Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

В квітні 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєву А.І. Предметом позову є визначення місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] . Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 16.04.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 04.11.2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 04.08.2015 року між [PERSON] (надалі позивач) та [PERSON] (надалі відповідач), Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві укладено шлюб. [INFO] у сторін народилася дитина [PERSON] . Подружнє життя у сторін не склалося, тому з березня 2020 року позивач припинила спільне проживання з відповідачем та разом з дитиною повернулася жити до батьків, а згодом в квартиру, яка належить її родині за адресою: [ADDRESS] , де вона проживає разом з донькою. 21.11.2020 року позивач отримала від відповідача проект договору про місце проживання дитини, умови її утримання та участь батьків в її вихованні, з якого вбачається, що відповідач спонукає позивача укласти договір, в пункті 9 якого зазначено умову щодо проживання дитини разом з батьком. З цього періоду, сторони намагаються дійти згоди щодо місця проживання дитини, однак станом на сьогодні, дане питання не узгоджене в спосіб передбачений законодавством. Виходячи з викладеного, а також, враховуючи, що сторони не дійшли згоди щодо місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , позивач звертається з даної позовною заявою до відповідача щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом матір`ю [PERSON] за адресою в [ADDRESS] . Представник позивача подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив задовольнити з підстав викладених у позові. Від представника відповідача на адресу суду надійшла заява про визнання позову в повному обсязі, також просив проводити розгляд справи у його відсутності та відсутності відповідача. Третя особа в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, разом з якою подала до суду висновок про відсутність правових підстав щодо визначення місця проживання малолітньої дитини [PERSON] . Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Суд, дослідивши матеріали справи, розглянувши подані сторонами документи, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, що 04.08.2015 року між [PERSON] та [PERSON] , Центральним відділом державної реєстрації шлюбів Управління державної реєстрації Головного територіального управління юстиції у місті Києві укладено шлюб. Як вбачається із копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась дитина [PERSON] , батьками якої є сторони по справі. Згідно з ч. 1 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з ч. 1, 2 і ст. 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. За змістом ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно зі ст. ст. 160 (ч.1), 161 (ч. 1) СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. У випадку, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що сторони проживають окремо, і спільна дитина сторін проживає фактично разом з позивачкою, при цьому сторони визнали, що їх спільна дитина буде проживати разом з позивачкою. Судом встановлено, що за місцем свого проживання, позивачкою створені належні умови для розвитку та проживання спільної дитини сторін. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959р., зокрема у принципі 6, проголошено, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Статтею 9 Конвенції про права дитини, яку ратифіковано постановою ВР за № 789-XII від 27 лютого 1991р., визначено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно з абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. В силу положень ст. 263 ЦПК України, зазначеного принципу та правових позицій Верховного Суду, які були висловлені в постановах по справам № 343/1500/15-ц від 30 травня 2018р., № 644/9094/16-ц від 06 вересня 2018р., № 402/428/16-ц від 17 жовтня 2018р., а також рішення Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017р. (заява № 2091/13) у справі «М. С. проти України», ЄСПЛ наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Верховний Суд, зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Найкращі інтереси дитини можуть, залежно від їх характеру та серйозності, перевищувати інтереси батьків. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, беручи до уваги інтереси дитини, визнання позову відповідачем, суд приходить висновку, що заявлені позовні вимоги про визначення місця проживання малолітньої [PERSON] разом з матір`ю підлягають задоволенню. Відповідно до ст. ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивачки підлягає стягненню судовий збір.

Outcome: approved