Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

Позивач 28.07.2021 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовом до відповідача про стягнення боргу. В обґрунтування своїх вимог посилався на те, що 09.08.2018 року між ним та відповідачем було укладено договір позики грошових коштів в розмірі 193000 грн., а відповідач зобов`язався кожного місяця до 8 числа віддавати позивачу 20000 грн. протягом 10 місяців у вигляді відсотків за використання вказаної суми. Відповідач виконував взяті на себе обов`язки та віддавав згідно розписки по 20000,00 грн. у вигляді відсотків у вересні 2018 року, жовтні 2018 року, листопаді 2018 року та грудні 2018 року. В грудні 2018 року позивач додав відповідачу 7000,00 грн. В розписку зміни не вносились. Починаючи з квітня 2019 року відповідач умови договору не виконує. Позивач просив суд стягнути з відповідача на його користь борг за договором позики від 09.08.2018 року в сумі 193000,00 грн., 7000,00 грн., які позивач передав відповідачу в грудні 2018 року, 6 % щомісячних за використання грошей за 25 місяців в сумі 300000,00 грн., а всього стягнути грошових коштів на загальну суму 500000,00 грн. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 13 серпня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено до судового розгляду по суті. Позивач письмово просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце слухання справи повідомлявся належним чином. Про причини неявки суд не повідомив. Письмових заяв від нього не надходило. Відзив на позов не надав. На підставі ч. 4 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд вважає можливим розглядати справу за відсутності відповідача. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 09 серпня 2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до умов якого позивач передав відповідачу грошові кошти в сумі 193000,00 грн., а відповідач зобов`язався кожного місяця до 8-го числа повертати суму 20000,00 грн. на протязі 10 місяців у вигляді процентів за користування вищевказаною сумою (а.с. 4). Згідно зі ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За змістом ст. ст. 525, 526 ЦК України зобов`язання мають виконуватися належним чином згідно з умовами договору та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язання не допускається. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 18.09.2013 року у справі № 6-63цс13. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Такий же висновок зроблений і Верховним Судом України у постанові від 18.01.2017 року в справі № 6-2789цс16. З урахуванням викладеного, суд доходить про наявність підстав для стягнення з відповідача на користь позивача суми боргу в розмірі 193000,00 грн. Разом з тим, позивачем не доведено надання відповідачеві у борг грошової суми в розмірі 7000,00 грн., тому в цій частині позовні вимоги задоволенню не підлягають. Позивачем не заперечується, що відповідачем були повернуті відсотки по 20000,00 грн. у вересні 2018 року, жовтні 2018 року, листопаді 2018 року та грудні 2018 року, тобто в сумі 80000,00 грн., тому ці обставини не потребують доказування в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України. Отже,\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягають\~стягненню відсотки\~в розмірі\~20000,00\~грн.\~лише за\~6\~місяців в загальному розмірі 120000,00 грн., оскільки за 4 місяці відповідач сплатив відсотки за користування позикою. В той же час, після спливу 10 місяців підстави для нарахування відсотків, передбачених умовами договору позики відсутні, а позивач має право на стягнення сум, передбачених статтею 625 ЦК України, однак такі вимоги позивачем не заявлялись, а суд відповідно до статті 13 ЦПК України зобов`язаний дотримуватись принципу диспозитивності цивільного судочинства, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд приймає до уваги те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, позивач від сплати судового збору звільнений на підставі п. 13 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», тому з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3130,00 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: partial