Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

позивачка звернулася в суд зустрічною позовною про стягнення аліментів та просить стягнути з відповідач на її користь аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] - [INFO] у твердій грошовій сумі в розмірі 22 180 гривень щомісячно до досягнення дитиною повноліття, починаючи з дня пред`явлення даного позову до суду та на її утримання кошти у розмірі 32 052 гривень протягом трьох років, починаючи від дня розірвання шлюбу. Свої вимоги мотивує тим, що у шлюбі сторін народився син [PERSON] - [INFO] . У зв`язку з роботою відповідача вони змушені були виїхати закордон. Відтак сторони разом з сином [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] , 2517 ВБ. З серпня 2017 року син [PERSON] навчається у початковій міжнародній платній школі у м. Гаага. Вважає, що після розірвання шлюбу їх малолітній син [PERSON] втратить будь-які засоби для існування, так як їх джерелом доходів є кошти, а саме заробітна плата та інші доходи, які отримує відповідач в зв`язку з проходженням ним служби за кордоном, в тому числі і кошти, які виплачують на сім'ю. Між ними угоди про добровільну сплату аліментів між нами не досягнуто. При цьому, відповідач відмовляється у добровільному порядку виплачувати будь-які кошти, які забезпечують можливість її та їх сина [PERSON] змінити місце проживання, побудувати новий побут та кар`єру, продовжити навчання, а в неї коштів не достатньо для цього. Крім цього, дитині необхідно кошти на додаткові уроки мови та інших дисциплін у зв`язку з адаптацією в іншій країні, на школу з невеликою кількістю учнів та для фізичного та ментального розвитку, дитина відвідує лижну школу та клуб «Юних інженерів». Вона також потребує допомоги, протягом трьох років від дня розірвання шлюбу, оскільки заради кар`єри відповідача двічі залишала роботу, за кордоном не може працевлаштуватись у зв`язку з тим, що працевлаштування дипломатів та членів їх сімей на території країни перебування не допускається. Тому внаслідок зазначених обставин, через тривалий період відсутності на території України та неможливості працевлаштування за фахом(юрист), вона втратила напрацьовані навики, ділові контакти. Повторне напрацювання навиків, відновлення ділових контактів та соціальних зв`язків потребує часу та фінансової підтримки, зокрема для продовження зайняття адвокатською діяльністю, оренди приміщення, купівлі офісної техніки та канцелярських товарів. Відповідач є працездатним, має постійний високий дохід, аліменти нікому не сплачує, стягнення по виконавчих документах з відповідача не проводяться, та інших утриманців не має, а їх дитина [PERSON] є єдиною дитиною у відповідача. У зв`язку чим вважає, що відповідач має можливість платити аліменти на користь дитини та на її утримання, як дружини. Просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 10.01.2022 року цивільну справу прийнято до свого провадження та призначено розгляд справи по суті за участю учасників справи. У судовому засіданні представник позивачки позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладених у позові. Просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позовні вимогине визнав та пояснив, що з часу народження дитини [PERSON] у сторін, відповідач повністю забезпечує матеріальне та духовне життя сім`ї, оплачує оренду житла, навчання сина у школі та здійснює всі інші витрати, в тому числі і за відповідача. Крім цього, на підтвердження позовних вимог в частині стягнення аліментів на утримання дитини та її позивачкою не надано жодного доказу. У зв`язку чим, просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов не підлягає до задоволення, з таких підстав. Відповідно до ст. 4 ЦПК України, до суду може звернутись кожна особа за захистом своїх порушених прав, а також інтересах інших осіб у випадках встановлених законом. За вимогами ст. ст.12,81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Таким чином, належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що сторони зареєстрували шлюб 16.04.2011 року у Франківському районному у м.Львові відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції Львівської області, актовий запис №119, що стверджується повторним свідоцтвом про шлюб від 06.11.2018 року серії [NUMBER] . Рішенням Франківського районного суду м.Львова від 27.02.2020 року шлюб між сторонами розірвано. У шлюбі народився син [PERSON] - [INFO] , актовий запис №1, що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Дитина [PERSON] - [INFO] проживає разом з сторонами за кордоном, за адресою: [ADDRESS] , що не заперечується сторонами. У частинах другій, дев`ятій статті 7 СК України визначено, що сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення наведених норм свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з частинами першою - третьою статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 червня 2020 року у справі № 158/1638/18 вказано, що «Згідно з статтею 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Аналіз наведених норм закону дає підстави для висновку, що за загальним правилом спосіб виконання батьками своїх обов`язків по утриманню неповнолітніх дітей, зокрема, сплаті аліментів, залежить від домовленості між ними, однак, у разі відсутності такої домовленості той з батьків, з ким проживають дітей, має право звернутися до суду з відповідним позовом і в цьому разі аліменти на них можуть бути присуджені в частці від заробітку (доходу) їх матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до статті 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Сплата аліментів за рішенням суду є одним із способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини». Так, відповідач призначений з 21.02.2017 року на посаду першого секретаря Посольства України в Королівстві Нідерланди на час довготермінового відрядження, що підтверджується наказом Міністерства закордонних справ України №2889-ос від 22.12.2016 року. Згідно даного наказу/Том-1 а.с.41/ встановлено відповідачу норми компенсаційних виплат в іноземній валюті на неповнолітнього сина [PERSON] - [INFO] , який перебуватиме за кордоном. Із наданих пояснень представників сторін та наданих представником відповідача документів, а саме: копії угоди про оплату шкільного навчання, копії повідомлень про зарахування дитини в Міжнародної школи м. Гаага; копії рахунку за оплату школи до 2022 року на суму 7 806 євро; копії рахунку за оплата ноутбука на суму 2 602 євро/том-2 а.с.101-111, 202-205/ вбачається, що відповідач особисто здійснює усі витрати на утримання сина [PERSON] - [INFO] . Як вбачається із копії договору оренди від 01.08.2019 року, укладеного між п. [PERSON] та [PERSON] /том-2 а.с.220-224/, що відповідач здійснює особисто витрати на оренду житла для проживання сторін та їх сина [PERSON] - [INFO] . Крім цього, позивач періодично отримує від відповідача матеріальну допомогу у гривнях або в іноземній валюті, що підтверджується платіжними документами/том-2 а.с.206-207, 209-210/ Між тим,позивачем не надано будь-яких в належних, достатніх та допустимих доказів на підтвердження позову, а тому суд діє в такому випадку відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України. Згідно з ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до приписів ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. З огляд на вищезазначене та те, що відповідачем доведено, що основне місце проживання дитини є з ним; відповідач утримує та виховує дитину, оплачує усі рахунки, а також врахувавши те, що законом не передбачено право на стягнення аліментів тим із батьків, з яким не проживає дитина, то суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в частині стягнення аліментів з відповідача на користь позивача на утримання дитини [PERSON] - [INFO] . За змістом ст. 76 СК України, розірвання шлюбу не припиняє права особи на утримання, яке виникло у неї за час шлюбу. Після розірвання шлюбу особа має право на утримання, якщо вона стала непрацездатною до розірвання шлюбу або протягом одного року від дня розірвання шлюбу і потребує матеріальної допомоги і якщо її колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Особа має право на утримання і тоді, коли вона стала особою з інвалідністю після спливу одного року від дня розірвання шлюбу, якщо її інвалідність була результатом протиправної поведінки щодо неї колишнього чоловіка, колишньої дружини під час шлюбу. Якщо на момент розірвання шлюбу жінці, чоловікові до досягнення встановленого законом пенсійного віку залишилося не більш як п`ять років, вона, він матимуть право на утримання після досягнення цього пенсійного віку, за умови, що у шлюбі вони спільно проживали не менш як десять років Якщо у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, один із подружжя не мав можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду, він має право на утримання у зв`язку з розірванням шлюбу і тоді, якщо є працездатним, за умови, що потребує матеріальної допомоги і що колишній чоловік, колишня дружина може надавати матеріальну допомогу. Право на утримання у цьому випадку триває протягом трьох років від дня розірвання шлюбу. В матеріалах справи наявна копія трудової книжки позивача та копія наказу прокуратури Львівської області №1269-к від 06.09.2021 року/том-1 а.с.126-127, 145/, з яких вбачається, що позивач здобула вищу юридичну освіту та працювала з 31.03.2003 року в органах прокуратури, звідки звільнилася 20.09.2011 року за власним бажанням у зв`язку з довготерміновим відрядженням чоловіка - працівника дипломатичної служби, за кордон. Отже, позивачка на день звільнення вже здобула вищу юридичну освіту та отримала професійний досвід за фахом юриста, а сторони ще не були у спільному шлюбі. Як вбачається із копії витягу реєстру адвокатів України/том-2 а.с.225/ позивач отримала свідоцтво №2024 про право на заняття адвокатською діяльністю 27.09.2012 року, через 1 рік після свого звільнення з органів прокуратури. Дія свідоцтва була зупинена за її заявою від 16.04.2013 року і поновлено за заявою - 25.09.2015 року. Із копії наказу «про виконання обов`язків за цивільно-правовими договорами» від 04.02.2020 року/том-2 а.с.219/ видно, що позивачу доручено з 04 лютого до 30 березня 2020 року у виконувати роботи технічного працівника(консульські питання) відповідно до цивільно-правового договору з оплатою у розмірі 370 дол. США. Згідно з ст.37 Закону України «Про дипломатичну службу» держава сприяє створенню умов для працевлаштування іншого з подружжя під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби . Час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу. Порядок нарахування страхового стажу та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, визначається законами України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування". Іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, після закінчення строку такого відрядження надається посада в державних органах, на державних підприємствах, в установах, організаціях, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначна тій, яку він займав до звільнення. З урахуванням наявної у позивача вищої юридичної освіти, добровільного її звільнення з роботи, де вона працювала за своїм фахом та отримання свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю, свідчить про наявності у неї реальної можливості працювати за своєю освітою. При цьому у справі відсутні відомості, що позивач скористалася правом на отримання посади у відповідності до ст.37 Закону України «Про дипломатичну службу». Позивачем не доведено, що вона змушена була доглядати за дитиною з огляду на її стан здоров`я та те, що змушена самостійно займатися вихованням дитини. У справі також відсутні належні і допустимі докази, що посада відповідача вимагала від другого з подружжя - позивач не працювати, залишатися вдома, займатися дитиною та створювати для відповідача необхідні для його роботи додаткові умови, внаслідок чого позивач у свою чергу втратила кар`єрні перспективи та можливість продовжити роботу за своїм фахом після розлучення. Позивач також не надала до суду доказів, що вона після розлучення не змогла працевлаштуватися або що вона реально намагалася це зробити. Вказане дає підстави для висновку, що у справі відсутні належні, допустимі та достатні у розумінні ст. 76 ЦПК України докази про те, що позивач з істотних причин не мала можливості працювати, зайняти відповідну посаду, внаслідок чого після розірвання шлюбу з відповідачем позивачка не має можливості працевлаштуватися, опинилася у скрутному матеріальному стані, та відповідно до згаданої норми ч.ч. 1, 4 ст. 76 СК України має право на утримання від колишнього чоловіка. В той же час позивачем не надано суду належних доказів на підтвердження того, що вона не мала можливості одержати освіту, працювати, зайняти відповідну посаду за час перебування у шлюбі з відповідачем у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами, що мають істотне значення, у відповідності до вимог ч. 4 ст. 76 СК України. Крім цього, суд не бере до уваги покликання позивача, що вона не могла працевлаштуватись, як вона зазначає: «що працевлаштування дипломатів та членів їх сімей на території країни перебування не допускалось», оскільки неї поширюються гарантії у відповідності до вимог ст.37 Закону України «Про дипломатичну службу». За встановлених обставин, суд приходить до висновку, що позивач не довела відсутність цієї можливості, яка згідно згаданої норми закону (ч. 4 ст. 76 СК України) повинна бути обумовлена обставинами, що мають істотне значення, а саме: у зв`язку з вихованням дитини, веденням домашнього господарства, піклуванням про членів сім`ї, хворобою або іншими обставинами. Законом не передбачено, що усі жінки, які мають малолітніх (неповнолітніх) дітей, підпадають під дію норми ч. 4 ст. 76 СК України, яка підлягає застосування в межах даного спору, з урахуванням підстав позову. Також, суд критично відноситься до твердження позивача, що вона була обмежена у праві на працевлаштування і не могла продовжувати працювати за спеціальністю не знайшли підтвердження, оскільки позивачем не надано належних доказів та не доведено, що після припинення шлюбу остання зверталася до будь-яких підприємств, установ, організацій різних форм власності щодо працевлаштування за фахом, де було відмовлено позивачу у прийнятті на роботу, або що вона реально намагалася це зробити. З огляд на вищезазначене та проаналізувавши зміст позовної заяви, норми права, якими регулюються спірні правовідносини, зміст наданих сторонами пояснень та доказів, суд приходить до висновку, що підстави для задоволення позову про стягнення аліментів на користь позивача у розумінні частини четвертої статті 76 СК України відсутні. А сам факт того, що позивачка на теперішній час не працює, не дає законних підстав для стягнення з відповідача на її користь аліментів.

Outcome: dismissed