Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

29 вересня 2021 року [PERSON] звернувся до Стрийського міськрайонного суду Львівської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу. Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 25 жовтня 2021 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу передано за підсудністю на розгляд до Сколівського районного суду Львівської області. 04 листопада 2021 року до Сколівського районного суду Львівської області надійшла вказана цивільна справа, та передано судді Ясінському Ю.Є. відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями. Ухвалою судді від 15 листопада 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження, з повідомленням та викликом учасників справи. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що 29 червня 2021 року між ним та відповідачем [PERSON] укладено договір позики на підтвердження якого відповідачем надано позивачу розписку від 29 червня 2021 року. Згідно розписки від 29 червня 2021 року позивач передав у власність позичальникові грошові кошти у сумі 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн. Позивач стверджує, що неодноразово вимагав у відповідача повернути борг, однак така ухиляється від обов`язку повернення отриманих коштів. Внаслідок чого вимушений звернутись до суду за захистом своїх майнових прав та законних інтересів. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, однак представник позивача - адвокат Олексишин І.Б. подав до суду заяву (вх.№2326 від 06.06.2022 року) про розгляд справи у його відсутності та відсутності позивача. Вимоги позовної заяви підтримує та просить такі задовольнити в повному обсязі, з підстав викладених в такій. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, хоча належним чином була повідомлена про час та місце розгляду справи. На підставі ч.3 ст. 211, ч.2 ст. 247 ЦПК України справа слухається у відсутність сторін без фіксування судового процесу технічними засобами. Таким чином, відповідно до ст. 280 ЦПК України, судом прийнято рішення про заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи в їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, надавши належну оцінку зібраним у справі письмовим доказам, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] виникли відносини, пов`язані із наданням грошових коштів в борг, за якими [PERSON] , будучи позикодавцем, передав [PERSON] (позичальнику) грошові кошти у розмірі 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн. На підтвердження отримання грошових коштів та зобов`язання їх повернення [PERSON] 29 червня 2021 року надала [PERSON] розписку, відповідно до якої вказувала про своє зобов`язання повернути грошові кошти. Боргова розписка містять кінцеву дату повернення боргу - 01 вересня 2021 року. У той же час свої зобов`язання відповідач [PERSON] не виконала, кошти не повернула у визначений строк. Відповідно до ст. ст. 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання мають виконуватися належним чином і в строк. Строк повернення коштів відповідачем завершився 01 вересня 2021 року. Згідно ч.1 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч.2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Частиною 1 статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Отже, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Аналізуючи наявну у справі розписку, суд зауважує, що з її змісту вбачається дата складання розписки, отримання відповідачем грошових коштів та сума цих коштів, а також обов`язок відповідача повернути обумовлену в розписці суму у визначений час. Отже, з огляду на викладене, суд доходить переконання, що умови, обумовлені сторонами в розписці, за своїм змістом, відповідають умовам договору позики і зазначена розписка засвідчує наявність між позивачем і відповідачем правовідносин саме за цим договором. Даний висновок суду повністю узгоджується з висновками Верховного Суду, висловленими у постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц та постанові від 22.08.2019 у справі №369/3340/16-ц. Таким чином судом на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів встановлено, що між сторонами 29 червня 2021 року укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав у позивача кошти у сумі 18 000 (вісімнадцять тисяч) грн. та зобов`язалася повернути позивачу позику до 01 вересня 2021року. Зазначені умови договору підтверджуються написаною відповідачем розпискою від 29 червня 2021 року. Враховуючи вищевикладене в своїй сукупності, суд вважає позовні вимоги підставними та належним чином обґрунтованими і доходить переконання про порушення відповідачем майнових прав позивача, які підлягають захисту, тому позов слід задовольнити повністю. Розподіл судових витрат між сторонами здійснюється судом відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, а розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Щодо вимоги позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до частин 1, 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Згідно норм ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Як вбачається з долучених до матеріалів справи доказів, між [PERSON] та Олексишин І.Б. укладено договір про надання правничої допомоги №071/21 від 29 вересня 2021 року. Сторони за цим договором домовились, що вартість послуг (гонорару) адвоката за Договором про надання правової допомоги у справі за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу - становить 5000 (п`ять тисяч ) грн. Зазначена сума була сплачена позивачем відповідно до прибуткового касового ордера №ПН 2234261 від 29 вересня 2021 року, копії якої долучена до позовної заяви. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Відповідно до положень статей 1, 26, 27, 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги, за яким, зокрема, клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. У ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" визначено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Враховуючи вище наведене, а також здійснивши аналіз обґрунтувань вимоги про відшкодування витрат на правничу допомогу з урахуванням поданих доказів, суд встановив, що дана справа не є складною, підготовка її до розгляду не потребує аналізу великої кількості норм чинного законодавства, значних затрат часу та зусиль, відтак визначені в рахунку на оплату №ПН 2234261 від 29 вересня 2021 року вказані дії не відповідають критеріям реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), розумності їхнього розміру та не є співмірним зі складністю справи. Відтак суд приходить до висновку, що витрати позивача на правничу допомогу підлягають частковому задоволенні, а саме у сумі 2000 гривень.

Outcome: approved