Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Представник АТ «Райффайзен банк Аваль», звернувся до суду із позовом, у якому із урахуванням уточнень від 26.04.2018 року /т.1 а.с. 93-96/, просив: 1) Відновити порушене право ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» як Іпотекодержателя за Договором іпотеки від 01.06.2007 року, посвідченого державним нотаріусом Комінтернівської районної державної нотаріальної контори Одеської області, зареєстрованого в реєстрі за № 2224, шляхом, - -визнання недійсним договору Купівлі - продажу від 18.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Савченко С. В.; -скасування реєстрації права власності на 1/1 частку житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, площею - 0,0905 га., яка розташована на території Крижанівської сільської ради, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; -визнання недійсними Договір купівлі - продажу земельної ділянки від 06.11.2017 року №2911, Договір купівлі продажу житлового будинку від 06.11.2017 року № 2908 та Договір про внесення змін до Договору купівлі - продажу житлового будинку від 21.11.2017 року № 3077; -скасувати реєстрацію права власності на 1/1 часту житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, площею - 0,0905 га., яка розташована на території Крижанівської сільської ради, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] ; - визнання реєстрації права власності па житловий будинок, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, площею - 0,0905 га., яка розташована на території Крижаиівської сільської ради, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] (Іпотекодавець). 2) Зобов`язати приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Савченко Світлану Володимирівну внести до Державного реєстру іпотек та до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна запис про реєстрацію обтяження іпотекою нерухомого майна та запис про заборону відчуження нерухомого майна, а саме: житлового будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] та на земельну ділянку, площею - 0,0905 га., яка розташована на території Крижанівської сільської ради, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , які є предметом Договору іпотеки від 01.06.2007 року. 3) Стягнути з відповідачів на користь АТ «Райффайзен Банк Аваль» витрати по сплаті судового збору у сумі - 9 924 грн. 00 коп. У обґрунтування позову зазначив, що 30.05.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є позивач та [PERSON] , було укладеного кредитний договір №014/0077/82/75673, відповідно до умов якого банк зобов`язався надати позичальнику кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 297840,00 дол. США, строком до 30.05.2015 року, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту та сплатити відсотки за кредитом у розмірі 13,75% річних, комісію та виконати всі інші умови визначені договором. В забезпечення виконання за договором між банком та [PERSON] 01.06.2007 року, було укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого [PERSON] передав банку в іпотеку житловий будинок та земельну ділянку площею 0,0905 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . В подальшому у вересні 2017 року банк виявив, що 18.06.2012 року предмет іпотеки на підставі договору купівлі продажу було відчужено на користь [PERSON] , яка згодом на підставі договорів купівлі продажу від 06.11.2017 року перепродала предмет іпотеки [PERSON] , однак банк згоди на вилучення записів із державних реєстрів не надавав. Кредитна заборгованість на момент продажу предмета іпотеки боржником погашена не була та станом на 03.10.2017 року заборгованість за кредитом, відсоткам та пені по Кредитном договору, складає 3507570,13 дол. США, що в еквіваленті за курсом НБУ на дату розрахунку становить 93492899,82 грн. Вважають, що їх права, як іпотекодержателя прямо порушуються, так як заставне майно оформлено на осіб, які не мають жодного відношення до нього, у зв`язку із чим вони вимушені звернутись до суду із вказаним позовом. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, у подальшому подав заяву про розгляд справи буз його участі. Додатково надав письмові пояснення /т.2 а.с.86-89/ у яких зокрема зазначив, що на його думку дії [PERSON] містять ознаки злочину відповідно до ст. 190 КК України та на даний час триває досудове розслідування по вказаному факту. Зазначав, що рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-2901/01, на підставі якого було зняті обтяження з іпотечного майна є підробленим, про що свідчать відповіді Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2017 року та 05.05.2021 року. Вважав, що предмети іпотеки були незаконно відчужені [PERSON] на користь [PERSON] , яка у подальшому перепродала їх [PERSON] [PERSON] у судове засідання не з`явився, надав заяву із особистими поясненнями /т.2 а.с. 221-223/. Інші учасники судового розгляду у судове засідання не з`явились, про причину неявки суд не повідомили, про дату та час судового засідання повідомлялись своєчасно та належним чином. Розглянувши уточнену позовну заяву, перевіривши матеріали справи, суд приходить до висновку, що у задоволення позову слід відмовити, виходячи з наступного. Судовим розглядом встановлено, що 30.05.2007 року між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», правонаступником якого за всіма юридичними правами та обов`язками є позивач та [PERSON] було укладено кредитний договір №014/0077/82/75673, у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 297840,00 дол. США, строком до 30.05.2015 року /т.1 а.с.24-29/. З метою забезпечення кредитного договору №014/0077/82/75673 між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] укладено іпотечний договір від 01.06.2007 року, посвідчений державним нотаріусом Комінтернівської державної нотаріальної контори Одеської області Фьодоровим Є.А., де предметом іпотеки значиться житловий будинок та земельна ділянка, розташовані за адресою: [ADDRESS] , які належить [PERSON] /т.1 а.с.37-44/. Відповідно до витягу про реєстрацію в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна на житловий будинок та земельну ділянку, розташованих у [ADDRESS] , накладена заборона на нерухоме майно на підставі договору іпотеки від 01.06.2007 року /а.с. 46-47/. Договором купівлі продажу від 18.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Савченко С.В., [PERSON] передав у власність, а [PERSON] прийняла у власність житловий будинок та земельну ділянку [ADDRESS] /т.2 а.с.108-109/. У пункті 2.1 договору купівлі продажу від 18.06.2012 року, [PERSON] стверджує, що на момент укладання договору нерухоме майно під арештом або забороною не перебуває. Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно №96055827 від 01.09.2017 року, будь які обтяження на житловий будинок та земельну ділянку [ADDRESS] - відсутні /т.1 а.с.49-51/. Відповідно до договорів купівлі продажу від 06.11.2017 року, посвідчених приватним нотаріусом ОМНО Янковською О.С., [PERSON] продала, а [PERSON] прийняла у власність земельну ділянку та житловий будинок, розташовані за адресою: [ADDRESS] /т.1 а.с.147-152/. ПАТ ««Райффайзен Банк Аваль» 15.11.2016 року звернувся до Приморського ВП м. Одеси із заявою про вчинення злочину в частині вчинення [PERSON] можливих дій направлених на виведення з-під обтяження іпотечного нерухомого майна /т.2 а.с.99-100/ Відповіддю з Головного управління національної поліції в Одеській області, Одеське районне управління поліції №2 відділу поліції №1 від 16.06.2021 року, представнику АТ ««Райффайзен Банк Аваль» повідомило, що досудове розслідування по кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016160330002145 триває для всесторонього розгляду та перевірки фактів викладених у ньому /т.2 а.с.101/. Відповідно до витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 20.04.2022 року, досудове розслідування по кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016160330002145 не завершено /т.2 а.с. 213/. Відмовляючи у задоволені позову, суд виходив з того, що на момент укладення договору купівлі продажу укладеного між [PERSON] та [PERSON] щодо спірного житлового будинку та земельної ділянки, відомості щодо обтяження зазначеного нерухомого майна були відсутні у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, іншого судовим розглядом справи не встановлено. Ухвалюючи рішення, суд зазначає, що добросовісна особа, яка придбала нерухоме майно у власність або набула інше речове право на нього, вправі покладатися на відомості про речові права інших осіб на нерухоме майно та їх обтяження (їх наявність або відсутність)\~з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Тому за відсутності в реєстрі відомостей про права інших осіб на нерухоме майно або їх обтяжень особа, яка добросовісно покладалася на ці відомості, тобто не знала і не мала знати про існування таких прав чи обтяжень,\~набуває право на таке майно вільним від незареєстрованих прав інших осіб та обтяжень Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 1 квітня 2020 року у справі № 610/1030/18 пункт 46.2 та у пункті 38 постанови Великої Палати Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 922/3537/17. Ухвалюючи рішення суд враховує наявність чи відсутність обставин, які можуть свідчити про недобросовісність набувача майна, придбаного за відсутності в державному реєстрі відомостей про обтяження». Правомірність правочину презюмується (ст. 204 ЦК України). Правомірність набуття спірного нерухомого майна [PERSON] не спростована. Матеріали справи на час її розгляду не містять доказів недобросовісної поведінки [PERSON] під час набуття нею права власності на земельну ділянку та житловий будинок, у період коли відомості про обтяження вказаного нерухомого майна іпотекою в державному реєстрі були відсутні. Крім того, суд враховує, що під час укладання договору купівлі продажу від 18.06.2012 року, посвідченого приватним нотаріусом ОМНО Савченко С.В., [PERSON] запевнив [PERSON] , що житловий будинок та земельна ділянка [ADDRESS] під арештом або забороною не перебувала (п.2.1 Договору). Суд критично відноситься до посилання позивача в частині того, що рішення Приморського районного суду м. Одеси по справі №2-2901/01, на підставі якого було зняті обтяження з іпотечного майна є підробленим, оскільки факт підробленості рішення суду встановлюється відповідним вироком суду, а не відповідями Приморського районного суду м. Одеси від 10.10.2017 року та 05.05.2021 року, як на це вказує позивач. Крім того, суд зазначає, що кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12016160330002145 на час розгляду справи не завершено, винних осіб не встановлено, факт підроблення рішення суду по справі №2-2901/01 не встановлено. Стаття 129 Конституції України\~визначає основні засади судочинства, однією з яких є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п. 3 ч. 1). У ч. 3\~ст. 2 ЦПК України\~однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства визначено принцип змагальності сторін, сутність якого розкрита у\~ст. 12 цього Кодексу. Згідно ч.ч. 1, 3\~ст. 12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанова Верховного Суду від 02 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17). Частинами 1, 3\~статті 13 ЦПК України\~передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод\~(далі - Конвенція) в статті 1 Першого протоколу, практично в єдиному приписі, що стосується майна, об`єднує всі права фізичної або юридичної особи, які містять у собі майнову цінність. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у ряді рішень зауважує, що стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном повинно здійснюватися на підставі закону, під яким розуміється нормативно-правовий акт, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Тлумачення та застосування національного законодавства - прерогатива національних судів, але спосіб, у який це тлумачення і застосування відбувається, повинен призводити до наслідків, сумісних з принципами Конвенції з точки зору тлумачення їх у світлі практики ЄСПЛ. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу», враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Відповідно до\~статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~суди застосовують при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Згідно з ч. 5\~ст. 263 ЦПК України\~обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 1\~ст. 264 ЦПК України\~під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Достовірними, відповідно до ст. 79 ЦПК України, є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Згідно ч. 1 та ч. 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених законом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином із урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed