Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення інфляційних втрат та трьох відсотків річних. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, що 08.12.2008 Деснянським районним судом м.Києва було винесено рішення про стягнення з відповідача на його користь кошти в сумі 158 938,48 грн., з яких 147 600,00 грн. (еквівалент в гривнях 20 000,00 доларів США) - сума боргу за договором позики, 1885,61 грн. - 3 % річних, 7828,87 - відсотки за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ, 1594,00 грн. - витрати по сплаті судового збору та 30,00 грн. - витрати на ІТЗ. Як вказує позивач, зазначене рішення суду не оскаржувалось і набрало законної сили 19.12.2008. Відповідач в добровільному порядку рішення суду не виконав, в зв`язку з чим 03.02.2009 виконавчий лист за вказаним рішенням, виданий 15.01.2009, було подано до органу виконавчої служби. Судове рішення було виконано повністю лише 11.08.2020, тобто через 11 років і 8 місяців після його винесення, чим завдано збитків. Позивач вважає, що оскільки відповідач тривалий час не виконував грошове зобов`язання, яке виникло на підставі вказаного рішення, тим самим він порушив вказане грошове зобов`язання. Тому у нього (позивача) виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до ст.625 ЦК України, так як грошове зобов`язання виникло між сторонами з факту наявності боргу, встановленого рішенням суду. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить стягнути з відповідача компенсацію за прострочення виконання грошового зобов`язання - плати боргу за рішенням суду в розмірі 147 600,00 грн., а саме: 3 % річних в сумі 47 992,24 грн. та інфляційні втрати в сумі 348 025,03 грн., нарахованих на вказану суму, а всього 396 017,27 грн., а також покласти на відповідача судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва Саламон О.Б. від 14.01.2022 відкрито провадження по справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи, у відповідності до ч. 5 ст. 279 ЦПК України. Сторони, в передбачений ч. 7 ст. 279 ЦПК України строк, не звернулись до суду з клопотанням про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Строк, визначений ч. 3 ст. 279 ЦПК України, для реалізації особами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків сплив. Відповідачем до суду не подано відзиву на позову заяву, при цьому останній належним чином повідомлялась про розгляд справи в суді, а саме за зареєстрованим в передбаченому законом порядку місцем проживання. Оскільки відповідач про розгляд справи повідомлявся належним чином, відзив на позовну заяву не подав та не повідомив причини його неподання, а також те, що зі сторони позивача не надходило заперечень щодо розгляду справи в порядку заочного провадження, суд вважає можливим розглянути спір відповідно до ст.ст. 280-282 ЦПК України та на підставі матеріалів справи постановити заочне рішення. Дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. У відповідності до ст.ст.13, 81 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін чи інших осіб, які беруть участь у справі. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 08.12.2008 у справі № 2-4807 стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] борг за договором позики в розмірі 147 600,00 грн., 3 % річних в розмірі 1885,61 грн., відсотки за користування позикою в розмірі облікової ставки НБУ в розмірі 7828,87 грн., витрати по сплаті судового збору в розмірі 1594,00 грн., витрати на ІТЗ в розмірі 30,00 грн., а всього 158 938,48 грн. Рішення суду набрало законної сили 19.12.2008 і на його виконання 15.01.2009 було видано виконавчий лист. 03.02.2009 вказаний виконавчий лист пред`явлено позивачем на примусове виконання до ВДВС Деснянського району м.Києва, де 06.02.2009 року було відкрито виконавче провадження. В подальшому виконавчий лист неодноразово пред`являвся позивачем до примусового виконання. Згідно виписки з банківського рахунку позивача, на виконання вказаного рішення 01.11.2019 позивачу перераховано 36 181,82 грн., 21.02.2020 - 32 001,21 грн., 27.05.2020 - 27 272,73 грн., 11.08.2020 - 63 482,72 грн. Відтак, повне виконання рішення мало місце 11.08.2020. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі ст. 625 ЦК України 3 % річних та інфляційних втрат за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів - суми основного боргу за договором позики, стягнутих рішенням суду. Відповідно до положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] щодо стягнення 3% річних та інфляційних втрат за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є обґрунтованими. Відповідно до статті 3 Закону України від 3 липня 1991 року №1282-Х11 «Про індексацію грошових доходів населення», індекс споживчих цін (індекс інфляції) обчислюється спеціально уповноваженим центральним органом виконавчої влади в галузі статистики (Державним комітетом статистики України) і не пізніше 10 числа кожного місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Обчислення індексу споживчих цін для індексації грошових доходів населення провадиться наростаючим підсумком, починаючи з місяця введення в дію цього Закону (стаття 4). Розрахунок 3% річних здійснюється за формулою 3% * сума боргу * кількість прострочених днів) /365 (кількість днів у році). Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача 3 % річних в сумі 47 992,24 грн. та інфляційних втрат в сумі 348 025,03 грн., нарахованих на вказану суму, а всього 396 017,27 грн. Зазначені розрахунки суд вважає достовірними, правильними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідачем у справі розрахунки позивача не спростовані, власні контррозрахунки не надані, а тому відсутні підстави для неврахування розрахунків позивача, викладених в позовній заяві. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому задовольняє їх в повному обсязі та стягує з відповідача грошові кошти відповідно до розміру заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3960,17 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved