Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

26 листопада 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить трьохкімнатна квартира [ADDRESS] . У вищевказаній квартирі зареєстрований її брат [PERSON] . Відповідача вона зареєструвала 10 січня 2017 року за її згодою як власника квартири, щоб він мав можливість отримувати пенсійні та соціальні виплати в місті Івано-Франківську, але фактично з дати реєстрації, з 2017 року він не проживає за адресою місця реєстрації. Де знаходиться відповідач на даний час позивачу не відомо. Відповідач не підтримує із позивачем будь-яких видів зв`язку для спілкування. Точна адреса місця проживання відповідача позивачу невідома. Добровільно знятися з реєстрації відповідач не бажає. Речі відповідача у квартирі відсутні, будь-якої фінансової допомоги по утриманню житла та оплату житлово-комунальних послуг відповідач не надає. Оплату за комунальні послуги, послуги водопостачання та водовідведення позивач здійснює самостійно. Оскільки відповідач зареєстрований у вказаній квартирі позивач змушена оплачувати комунальні послуги у більшому розмірі, також не може отримати субсидію, що надається державою. За таких обставин позивач просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 30 листопада 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 21лютого 2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач не прибула, попередньо подала до суду заяву, в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечувала. У судове засідання відповідач не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, в тому числі шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від відповідача не надходив відзив на позов, а також інші заяви або клопотання. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився у судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини своєї неявки, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 01 червня 2022 року прийнята відповідна ухвала. Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до довідки про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, у квартирі за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [PERSON] , дочка, [PERSON] , брат (а.с.7). 23 січня 2002 року [PERSON] видано свідоцтво про право власності на квартиру [ADDRESS] (а.с.8). На квартиру [ADDRESS] заведено будинкову книгу (а.с. 9-10). Як вбачається з копії картки реєстрації особи від 10 січня 2017 року, [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а.с.11-12). 01 листопада 2021 року між Обласним комунальним підприємством «Івано-Франківське обласне бюро технічної інвентаризації», Виконавцем та [PERSON] , Замовником, був укладений договір № IIF21-02535 виконання робіт з технічної інвентаризації (а.с.13). Позивач [PERSON] здійснює оплату комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] (а.с.14-19). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України (статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені статтею 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України у статті 47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Правовою підставою позовних вимог є положення статті 391 Цивільного кодексу України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, що ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідносин і його наявність в момент подання та розгляду позову. Позивач вказує, що реєстрація у квартирі відповідача перешкоджає здійсненню прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, позивач є сестрою відповідача, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач у квартирі, що належить позивачу на праві приватної власності, зареєстрований, але не проживає тривалий час без поважних причин, житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчиняв, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним на праві власності житлом та несе надмірний тягар по оплаті комунальних послуг. За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивача про те, що відсутність відповідача має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідача поважними відсутні, тому відповідача необхідно визнати особою, яка втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову, тим самим не оспорює наявних підстав для задоволення позову. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 41, 47, 129 Конституції України, статей 316-319, 383, 391, 405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved