Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-08 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про розірвання шлюбу з відповідачкою та визначення місця проживання дитини, шлюб був укладений 29 серпня 2003 року, зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, за актовим записом № 473, свідоцтво серії [NUMBER] . Позовні вимоги обґрунтовуються тим, що подальше спільне проживання та збереження сім`ї неможливо. Починаючи з 2010 року, позивач з відповідачкою проживають за різними адресами. Позивач постійно проживає з сином - [PERSON] , де проживає відповідачка йому невідомо. Подружні відносини між сторонами припинені. Спільне господарство сторони не ведуть з 2010 року. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , який на даний час проживає з позивачем за адресою: [ADDRESS] . Наразі позивач зі своїм сином були змушені переїхати у зв`язку із бойовими діями на території місця постійного проживання в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою внутрішньо переміщеної особи №1619-7000419713. Відповідачка з 2016 року не займається вихованням дитини, за період навчання дитини до школи не з`являлася та не зверталася до адміністрації ліцею, що підтверджується довідкою виданою директором Лисичанського ліцею №4 Сєвєродонецького району Луганської області. Окрім цього відповідачка не проявляє до дитини материнської любові та не бажає спілкуватися з сином. Також вона емоційно не врівноважена та схильна до психологічних образ. Проживання дитини з одним із батьків не звільняє обох батьків від права спілкування з дитиною та обов`язку виховувати дитину, піклуватися про неї та матеріально її забезпечувати. Позивач не має наміру перешкоджати відповідачці в здійсненні її прав та обов`язків щодо нашої дитини. Враховуючи, те, що позивач має постійне місце роботи, у нього нормований робочий день. З роботодавцем укладений трудовий договір який передбачає достатню та своєчасну виплату заробітної плати, таким чином позивач може забезпечити достатній рівень життя та розвитку своєму неповнолітньому сину. Також важливою обставиною є те, що переїзд та проживання з батьком, за адресою - [ADDRESS] , є волею та бажанням самої дитини - [PERSON] , [INFO] , він висловлює повну згоду на проживання з батьком. За вказаною адресою, син проживає з моменту ведення воєнного стану, квартира повністю обладнана його речами, а поруч проживають друзі-однолітки дитини. Тому зміна місця постійного проживання дитини може завдати його емоційному та душевному стану. При розгляді даного питання позивач просить суд врахувати те, що від початку 2016 року неповнолітній син і проживав із ним (позивачем) за адресою постійного проживання - [ADDRESS] . У судове засідання позивач надав заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримав, прохав задовольнити. У судові засідання відповідачка не з`явилялась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялася належним чином, зокрема на дату 09.06.2022 року через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Від третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служби у справах дітей виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області до суду надійшов висновок про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] разом з батьком. Тому, суд вважає за можливе розгляд даної справи по суті у відсутності відповідача по наявним матеріалам справи в заочному порядку відповідно до ст. ст. 223, 280 ЦПК України. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до висновку що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як встановлено судом, 29 серпня 2003 року, сторони уклали шлюб, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Лисичанського міського управління юстиції у Луганській області, за актовим записом № 473, свідоцтво серії [NUMBER] . Починаючи з 2010 року, позивач з відповідачкою проживають за різними адресами. Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дитину - [PERSON] , [INFO] , який постійно проживає з позивачем , зокрема в Луганській області за адресою: [ADDRESS] . Наразі позивач зі своїм сином були змушені переїхати у зв`язку із бойовими діями на території місця постійного проживання в [ADDRESS] , що підтверджується довідкою внутрішньо переміщеної особи №1619-7000419713. Подружні відносини між сторонами припинені. Спільне господарство сторони не ведуть з 2010 року. Подальше спільне проживання та збереження сім`ї неможливо. Відповідно до ч.2 ст.112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Суд вважає , що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу неможливе та буде суперечити їх інтересам. Враховуючи, що сторони до примирення не прагнуть, збереження сім`ї є неможливим, позов є обґрунтованим та в цій частині підлягає задоволенню, шлюб підлягає розірванню. Щодо позовних вимог про визначення місця проживання дитини суд зазначає наступне. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Статтею 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною згідно з постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зобов`язує держави-учасниці забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень Європейського суду з прав людини, які стосуються застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Так, Європейський суд з прав людини зазначив, що з метою недопущення порушень статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року під час розгляду справ про визначення місця проживання дитини слід враховувати два міркування: по-перше, в найкращих інтересах дитини зберегти її зв`язки з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, в найкращих інтересах дитини забезпечити її розвиток в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним (Рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», § 100; Рішення ЄСПЛ від 11липня 2017 року у справі «М. С. проти України», § 76). У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Статтею 141 СК України визначено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Згідно ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Крім того, частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Частиною четвертою статті 29 ЦК України визначено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Таким чином, цією нормою права встановлено вичерпний перелік осіб, місце проживання (місцезнаходження) яких може вважатися місцем проживання дитини, яка не досягла десяти років: батько, мати, опікун дитини, навчальний заклад чи заклад охорони здоров`я, в якому проживає дитина. Відповідно до висновку Служби у справах дітей виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області щодо визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , 18 травня 2022 року Службою у справах дітей виконавчого комітету Терешківської сільської ради проведено обстеження умов проживання батька з сином за адресою: [ADDRESS] . Під час обстеження встановлено, що умови проживання задовільні. Проте даний вид помешкання менш пристосоване для проживання дитини. Так як [PERSON] та його неповнолітній син [PERSON] , [INFO] є внутрішньо переміщеною особою (довідка від 30 березня 2022 року №1619-7000419713) згідно якої зареєстроване місце проживання [PERSON] : [ADDRESS] , фактичне місце проживання: [ADDRESS] , питання про визначення місця проживання неповнолітнього [PERSON] було розглянуто на Комісії з питань захисту прав дітей виконавчого комітету Терешківської сільської ради Полтавського району Полтавської області. Батько хлопчика повідомив комісії, що має доброзичливі відносини з сином. Завжди виконує обов`язки по вихованню та утриманні сина, піклується про його здоров`я, забезпечує духовний та розумовий розвиток, що підтверджує документально. У соціумі зарекомендував себе з позитивної сторони: ввічливою, добропорядною врівноваженою людиною. Мати неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , за інформацією Лисичанського ліцею №4 Северодонецкого району Луганської області, який відвідував її неповнолітній син : « Мати [PERSON] з родиною не проживає, в адміністрації навчального закладу відомостей про місце перебування матері за час навчання дитини немає. [PERSON] до школи не з`являється, не відвідує батьківські збори, не цікавиться рівнем навчання дитини та її проблемами в школі». Відповідно до ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами, з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Тому слід зауважити, що неповнолітній [PERSON] , [INFO] , виявляє тверде бажання проживати разом з батьком [PERSON] , [INFO] .

Outcome: approved