Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому просить припинити право власності [PERSON] на 1/3 частку житлового будинку на [ADDRESS] , загальною площею 187 кв.м., житловою площею 79,5 кв.м. позначеного на плані літ «А-1» та складається з чотирьох житлових кімнат і однієї кухні, де до будинку відносяться господарські будівлі та споруди, а саме: огорожа літ. «1», колодязь літ. «К», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1318781046106, яка належить їй на праві власності на підставі рішення органу місцевого самоврядування, серії та номер 164, виданий 20.07.2017, видавник - Дрогобицька міська рада, про що внести зміни в записі в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, змінивши розмір частки з «1» на «2/3» та визнати за ним право власності на 1/3 частку житлового будинку на [ADDRESS] , загальною площею 187 кв.м., житловою площею 79,5 кв.м. позначеного на плані літ «А-1» та складається з чотирьох житлових кімнат і однієї кухні, де до будинку відносяться господарські будівлі та споруди, а саме: огорожа літ. «1», колодязь літ. «К», реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1318781046106, про що внести відомості у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що його батькові - [PERSON] , який помер [INFO] , належав житловий будинок не закінчений будівництвом, що знаходиться в [ADDRESS] і складав 57% готовності, та належав йому на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову, посвідченого 2-ю Дрогобицькою державнотконторою 05.08.1991 за реєстром №2-1391.Спадкоємцями після його смерті в рівних частинах є: дружина померлого, а його мати [PERSON] (в подальшому ім`я змінено, востаннє на [PERSON] ); донька померлого [PERSON] (після реєстрації шлюбу прізвище змінено на [PERSON] ) та він. Дане стверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом. Всі вони проживали разом тривалий час у с.Верхні Гаї у їхньої бабусі, а [PERSON] час від часу їздила за кордон на заробітки та всі вони разом спільно добудовували спірний будинок. Вони із сестрою допомагали матері фізичною працею у закінченні будівництва у даному будинку. Після завершення будівництва вони переїхали туди проживати. У 2016 році позивач поступив на навчання в м.Києва на очну форму навчання до Військового інституту телекомунікацій та інформацій, та проживав у казармі, як військовослужбовець. Додому приїжджав лише на канікули. 26.06.2021 після закінчення навчання, повернувся додому, де вони всі дружно проживали. Після канікул, поїхав на роботу згідно скерування в м.Рівне, де і тимчасово проживає в орендованій квартирі та перебуває на військовій службі. У листопаді 2021 встановив на телефоні додаток «Дія», звідки довідався, що у нього немає частки в будинку [ADDRESS] . В подальшому довідався, що відповідачка зареєструвала себе як єдиного власника у даному будинку. Вважає, що при виготовленні правовстановлюючих документів на вищевказаний житловий будинок [PERSON] ввела як його, так і Дрогобицьку міську раду, в оману, а у зв`язку із неправомірними діями відповідачки його було позбавлено частки у праві власності на спірний будинок. З таких підстав, для захисту своїх прав, змушений звертатись до суду. Ухвалою суду від 01.02.2022 прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання на 28.02.2022. 21.03.2022 відповідачем [PERSON] подано до суду відзив на позовну заяву. Позов заперечує, на її думку, через відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження належності позивачу 1/3 на житловий будинок [ADDRESS] . Зазначає, що позивач ніколи не будував спірного будинку, такий є її особистою власністю, а тому зареєстрований саме на неї. Крім цього, вказує й на те, що у позивача відсутні права на земельну ділянку, на якій знаходиться спірний будинок. Вказана земельна ділянка належить їй на підставі Державного акуту на право власності на земельну ділянку. З поданої до позовної заяви копії Свідоцтва пор право на спадщину за законом від 24.07.2003 неможливо ідентифікувати тотожність об`єктів нерухомого майна, так як у Свідоцтві зазначено лише об`єкт незавершеного будівництва, а позивач претендує на житловий будинок. Крім цього, вважає, що позивач забезпечений житлом, так як йому належить частка у квартирі [ADDRESS] . Водночас, просить суд застосувати позовну давність, оскільки позивач достеменно завжди знав, що спірний житловий будинок належить виключно їй та приїжджав до неї в гості. Ухвалою суду від 14.04.2022 підготовче провадження у справі закрито, призначено справу до судового розгляду на 09.05.2022, залучено до участі в справі третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача: [PERSON] та Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно відділу - центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, покликаючись на обставини, викладені у позовній зайві, просить позов задоволити. Додатково наголосила суд на тому, що відповідачка не могла самотужки збудувати спірний будинок, оскільки, як це зазначено у технічному паспорті, рік побудови будинку 1991, а відповідачка народилась у 1990 році. Представник відповідача в судовому засіданні позов заперечив, з підстав, викладених у відзиві. Просить в задоволенні позову відмовити. Представник виконавчого комітету Дрогобицької міської ради Львівської області в судове засідання не з`явилася, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, з приводу задоволення позову покладається на думку суду. [PERSON] в судове засідання не з`явилась, хоча була належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, не повідомила суду про причини неявки. Представник Державного реєстратора речових прав на нерухоме майно відділу - центру надання адміністративних послуг виконавчого комітету Дрогобицької міської ради в судове засідання не з`явилась, подала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, з приводу задоволення позову покладається на думку суду. Розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, вислухавши позиції сторін, суд дійшов висновку про підставність позову, а тому такий слід задоволити виходячи з наступного: Судом встановлено: Згідно Свідоцтва про право на спадщину за законом від 24.07.2003 спадкоємцями майна [PERSON] , померлого [INFO] , є в рівних частках кожний: дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] . Спадкове майно, на яке видано це свідоцтво, складається із житлового будинку, не закінченого будівництвом, що знаходиться в [ADDRESS] і складає 57% готовності, який належав спадкодавцю на підставі договору про надання в безстрокове користування земельної ділянки під забудову, посвідченого 2-ю Дрогобицькою держнотконторою 05.08.1991 за реєстровим №2-1391. Це свідоцтво підлягає реєстрації в Дрогобицькому МБТІ після закінчення будівництва. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №288217141 від 03.12.2021, житловий будинок [ADDRESS] , загальною площею 187 кв., житлова площа 79,5 кв.м. належить на праві власності [PERSON] . Право власності зареєстровано 01.08.2017. Рішенням виконавчого комітету Дрогобицької міської ради №164 від 20.07.2017 на підставі заяви [PERSON] присвоєно поштову адресу вказаному житловому будинку. Згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯК №929582 земельна ділянка площею 0,0706 га за адресою [ADDRESS] , цільове призначення - будівництво і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, підстава: рішення Дрогобицької міської ради 45 сесія 5 скликання №1280 від 26.08.2010. Відповідно до ст.12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. 81 КПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу, своїх вимог або заперечень. За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Відповідно до ч.1 ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. З аналізу практики Європейського суду з прав людини вбачається, що у випадку ухвалення рішення по суті спору органом, якому прямо не властива судова функція, ч. 1 ст. 6 Конвенції підлягатиме застосуванню у разі, якщо таке рішення підлягає подальшому контролю з боку «судового органу, який має повну компетенцію» (рішення Європейського суду з прав людини від 09 січня 2013 року у справі «Олександр Волков проти України»). Статтею 6 Конвенції встановлено, що справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди мають дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав та свобод, гарантованих Конвенцією. Рішенням Європейського суду з прав людини від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. У п.3 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що чітке обґрунтування та аналіз є базовими вимогами до судових рішень та важливим аспектом права на справедливий суд. Рішенням Європейського суду з прав людини від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України» визначено, що кожен доречний і важливий аргумент особи має бути проаналізований і одержати відповідь суду. В умовах дії такого принципу суди не повинні обмежуватися заявленими сторонами доводами та поданими ними доказами, а мають здійснювати активну роль у встановленні об`єктивної істини, вживаючи усіх можливих заходів для перевірки та встановлення усіх фактичних даних зі спору. Водночас у п. 42 рішення Європейського суду з прав людини від 15 листопада 2007 року по справі «Бендерський проти України» вказано, що відповідно до практики, яка відображає принцип незалежного здійснення правосуддя, судові рішення мають достатньою мірою висвітлювати мотиви, на яких вони ґрунтуються. Згідно вимог ст.256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність як цивільно-правова категорія наділена такими ознаками: 1) має юридичний склад; 2) позначає сплив строку; 3) має правоприпиняючий характер, оскільки припиняє право на позов у матеріальному розумінні (право на задоволення позову); 4) застосовується у випадках порушення цивільних прав та інтересів особи; 5) встановлюється щодо вимог, які мають майновий характер, і деяких нематеріальних благ, передбачених законом; застосовується лише за ініціативною сторони спору. Частиною 1 ст. 256 ЦК України визначено, що перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (пункт 1 статті 32 Конвенції), неодноразово наголошував, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення ЄСПЛ від 22 жовтня 1996 року у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"; пункт 570 рішення ЄСПЛ від 20 вересня 2011 року у справі "ВАТ "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"). Порівняльний аналіз термінів "довідався" та "міг довідатися" дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Відповідно до ст.267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 ЦК України позивач має право отримати судовий захист у разі визнання судом поважними причин пропуску позовної давності. При цьому саме на позивача покладено обов`язок доказування тієї обставини, що строк було пропущено з поважних причин, що випливає із загального правила про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести відсутність об`єктивних перешкод для вчасного звернення позивача із вимогою про захист порушеного права. Суд вважає доведеним поважність причин пропуску строку позовної давності, оскільки на час виготовлення відповідачкою [PERSON] правовстановлюючих документів, позивач був неповнолітнім та навчався поза межами м.Дрогобич. Окрім цього, судом береться до уваги й покликання представника позивача про те, що позивач не поспішав реєструвати Свідоцтво про право на спадщину, яким визначено його майнові права після смерті батька, оскільки у Свідоцтві чітко зазначено про те, що таке підлягає до реєстрації лише після закінчення будівництва. Тому цілком реально, на думку суду, є покликання позивача на те, що йому стало відомо про реєстрацію спірного будинковолодіння за сестрою з додатку «Дія» після його встановлення. Відповідач, звертаючись до суду із заявою про застосування строку позовної давності не навів жодного аргументу та не надав жодного доказу на спростування доводів позивача щодо моменту коли останньому стало відомо про існування спірної обставини. А тому, в задоволенні заяви відповідача про застосування строку позовної давності слід відмовити. Згідно з ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються законом. Кожен має право будь - якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Основною метою ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому, в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини (наприклад, рішення у справі "Спорронг і Льоннрот проти Швеції" від 23 вересня 1982 року, "Новоселецький проти України" від 11 березня 2003 року, "Федоренко проти України" від 1 червня 2006 року). Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч.1ст.319 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. У відповідності до ч.ч.1, 2 ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно зі ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку порушення права позивача на реалізацію його права як спадкоємця після смерті батька [PERSON] , зокрема, на житловий будинок [ADDRESS] . Щодо покликань відповідача на неналежність обраного позивачем способу захисту його прав, суд вважає, що такий повністю кореспондує з правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 14.09.2021 у справі №359/5719/17, від 14.12.2021 у справі №344/16879/15-ц та від 02.11.2021 у справ №925/1351/19, та є пропорційним тим цілям, які переслідує позивач, звертаючись до суду з даним позовом, а саме: відновлення його прав на частку у спірному будинковолодінні, визначену Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 24.07.2003. Також, в цій частині судом береться до уваги вік відповідача на момент побудови будинку і те, що відповідачкою не надано доказів, що саме нею без будь-якої участі позивача будинок добудовано. З таких підстав, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити.

Outcome: approved