Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

Позиції сторін та учасників справ, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 21.09.2021 року Львівська міська рада звернулася до суду з позовом до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння. У прохальній частині позовної заяви, позивач просить витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлові приміщення загальною площею 44,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерехомого майна 7812846101) з припиненням права власності [PERSON] на нежитлові приміщення загальною площею 44,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерехомого майна 7812846101). Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликається на те, що 25.03.2021 року Львівська міська рада прийняла ухвалу № 337 «Про укладення договору міни», якою погоджено укладення між Львівською міською радою та громадянином [PERSON] договору міни господарської споруди, розташованої на [ADDRESS] , загальною площею 44,8 кв. м, на нежитлові приміщення, розташовані на [ADDRESS] , загальною площею 219,6 кв. м. В ході підготовки документів для реалізації даної ухвали міської ради було встановлено наступне. 20.03.1998 року виконавчим комітетом міської ради було прийнято рішення № 153 «Про укладення договорів оренди нежитлових приміщень, які використовує ДКП ЖЕК-403 відділу житлового господарства Шевченківської районної адміністрації», дане рішення було прийнято на підставі листа державного комунального підприємства ЖЕК-403 відділу житлового господарства Шевченківської районної адміністрації та враховуючи пропозиції комісії з питань розподілу нежитлових приміщень (протокол №2 від 06.02.1998 р.). Відповідно до цього рішення, було зобов`язано департамент економічної політики та ресурсів укласти договори оренди нежитлових приміщень з державним комунальним підприємством ЖЕК-403 відділу житлового господарства Шевченківської районної адміністрації терміном на три роки за адресою: [ADDRESS] : 1-го поверху №1, 2, 3, 4 загальною площею 40,5 кв.м для покрівельної майстерні. В подальшому, за твердженням позивача, на дані приміщення було незаконно набуто право власності [PERSON] . Зокрема, за даними реєстру речових прав на нерухоме майно підставою виникнення права власності [PERSON] зазначено свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 02.12.1999 року, видане Шевченківською районною адміністрацією, на підставі, як вказує позивач, підробленого розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 02.12.1999 року № 1178. Позивач також вказує, що факт того, що зазначене розпорядження Шевченківської районної адміністрації від 02.12.1999 року за № 1178 є підроблене, підтверджується тим, що розпорядження №1178 було прийнято Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради 01.10.1999 року та стосувалося оформлення права власності на гаражні бокси. При цьому прізвище [PERSON] чи адреса [ADDRESS] у ньому відсутні. Окрім того, Львівська міська рада зазначає, що дане приміщення неодноразово було відчужене. Згідно реєстру речових прав на нерухоме майно [PERSON] відчужив його на підставі договору купівлі-продажу від 12.04.2012 року [PERSON] , в подальшому [PERSON] відчужив його на підставі договору купівлі-продажу від 13.09.2012 року [PERSON] , а [PERSON] відчужив його на підставі договору купівлі-продажу від 12.11.2012 року [PERSON] . Розпорядженням Галицької районної адміністрації від 02.01.2013 року № 1, прийнятим на підставі звернення [PERSON] , нежитловим приміщенням, які в технічному паспорті позначені літ. 1, загальною площею 44,8 кв.м на [ADDRESS] присвоєно будинковий номер [ADDRESS] . При цьому [PERSON] було виготовлено новий технічний паспорт від 02.01.2013 року на нежитлове підсобне приміщення загальною площею - 44, 8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Станом на день звернення до суду з позовною заявою, дане приміщення належить на праві власності [PERSON] , на підставі договору дарування від 23.02.2013 року. У зв`язку з вказаним, позивач стверджує, що є всі підстави вважати, що нежитлові приміщення господарської споруди загальною площею 44,8 кв.м. у будинку за адресою: [ADDRESS] , вибули з комунальної власності поза волею власника - Львівської міської ради. Львівська міська рада, у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України. Згідно ст. 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності. Внаслідок вибуття зазначеного нежитлового приміщення із комунальної власності, позивач вважає, що було порушено права, майнові інтереси законного власника майна ? територіальної громади м. Львова. З огляду на вищевикладене, Львівська міська рада просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 22.09.2021 року відкрито провадження у цивільній справі за позовом Львівської міської ради до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння, розгляд справи постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. 12.10.2021 року до суду від представника відповідача ? адвоката Ящинського А.Л. надійшла заява про застосування позовної давності. У поданій заяві заявник просить застосувати позовну давність у цивільній справі №461/7888/21 за позовом Львівської міської ради до [PERSON] про витребування з чужого незаконного володіння [PERSON] нежитлові приміщення загальною площею 44,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 7812846101) з припиненням права власності [PERSON] на нежитлові приміщення загальною площею 44,8 кв.м за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 7812846101) у випадку встановлення судом підстав для задоволення позовних вимог. У задоволенні даної позовної заяви представник просить відмовити. Подану заяву мотивує тим, що позивачу було відомо про вибуття з його власності спірного майна принаймні з грудня 1999 року, оскільки саме структурним підрозділом Львівської міської ради видавалося свідоцтво про право власності на господарську споруду загальною площею 44,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, є відкритою, загальнодоступною та платною, крім випадків, передбачених цим Законом, який набрав чинності після 26.11.2016 року. Так, за твердженням представника відповідача, Львівська міська рада могла довідатись про вибуття спірної господарської споруди із своєї власності принаймні з листопада 2016 року, оскільки інформація про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження, що міститься у Державному реєстрі прав, стала відкритою, а право власності [PERSON] на господарську споруду загальною площею 44,8 кв.м. у будинку [ADDRESS] було зареєстровано 23 лютого 2013 року в Державному реєстрі прав на нерухоме майно, номер запису про право власності: 204269, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 7812846101, що підтверджується Витягом з Державного реєстру прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.02.2013 року індексний номер витягу 707271. Таким чином, представник відповідача вважає, що обізнаність позивача щонайменше з листопада 2016 року із фактом вибуття з його власності спірних приміщень могло відбутися після отримання Львівською міською радою відповідної інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно в порядку загального доступу, згідно зі статтею 32 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». 21.12.2021 року до суду від представника [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву. За наведених у відзиві обставин, відповідач вважає, що позовні вимоги Львівської міської ради про витребування майна з чужого незаконного володіння є необґрунтованими, безпідставними та такими, що не підлягають задоволенню. Зокрема, відповідач вказує, що [PERSON] набув право приватної власності на господарську споруду загальною площею 44,8 кв.м., що знаходилась за адресою: [ADDRESS] , на підставі Свідоцтва про право власності на господарську споруду № [NUMBER] від 02.12.1999 року, яке видане Шевченківською районною адміністрацією Львівської міської ради. Отже, нерухоме майно було передано у власність [PERSON] уповноваженим структурним підрозділом Львівської міської ради, а тому, на думку відповідача, Львівська міська рада, як власник майна, передала його у володіння за власною волею. Водночас, відповідач зазначає, що доказів, які б вказували на незаконність дій [PERSON] у набутті права власності на господарську споруду загальною площею 44,8 кв.м., що знаходилася за адресою: [ADDRESS] , позивачем до матеріалів справи не долучено. Таким чином, [PERSON] є добросовісним набувачем, який законним шляхом набув своє майно, покладаючись на добросовісність дій попередніх власників, мав усі підстави вважати, що такі договори є законними та розраховувати на певний стан речей, тобто правомірно очікував, що після отримання цього майна матиме змогу мирно ним володіти та розпоряджатися. Окрім того, відповідач повторно зазначає, що Львівська міська рада звернулася до суду з вимогою про захист цивільного права після збігу позовної давності. 05.04.2022 року до суду надійшли письмові пояснення адвоката Ящинського А.Л., який діє в інтересах відповідача [PERSON] . Відповідач просить врахувати дані пояснення при розгляді справи за позовом Львівської міської ради до [PERSON] про витребування майна з чужого незаконного володіння та прийняти рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, у зв`язку з їх невідповідністю вимогам чинного законодавства, правовим висновкам Верховного Суду та недоведеністю та необґрунтованістю належними, допустимими та достовірними доказами. Зокрема, зі змісту поданих пояснень вбачається, що на думку відповідача нежитлові приміщення площею 44,8 кв.м. на [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 7812846101) не можуть бути витребуванні з його володіння, оскільки вказані нежитлові приміщення видозмінилися, а витребуванню із чужого незаконного володіння підлягає лише індивідуально-визначене майно, яке існує в натурі на час подання позову. Ухвалою Галицького районного суду м. Львова від 11.05.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті. У судовому засіданні 01.06.2022 року представник позивача ? Кулик А. Я. позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача ? адвокат Ящинський А.Л. в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі та зазначив, що заявлені позовні вимоги є необґрунтованими та безпідставними. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Згідно зі статтею 55 Конституції України, кожному гарантується право на судовий захист. Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Дослідивши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються заявлені вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, заслухавши доводи учасників процесу, суд прийшов до наступних висновків, виходячи з наступних доводів, мотивів та міркувань. Судом встановлено, що 25.03.2021 року Львівська міська рада прийняла ухвалу № 337 «Про укладення договору міни» між Львівською міською радою та громадянином [PERSON] договору міни господарської споруди, розташованої на [ADDRESS] , загальною площею 44,8 кв.м, на нежитлові приміщення, розташовані на [ADDRESS] , загальною площею 219,6 кв.м. 20.03.1998 року виконавчим комітетом міської ради було прийнято рішення № 153 «Про укладення договорів оренди нежитлових приміщень, які використовує ДКП ЖЕК-403 відділу житлового господарства Шевченківської районної адміністрації», дане рішення було прийнято на підставі листа державного комунального підприємства ЖЕК-403 відділу житлового господарства Шевченківської районної адміністрації та враховуючи пропозиції комісії з питань розподілу нежитлових приміщень (протокол №2 від 06.02.1998 р.). Відповідно до цього рішення, було зобов`язано департамент економічної політики та ресурсів укласти договори оренди нежитлових приміщень з державним комунальним підприємством ЖЕК-403 відділу житлового господарства Шевченківської районної адміністрації терміном на три роки за адресою: [ADDRESS] : 1-го поверху №1, 2, 3, 4 загальною площею 40,5 кв.м, для покрівельної майстерні. Відповідно до Свідоцтва про право власності на господарську споруду [NUMBER] від 02.12.1999 року, виданого Шевченківською районною адміністрацією ЛМР, [PERSON] на праві приватної власності належала господарська споруда загальною площею 44,8.кв.м, що знаходилася за адресою: [ADDRESS] . Згідно відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, підставою для видачі зазначеного свідоцтва стало Розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 02.12.1999 року № 1178. У ході розгляду справи судом встановлено, що 12 квітня 2012 року [PERSON] продав [PERSON] господарську споруду загальною площею 44,8 кв.м, що знаходилась за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу господарської споруди, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Амбросійчук Л.В. Вказане відображено за реєстровим номером 799 та зареєстровано 23.04.2012 року в обласному державному комунальному підприємстві Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в книзі 60 за номером запису 10457. 13 вересня 2012 року [PERSON] продав [PERSON] господарську споруду загальною площею 44,8 кв.м, яка знаходилась за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу господарської споруди, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Гулид Г.П. 13.09.2012 року за реєстровим номером 474, зареєстрованого 25.09.2012 року в обласному комунальному обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» в книзі 60 за номером запису 10457. 12 листопада 2012 року [PERSON] продав [PERSON] господарську споруду загальною площею 44,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Договором купівлі-продажу господарської споруди, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Гулид Г.П. 12.11.2012 року за реєстровим номером 573. В подальшому, [PERSON] звернулась до Галицької районної адміністрації Львівської міської ради із заявою про присвоєння будинкового номера [ADDRESS] , оскільки придбана господарська споруда була окремою будівлею із власною прибудинковою ділянкою. Розпорядженням Галицької районної адміністрації Львівської міської ради «Про присвоєння будинкового номера [ADDRESS] » від 02.01.2013 року №1 нежитловим приміщенням, які в технічному паспорті позначені літ.1, загальною площею 44,8 кв.м на [ADDRESS] присвоєно будинковий номер [ADDRESS] . Надалі, 11 лютого 2013 року Реєстраційною службою Львівською міського управління юстиції [PERSON] видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - господарську споруду загальною площею 44,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] . У подальшому [PERSON] було зареєстровано право власності на нерухоме майно - господарську споруду загальною площею 44,8 кв.м, за адресою: [ADDRESS] в Державному реєстрі прав не нерухоме майно, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна:781284101. 23 лютого 2013 року, [PERSON] здійснила дарування вказаного приміщення синові [PERSON] , що підтверджується Договором дарування, який нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Гулид Г.П. 23.02.2013 року за реєстровим номером 75. З огляду на вищенаведене, станом на день ухвалення даного рішення, власником господарської споруди загальною площею 44,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , є [PERSON] . Позивач стверджує, що Розпорядження Шевченківської районної адміністрації Львівської міської ради від 02.12.1999 року №1178, на підставі якого було видано [PERSON] . Свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 02.12.1999 року, є підробленим. Зокрема, позивач вказує, що зазначене Розпорядження стосувалося права власності на гаражні бокси, при цьому прізвище [PERSON] чи [ADDRESS] у ньому відсутні. Таким чином, позивач вважає, що є підстави вважати, що нежитлові приміщення загальною площею 44,8 кв.м. у будинку за адресою: [ADDRESS] , вибули з комунальної власності поза волею власника ? Львівської міської ради. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами:1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч.2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. З урахуванням вищенаведених норм законодавства, а також за оцінкою достовірності, достатності, належності та допустимості доказів наданих позивачем, суд приходить до висновку, що в ході судового розгляду відповідними засобами доказування не доведено та не підтверджено наведених у позовній заяві доводів, а тому суд приходить до висновку, що у задоволені позовних вимог слід відмовити у зв`язку з нижченаведеним. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Примусове відчуження об`єктів права приватної власності може бути застосоване лише як виняток з мотивів суспільної необхідності, на підставі і в порядку, встановлених законом, та за умови попереднього і повного відшкодування їх вартості. Примусове відчуження таких об`єктів з наступним повним відшкодуванням їх вартості допускається лише в умовах воєнного чи надзвичайного стану. Згідно положень ч.ч. 1, 2 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом (ч.ч.1,2 ст. 328 ЦК України). Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього. З урахуванням практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовану презумпцію права такої особи (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №48/340 (провадження № 12-14звг19), пункт 4.17 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 911/3594/17 (провадження № 12-234гс18)). Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це право, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребувано у добросовісного набувача. Цивільним кодексом України передбачені засади захисту права власності або законного права користування особою відповідним майном. Зокрема, відповідно до закріпленого у статті 387 ЦК України правила, власник має необмежене право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Такі ж саме права має законний володілець майна. Натомість, можливість власника реалізувати його право витребувати майно добросовісного набувача, згідно зі статтею 388 ЦК України, залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи. власник це майно передав у володіння. Якщо майно було набуте безвідплатно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати його від добросовісного набувача у всіх випадках (частина третя статті 388 ЦК України). Коло підстав, за яких власник має право витребувати майно від добросовісного набувача, є вичерпним (частини перша - третя статті 388 ЦК України). Право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, в який спосіб майно вибуло з володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. За змістом статті 388 ЦК України випадки витребування майна власником добросовісного набувача обмежені й можливі за умови, що майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно поза їх волею. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Вказане узгоджується з висновком Верховного Суду, викладеними у постанові 27.05.2020 року у справі №641/9904/16-ц (провадження № 61-22378св19). З огляду на вищевикладене, суд погоджується з твердженнями відповідача викладеними у відзиві стосовно того, що спірне майно було передане у власність [PERSON] уповноваженим структурним підрозділом Львівської міської ради, а тому Львівська міська рада, як власник майна, передала його у володіння за власною волею. Доказів, які б вказували на незаконність дій [PERSON] у набутті права власності на господарську споруду загальною площею 44,8 кв.м., що знаходилась за адресою: [ADDRESS] , матеріали справи не містять. Приписами ч.ч.1,2 ст. 327 ЦК України встановлено, що до комунальної власності відноситься майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Надаючи оцінку обґрунтованості доводам позивача, слід також відзначити наступне. За твердженням позивача, майно перебувало у його власності і вибуло поза його волею, а дізнався позивач про це лише в ході виконання ухвали ЛМР від 25.03.2021 року. Норми ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні», серед іншого, визначають наступні положення. Відповідно до статті 16 цього Закону, органи місцевого самоврядування є юридичними особами і наділяються цим та іншими законами власними повноваженнями, в межах яких діють самостійно і несуть відповідальність за свою діяльність відповідно до закону. Матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Рішення про наділення міських рад правами щодо управління майном і фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, приймається на місцевих референдумах відповідних районних у містах громад. У разі якщо територіальна громада району в місті внаслідок референдуму не прийме рішення про передачу права управління майном та фінансами відповідній міській раді, а територіальна громада міста або міська рада не прийняла рішення про створення органів місцевого самоврядування районів у місті, міська рада здійснює управління майном та фінансовими ресурсами, які є у власності територіальних громад районів у містах, та несе відповідальність перед громадою відповідного району у місті. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Сільська, селищна, міська, районна в місті (у разі її створення) рада може наділяти частиною своїх повноважень органи самоорганізації населення, передавати їм відповідні кошти, а також матеріально-технічні та інші ресурси, необхідні для здійснення цих повноважень, здійснює контроль за їх виконанням. Стаття 26 наведеного Закону, серед іншого, визначає, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, як: - прийняття рішень щодо відчуження відповідно до закону комунального майна; затвердження місцевих програм приватизації, а також переліку об`єктів комунальної власності, які не підлягають приватизації; визначення доцільності, порядку та умов приватизації об`єктів права комунальної власності; вирішення питань про придбання в установленому законом порядку приватизованого майна, про включення до об`єктів комунальної власності майна, відчуженого у процесі приватизації, договір купівлі-продажу якого в установленому порядку розірвано або визнано недійсним, прийняття рішення про здійснення державно-приватного партнерства щодо об`єктів комунальної власності, у тому числі на умовах концесії, про створення, ліквідацію, реорганізацію та перепрофілювання підприємств, установ та організацій комунальної власності відповідної територіальної громади. - прийняття рішень про передачу іншим органам окремих повноважень щодо управління майном, яке належить до комунальної власності відповідної територіальної громади, визначення меж цих повноважень та умов їх здійснення; - створення у разі необхідності органів і служб для забезпечення здійснення з іншими суб`єктами комунальної власності спільних проектів або спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій, визначення повноважень цих органів (служб); - надання згоди на передачу об`єктів з державної у комунальну власність та прийняття рішень про передачу об`єктів з комунальної у державну власність, а також щодо придбання об`єктів державної власності; Згідно ст. 30 цього ж Закону, до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад, серед іншого, належать власні (самоврядні) повноваження по управлінню об`єктами житлово-комунального господарства, побутового, торговельного обслуговування, транспорту і зв`язку, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад, забезпечення їх належного утримання та ефективної експлуатації, необхідного рівня та якості послуг населенню; Відповідно до статті 60 наведеного Закону, територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, землю, природні ресурси, підприємства, установи та організації, в тому числі банки, страхові товариства, а також пенсійні фонди, частку в майні підприємств, житловий фонд, нежитлові приміщення, заклади культури, освіти, спорту, охорони здоров`я, науки, соціального обслуговування та інше майно і майнові права, рухомі та нерухомі об`єкти, визначені відповідно до закону як об`єкти права комунальної власності, а також кошти, отримані від їх відчуження. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Територіальні громади сіл, селищ, міст, районів у містах безпосередньо або через органи місцевого самоврядування можуть об`єднувати на договірних засадах на праві спільної власності об`єкти права комунальної власності, а також кошти місцевих бюджетів для виконання спільних проектів або для спільного фінансування (утримання) комунальних підприємств, установ та організацій і створювати для цього відповідні органи і служби. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. Доцільність, порядок та умови відчуження об`єктів права комунальної власності визначаються відповідною радою. Доходи від відчуження об`єктів права комунальної власності зараховуються до відповідних місцевих бюджетів і спрямовуються на фінансування заходів, передбачених бюджетами розвитку. Майнові операції, які здійснюються органами місцевого самоврядування з об`єктами права комунальної власності, не повинні ослаблювати економічних основ місцевого самоврядування, скорочувати обсяги доходів місцевих бюджетів, зменшувати обсяг та погіршувати умови надання послуг населенню. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно ст. 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності. Отже, зі змісту положень ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» випливає, що на органи місцевого самоврядування, а в даному випадку на позивача, покладено обов`язок щодо ефективного контролю та розпорядження об`єктами комунальної власності. Доводи позивача щодо вибуття майна поза волею останнього, в даному контексті викликають сумнів, адже в ході розгляду справи встановлено, що позивач, стверджуючи, що майно перебувало у його власності, з 1999 року не вживав жодних заходів щодо використання даного майна, в тому числі спрямованих на виконання покладених на позивача Законом обов`язків по ефективному контролю та використанню комунального майна. Більше того, в ході розгляду справи встановлено, що власники оспорюваних об`єктів неодноразово звертались до органів місцевого самоврядування (їх структурних підрозділів) з приводу вирішення питань, в тому числі, пов`язаних з експлуатацією об`єктів (присвоєння номерів, питання експлуатації земельної ділянки, реконструкції). Крім того, інформація про власника є відкритою і в силу наведених вище у даному рішенні положень чинного законодавства щодо відкритості реєстрів власників нерухомого майна, є у загальному доступі. Отже, наведені обставини ставлять під сумнів доводи позивача щодо того, що майно вибуло з власності останнього поза його волею. Той факт, що позивач, будучи в силу наведених положень чинного законодавства, зобов`язаним вживати ефективні заходи по контролю і використанню об`єкта комунальної власності, протягом тривалого часу (понад 20 років) таких заходів не вживав, вказує на обізнаність позивача у інформації щодо об`єкта нерухомості, зокрема його власників. Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що 26 листопада 2021 року [PERSON] звернувся в Судове експертно-розрахункове бюро ТзОВ «Серб» із заявою про проведення будівельно-технічної експертизи щодо вирішення експертом будівельником наступних питань: - Чи видозмінився об`єкт нерухомого майна - нежитлові приміщення площею 44,8 кв.м. на [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 7812846101), у зв`язку з проведеними будівельними роботами? -Яка вартість поліпшень, які не можуть бути відокремлені від нежитлових приміщень площею 44,8 кв.м. на [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 7812846101) у зв`язку з проведеними будівельними роботами? 26.11.2021 року між Судовим експертно-розрахунковим бюро ТзОВ «Серб» та [PERSON] було укладено договір №ЕК-68/21 на проведення будівельно-технічної експертизи. За результатами виконання будівельно-технічної експертизи, судовим експертом Бочуляк Р.П. складено Висновок №68/21 від 27.01.2022 року. Як вбачається з даного Висновку, судовим експертом встановлено наступне: - згідно договору дарування нежитлова споруда на [ADDRESS] відносилася до класу «господарська споруда»; -згідно технічного паспорту виготовлено ОКП ЛОР «БТІ та ЕО», станом на 02.01.2013 року, на нежитлові підсобні приміщення за адресою: [ADDRESS] , загальна площа становила 44,8 кв.м, висота приміщень 2,30 м, матеріал стін - цегла, матеріал перекриття - дерево. Будівля одноповерхова. Внутрішній простір нежитлового приміщення розділено на чотири приміщення. Призначення приміщення визначено, як «побутове»; -ухвалою ЛМР № 4299 від 29.01.2015 р. було затверджено проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок гр. [PERSON] в оренду, а саме: площею 0,0071 га. (кадастровий номер 46101366000:03:001:0064), площею 0,0029 га. (кадастровий номер 46101366000:03:001:0065); -висновком управління охорони історичного середовища ЛМР № 04-3227 від 28.12.2015 р. про можливість та умови здійснення містобудівних, архітектурних та ландшафтних перетворень на території історичного ареалу міста у разі реалізації намірів забудови ділянки за адресою: [ADDRESS] було надано умови, щодо можливості здійснення перетворень в історичному ареалі міста; -містобудівними умовами та обмеженнями забудови земельної ділянки на [ADDRESS] , виданих за № 114 від 16.05.2016 р. Управлінням архітектури, Департаменту містобудування, ЛМР було визначено умови для проектування нового об 'єкту нерухомості; -проектну документацію на нове будівництво офісного будинку з кафе-баром на [ADDRESS] зі знесенням існуючої на ділянці споруди було розроблено архітектором ФО-П [PERSON] , код згідно ЄДРПОУ 3063304575 та затверджено замовником 28 липня 2016 року; -Декларацію про початок виконання будівельних робіт «Будівництво офісного будинку з кафе-баром на [ADDRESS] зі знесенням існуючої на ділянці споруди» було зареєстровано в Інспекції Державного архітектурно-будівельного контролю у місті Львові 28.09.2016 р.; -Дозволом №184 від 25.07.2019 р. Галицької районної адміністрації ЛМР було отримано право на влаштування будівельного майданчика на [ADDRESS] ; - згідно Декларації загальна площа будівлі, відповідно до проектної документації, повинна становити 381,8 м2. Порівнявши об`єкт дослідження у відповідності до технічного паспорта, а саме нежитлове підсобне приміщення площею 44,8 м2 на [ADDRESS] та показники об 'єкту будівництва, згідно Декларації про початок виконання будівельних робіт і фактичний стан об 'єкту будівництва «Будівництво офісного будинку з кафе-баром на [ADDRESS] зі знесенням існуючої на ділянки споруди» (виконання будівельних робіт на будівельному майданчику, наявність будівельних конструкцій, матеріалів, тощо) встановлено, що виконано наступні етапи будівництва: проектні роботи, погодження, отримання дозвільної і виконавчої документації; підготовчі будівельні роботи (в т.ч. підведення інженерних мереж); земляні роботи; фундаментні роботи; частково бетонні роботи для влаштування фундаментної подушки; арматурні роботи для влаштування фундаменту; часткове розбирання нежитлового підсобного приміщення, що передбачено проектною документацією; тощо. Проведеним дослідженням встановлено, що в даному випадку основа забудови становить ~ 70 м2, а загальна площа об`єкту будівництва має скласти 381,8 м2, тобто площа основи забудови з ~ 52 м2, збільшилось до ~ 70 м2, також загальна площа з 44,8 м2, нежитлового підсобного приміщення повинна збільшитись до 381,8 м2, як офісного будинку з кафе-баром. Проведеним дослідженням також встановлено зміну конфігурації будинку, його фундаментів, конструктивних рішень, призначення, тощо. Виходячи з вище викладеного встановлено, що об 'єкт нерухомості, як нежитлове підсобне приміщення в використанні його як визначено технічним паспортом «нежитлове підсобне приміщення» на час проведення огляду не відповідає зазначеним в технічному паспорті його технічним характеристикам, (реєстраційний номер майна 7812846101)». Відповідно до частини першої статті 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджанні згідно з положеннями частини першої статті 317 ЦК України. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, за статтею 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. При цьому витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна немає відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Наведені висновки викладені в постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року у справі № 6-2407цс15, постанові Верховного Суду від 14.02.2018 року у справі № 477/221/16-ц. В той же час у предмет доказування у справах за такими позовами входять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з незаконного володіння. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої на момент подання позову фактично знаходиться у незаконному володінні. При цьому об`єктом віндикаційного позову може бути лише індивідуально-визначені речі, тобто індивідуально визначене майно, яке хоча і наділене родовими ознаками, проте якимось чином індивідуалізоване, яке існує в натурі на час подання позову Отже, об`єктом віндикаційного позову може бути лише індивідуальне майно, яке існує в натурі на час подання позову. За змістом статті 184 ЦК України, річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. Речі, визначені індивідуальними ознаками, є незамінними. Річ є визначеною родовими ознаками, якщо вона має ознаки, властиві усім речам того ж роду, та вимірюється числом, вагою, мірою. Річ, що має лише родові ознаки, є замінною. Якщо річ, перебуваючи в чужому володінні, видозмінилася, була перероблена чи знищена, застосовуються зобов`язально-правові способи захисту права відповідно до положень гл. 83 ЦК України. Такі ж способи захисту застосовуються і до речей, визначених родовими ознаками, оскільки із чужого незаконного володіння може бути витребувана лише індивідуально визначена річ. Фізичні характеристики об`єкта нерухомості включають, зокрема, місце розташування, форму, розміри, тобто визначають конкретні показники залежно від об`єкта нерухомості. Сукупність цих характеристик визначає індивідуальні ознаки об`єкту нерухомості, тобто ці ознаки характеризують та відрізняють різні об`єкти нерухомості, що дає змогу їх ідентифікувати. Наведені висновки викладені у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 13.11.2019 у справа № 759/13986/17-ц. Таким чином, нежитлові приміщення площею 44,8 кв.м. на [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 7812846101) не можуть бути витребувані з володіння [PERSON] , оскільки вказані нежитлові приміщення видозмінилися, а витребуванню із чужого незаконного володіння може бути лише індивідуально-визначене майно, яке існує в натурі на час подання позову. Крім того, суд погоджується з доводами представника відповідача, що таке витребування призведе до порушення принципів пропорційності втручання у право мирного володіння майном та суперечитиме усталеній практиці ЄСПЛ щодо правомірного втручання у це право. Не спростовані в ході розгляду справи також доводи представника відповідача стосовно безпідставності тверджень позивача щодо підробки документів, які стосуються об`єкту комунальної власності. Вирішуючи питання про застосування строків позовної давності слід зазначити наступне. Суд застосовує позовну давність лише тоді, коли є підстави для задоволення позовної вимоги. Тобто, перш ніж застосувати позовну давність, суд має з`ясувати та зазначити у судовому рішенні, чи порушене право або охоронюваний законом інтерес позивача, за захистом якого той звернувся до суду. Якщо таке право чи інтерес не порушені, суд відмовляє у задоволенні позову через його необґрунтованість. Саме така позиція знаходить своє відображення у постановах Великої Палати Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі № 369/6892/15-ц, від 31 жовтня 2018 року у справі № 367/6105/16-ц, від 7 листопада 2018 року у справі № 575/476/16-ц. Отже, суд не вбачає підстав застосування положень щодо позовної давності, оскільки в ході розгляду справи встановлено необґрунтованість позову. У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до положень статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно положень статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Отже, встановлені в ході розгляду обставини свідчать про те, що матеріали справи не містять належних, достатніх, достовірних та допустимих доказів на підтвердження доводів покладених в обґрунтування позовної заяви. Таким чином, виходячи з наведених вище доводів та мотивів, суд приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Ухвалюючи рішення у даній справі, суд також враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, зокрема у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04 від 10 лютого 2010 року). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed