Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

\~ [PERSON] звернулась до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області із вищевказаним позовом посилаючись на те, що вона перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі з 14 листопада 2000 року по 11 лютого 2017 року. Зазначає, що із січня 2017 року сторони не проживають однією сім`єю та не ведуть спільне господарство. За час перебування сторін у шлюбі, ними було придбано автомобіль марки «FORD SKORPIO», 1995 р.в., VIN кузов [NUMBER] , та автомобіль марки «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року випуску, VIN кузов [NUMBER] , що були зареєстровані за відповідачем. Враховуючи, що відповідач категорично заперечує будь-яке право позивачки на автомобілі, остання просила суд стягнути з [PERSON] на свою користь в рахунок компенсацій вартості частки в спільному майні, а саме: вартості 1/2 частини автомобіля марки «FORD SKORPIO», 1995 р.в., VIN кузов [NUMBER] , у розмірі 40 405,00 грн.; вартості 1/2 частини автомобіля марки «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року випуску, VIN кузов [NUMBER] , у розмірі 253 235,00 грн. та стягнути з відповідача судові витрати понесені нею під час розгляду справи. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 03 січня 2020 року провадження в справі відкрито за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Відповідач надав відзив на позовну заяву, в якому проти задоволення позову заперечував та зазначив, що автомобіль «FORD SCORPIO» 1995 року випуску н.з. [NUMBER] ними було придбано 06.10.2012 року та продано 06.10.2016 р. ще під час перебування у шлюбі, а кошти використані в інтересах сім`ї на сімейні потреби. Будь-яких претензій від відповідача стосовно продажу вказаного автомобіля та витрат коштів від його продажу на сімейні потреби за весь цей час, починаючи з 06.10.2016 року, не було. Вказані претензії з`явилися тільки після розірвання шлюбу, а саме після 21.02.2017 року. Також, вважає, що позивачем було пропущено строки позовної давності, оскільки про продаж автомобіля позивач дізналась 06.10.2016 року, а позов до суду подала 08.11.2019 року. В зв`язку з цим, просить суд застосувати строки позовної давності та відмовити в задоволенні заявленої вимоги. Також, відповідач зазначає, що автомобіль «MERCEDES-BENZ» S 350 L 2004 року випуску н.з. [NUMBER] , було придбано ним 06.10.2016 року, та є його особистою приватною власністю. Даний автомобіль було придбано за кошти які відповідач отримав у позику 05.10.2016 року від [PERSON] , та зобов`язався повернути до 31.12.2017 року. В разі неповернення коштів, в рахунок погашення заборгованості, зобов`язався передати [PERSON] у власність автомобіль «MERCEDES- BENZ» S 350 L 2004 року. Відповідач вказує, що частину коштів, а саме 2 000,00 дол. США, повернув [PERSON] вже після розлучення. Решту - в сумі 8 000,00 дол. США не повернув. В подальшому в рахунок погашення заборгованості 01.05.2019 року відповідач передав [PERSON] автомобіль «MERCEDES-BENZ» S 350 L 2004 року випуску. Автомобіль було перереєстровано на нового власника 03.05.2019 року. Крім того, зазначає, що автомобіль «MERCEDES-BENZ» S 350 L 2004 року випуску, ним було придбано для використання у його трудовій діяльності. Згоди на покупку вказаного автомобіля у спільну сумісну власність подружжя позивач не надавала. Таким чином, автомобіль «MERCEDES-BENZ» S 350 L 2004 року випуску н.з. [NUMBER] не є спільною сумісною власністю подружжя, а є його особистою приватною власністю. Крім того, позивачем в позові вказана недостовірна вартість автомобілів, а саме 80 810,00 грн. та 506 470,00 грн. Так званий висновок судового експерта від 20.02.2017 року є звичайним інформаційним листом, а не експертизою чи висновком, а тому не є належним та допустимим доказом вартості транспортних засобів. Зазначена в інформаційному листі судового експерта Петрушанко В.Ф. від 20.02.2017 року № 25 вартість автомобіля не є дійсною (ринковою) вартістю конкретного автомобіля, а є орієнтовною (середньою) вартістю даної моделі автомобіля. А тому просить суд відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Ухалою суду від 26 лютого 2020 року закрито підготовче провадження у вказаній справі та призначено судовий розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 21 вересня 2020 року задоволено клопотання позивача та призначено по справі судову автотоварознавчу експертизу проведення якої доручено експертам Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру /03170, м. Київ, вул. Велика Кільцева 4/. Провадження по справі на час проведення експертизи зупинено. 07 жовтня 2020 року, не погоджуючись з ухвалою суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду першої інстанції та ухвалити нову про відмову в задоволенні клопотання про проведення автотоварознавчої експертизи. Постановою Київського апеляційного суду від 16 грудня 2020 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 вересня 2020 року залишено без змін. 30 березня 2021 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшло клопотання експерта Константинова А.В. про внесення змін до ухвали суду від 21 вересня 2020 року. Ухвалою суду від 31 березня 2021 року відновлено провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2021 року задоволено клопотання експерта та резолютивну частину ухвали суду від 21 вересня 2020 року в частині поставлених питань на вирішення експертів викладено у новій редакції, провадження у справі зупинено на час проведення експертизи. 11 травня 2021 року, непогоджуючись з ухвалою суду, [PERSON] подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати ухвалу суду від 19 квітня 2021 року та ухвалити нову про відмову в задоволенні клопотання [PERSON] про внесення змін в ухвалу суду від 21 вересня 2020 року. Постановою Київського апеляційного суду від 09 липня 2021 року ухвалу Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19 квітня 2021 року залишено без змін. 15.11.2021 року до канцелярії суду від Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру надійшла цивільна справа №357/12664/19, 2/357/2534/21 за позовом\~ [PERSON] до [PERSON] про розподіл майна набутого за час шлюбу, та висновок експерта №СЕ-19-21/26488-АВ від 03.11.2021 року. Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року поновлено провадження у справі. Позивачем 19.05.2021 року подано заяву\~ про відвід судді Кошель Б.І., яка ухвалою\~ Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 17.11.2021 року залишена без задоволення. Ухвалою Білоцерківського міськрйонного суду Київської області від 17.11.2021 року у даній справі поновлено провадження. 13 грудня 2021 року представник позивачки направила заяву про уточнення позовних вимог з врахуванням ринкової вартості автомобілів відповідно до висновку судової авто-товарознавчої експертизи. 25 січня 2022 року відповідачем направлено клопотання про призначення повторної судової експертизи, в задоволенні якої протокольною ухвалою суду від 12 травня 2022 року відмовлено. Позивачка та її представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, представник позивачки направила заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, уточнені позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. Відповідач та його представник в судове засідання не з`явились, про день, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, причини неявки не повідомили. Представник відповідача в попередніх судових засіданнях уточнений позов не визнав в повному обсязі, просив в його задоволенні відмовити та надав пояснення аналогічні викладеним у відзиві. Суд, оглянувши матеріали цивільної справи № 357/2352/17 (2/357/201/19), повно та всебічно з`ясувавши всі обставини, що мають значення для правильного вирішення справи та надавши їм належну правову оцінку, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. (ч.3, 4 ст.12 ЦПК України) Згідно частин 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Як роз`яснено в п.27 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 червня 2009 року за №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», виходячи з принципу процесуального рівноправ`я сторін та враховуючи обов`язок кожної сторони довести ті обставини, на які вона посилається, необхідно в судовому засіданні дослідити кожний доказ, наданий сторонами на підтвердження своїх вимог або заперечень, який відповідає вимогам належності та допустимості доказів. Вирішальним фактором принципу змагальності сторін є обов`язок сторін у доказуванні, які користуються рівними правами щодо надання доказів, їх дослідження та доведення перед судом переконливості цих доказів. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, суд робить висновок про її недоведеність. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Так, судом встановлено, що сторони з 14 листопада 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] /а.с. 12/. Від шлюбу мають повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . /а.с. 12/ 21.02.2017 року шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією рішення Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21 лютого 2017 року /а.с. 11/. Під час зареєстрованого шлюбу, а саме з 14.11.2000 року по 21.02.2017 року, сторонами було придбано рухоме майно, зокрема, автомобіль марки «FORD SKORPIO», 1995 р.в., VIN кузов [NUMBER] , та автомобіль марки «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року випуску, VIN кузов [NUMBER] . Інформацією з МВС Регіональний сервісний центр в Київській області ТСЦ № 3242 від 17.02.2017 року за № 88 повідомляється, що згідно наявних баз даних ТСЦ № 3242 РСЦ МВС в Київській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , зареєстровано 06.10.2012 року автомобіль марки «FORD SKORPIO», н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , кузов [NUMBER] , 1995 року випуску, який 06.10.2016 року був перереєстрований на нового власника по договору укладеному в ТСЦ 3242 м. Біла Церква, Київська обл. Станом на 17.02.2017 року за [PERSON] зареєстрований автомобіль марки «MERSEDES-BENZ» S 350 L, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , кузов [NUMBER] , 2004 року випуску . Відповідно до повідомлення МВС Регіональний сервісний центр в Київській області ТСЦ № 3242 від 26.09.2019 року за № 1525, зп [PERSON] зареєстровані, зокрема, наступні транспортні засоби: 06.10.2012 року FORD SKORPIO, 1995 року випуску, об`єм двигуна 1998 куб. см., номерний знак [NUMBER] , 06.10.2016 року перереєстрований на іншого власника на підставі ДКП 3242/2016/111631; 06.10.2016 року MERSEDES-BENZ S 350 L, 2004 року випуску, об`єм двигуна 3427 куб.см., номерний знак [NUMBER] , 03.05.2019 року перереєстрований на іншого власника на підставі ДКП 3242/2016/111554 /а.с. 18/ Згідно договору купівлі-продажу 3242/2016/111631 транспортного засобу від 0/6.10.2016 року , складеного у ТСЦ №3242, 06.10.2016 року [PERSON] продав [PERSON] транспортний засіб марки «FORD SKORPIO», н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , кузов [NUMBER] , 1995 року випуску. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу складає 49000,00 грн. /а.с. 42/. Відповідно до листа МВС Регіональний сервісний центр в Київській області ТСЦ № 3242 від 24.01.2020 року, 03.05.2019 року по договору купівлі-продажу ТСЦ 3242/2019/1443178 на нового власника було перереєстровано автомобіль марки «MERSEDES-BENZ» S 350 L, свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , кузов [NUMBER] , 2004 року випуску, за ціною 49 000,00 грн. /а.с. 52/ Згідно висновку експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Константинова А.В. від 03.11.2021 року № СЕ-19-21/26488-АВ, проведеного на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.04.2021 року, ринкова вартість КТЗ «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року виготовлення, складає 215 320,00 грн., а ринкова вартість КТЗ «FORD SKORPIO», 1995 року виготовлення, складає 60 200,00 грн. /а.с. 228-234/. Вирішуючи по суті даний спір, який виник між сторонами, щодо поділу майна подружжя, суд виходить з того, що загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність (п.6 ч.1 ст.3 ЦК України). У відповідності до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до положень статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).\~ Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною першою статті 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з положеннями частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення (частина перша статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй (йому) особисто. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними за час шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі у судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведенню. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його за час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею у набутті майна. Застосовуючи положення статті 60 СК України та визначаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна за час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Тобто критеріями, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності, є: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Стаття 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим критеріям. Вирішуючи питання про розподіл майна подружжя в натурі, суд враховує положення ст.71 СК України, а також встановлені у судовому засіданні обставини. Зокрема, сторони не дійшли згоди, як щодо обставин набуття спільного майна, так і до способу його поділу між ними. В позовній заяві та в поясненнях позивачка стверджувала, що сторони припинили спільне проживання та ведення спільного господарства з січня 2017 року, що не заперечувалось і відповідачем. \~ Згідно договору купівлі-продажу 3242/2016/111631 транспортного засобу від 06.10.2016 року, складеного у ТСЦ №3242, транспортний засіб марки «FORD SKORPIO», н.з. [NUMBER] , свідоцтво про реєстрацію [NUMBER] , кузов [NUMBER] , 1995 року випуску, був проданий [PERSON] 06.10.2016 року, тобто за час перебування сторін у зареєстрованому шлюбі. Згідно ч.2 ст.65 СК України при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 ст. 65 СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Відповідачем під час перебування у шлюбі відчужено автомобіль марки «FORD SKORPIO», н.з. [NUMBER] , що відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України від 07 вересня 1998 року №1388 ( з наступними змінами та доповненнями ) «Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів» і хоча позивач зазначає, що не давала згоду на продаж транспортного засобу, однак даних про те, що позивач зверталася до суду з позовом про визнання договору купівлі-продажу автомобіля недійсним, або вказаний автомобіль був реалізований без її згоди та відома, матеріали справи не містять. Не подала позивачка беззаперечних доказів і на підтвердження своїх позовних вимог, щодо необізнаності про продаж автомобіля та витрачання коштів відповідачем не на потреби сім`ї. З огляду на викладене, суд не вбачає визначених законом підстав для задоволення позову в частині стягнення компенсації вартості 1/2 частини автомобіля «FORD SKORPIO», н.з. [NUMBER] . Стосовно вимоги про стягнення в рахунок компенсацій вартості 1/2 частини автомобіля марки «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року випуску, суд виходить з наступного. \~\~ Як вже зазначалось вище, спірний автомобіль було продано відповідачем за договором купівлі-продажу ТСЦ 3242/2019/1443178 від 03 травня 2019 року, за ціною 49 000 грн., що підтверджується листом ТСЦ №3242 /а.с. 53/ Даний автомобіль було зареєстровано на ім`я відповідача за час перебування сторін у шлюбі та ведення ними спільного господарства, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] від 06.10.2016 року /а.с. 44/, та підтверджується поясненнями сторін. Отже, за правилами наведених вище положень сімейного законодавства, що діяло на час придбання спірного автомобіля, він набув статусу об`єкта спільної сумісної власності подружжя [PERSON] . Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача у судовому засіданні стверджував, що автомобіль марки «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року випуску, було придбано за позичені відповідачем 05.10.2016 року від [PERSON] кошти, а тому є його особистою власністю. Так, згідно розписки від 05.10.2016 року, [PERSON] взяв у позику в [PERSON] 10 000,00 дол. США, що станом на 05.10.2016 року становить 258 600,00 грн., для придбання автомобіля «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року випуску та зобов`язувався їх повернути частинами до 31.12.2017 року. В разі неповернення коштів (повністю або частинами) до 31.12.2017 року [PERSON] зобов`язався передати [PERSON] у власність автомобіль «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року випуску, [NUMBER] /а.с. 45/ Відповідно до розписки [PERSON] від 01.05.2019 року, останній в рахунок погашення боргу за договором позики від 05.10.2016 року отримав від [PERSON] автомобіль «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року. /а.с. 50/ В подальшому, 03.05.2019 року вищевказаний автомобіль було перереєстровано на нового власника [PERSON] . При цьому в своїх поясненнях представник відповідача вказав, що перереєстрація автомобіля [PERSON] на нового власника була здійснена в рахунок погашення позики за договором від 05.10.2016 року. У постанові Верховного Суду від 09 січня 2020 року у справі № 367/7110/14 (провадження № 61-12957св19) зазначено, що спірне майно придбане за кредитні кошти, отримані подружжям за час шлюбу, відтак, право на це майно у рівних частках набули позивач і відповідач, при цьому боргові зобов`язання є спільними для обох із подружжя, незалежно від того, з ким із подружжя укладений кредитний договір. У зв`язку із зазначеним вище відсутні підстави для відступлення від засад рівності часток у спільному майні подружжя. Наявність боргів подружжя та виникнення зобов`язання в інтересах сім`ї у вигляді повернення кредитних коштів, не змінює статусу спільності набутого за час шлюбу майна за позичені кошти, які були використані в інтересах сім`ї, а саме на придбання цього майна. Доводи щодо внесення одним із подружжя коштів у рахунок погашення кредитних зобов`язань не мають правового значення, оскільки у розумінні вимог статті 57 СК України спірне майно не є особистою приватною власністю відповідача, а останній не позбавлений можливості, за наявності правових підстав, ставити питання щодо повернення за рахунок позивача половини сплачених ним після розірвання шлюбу коштів у рахунок погашення кредиту, як солідарного боржника (постанова Верховного Суду від 13 лютого 2020 року у справі № 320/3072/18 (провадження № 61-5819св19). З огляду на викладене, суд дійшов висновку про те, що спірне рухоме майно, набуте подружжям за час шлюбу, а саме автомобіль «MERSEDES-BENZ» S [NUMBER] , підлягає поділу між ними у рівних частинах. При цьому відповідачем презумпцію спільності майна подружжя не спростовано. Крім того, [PERSON] зустрічного позову про визнання спірного майна особистою приватною власністю, чи про поділ боргових зобов`язань не пред`являв, а заперечення проти позову стосуються лише незгоди з позовними вимогами й мотивоване твердженням відповідача, що спірний автомобіль є його особистою приватною власністю. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 року № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що, вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. У зв`язку із вищевикладеним, спірний автомобіль «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року випуску, який придбаний сторонами у період перебування у шлюбі, є їх спільною сумісною власністю, а тому підлягає поділу між сторонами по справі у рівних частках, підстави для відступу від засад рівності часток подружжя при поділі майна відповідно до частини третьої статті 70 СК України - відсутні. Враховуючи, що [PERSON] у судовому засіданні просила суд стягнути на її користь 1/2 частину компенсації вартості спірного автомобіля, суд вважає, що це буде відповідати інтересам сторін. Що стосується вартості спірного майна, суд зазначає, що сторони у судовому засіданні не дійшли згоди щодо його вартості, а тому суд вважає за необхідне взяти до уваги висновок експерта Державного науково-дослідного експертно-криміналістичного центру Константинова А.В. від 03.11.2021 року № СЕ-19-21/26488-АВ, проведеного на підставі ухвали Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 19.04.2021 року, відповідно до якого, ринкова вартість КТЗ «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року виготовлення, складає 215 320,00 грн. Щодо доводів представника відповідача, то суд не може погодитись із тим, що визначаючи розмір компенсації вартості частки автомобіля, слід керуватися визначеною в договорі купівлі-продажу транспортного засобу, оскільки матеріали справи не містять доказів на підтвердження тих обставин, що ціна автомобіля в розмірі 49 000,00 гривень на момент відчуження відповідала його ринковій вартості, а тому під час вирішення спору суд зобов`язаний урахувати дійсну його вартість. Аналізуючи вищенаведені норми закону, суд дійшов висновку, що придбаний сторонами під час шлюбу автомобіль «MERSEDES-BENZ» S 350 L, 2004 року випуску, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу шляхом стягнення з відповідача грошової компенсації вартості 1/2 частини цього автомобіля, в розмірі\~ 107 660 грн. 00 коп. Таким чином, враховуючи спірні цивільно-правові відносини між учасниками справи, які вирішуються тільки в судовому порядку, суд оцінивши достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, вимоги норм матеріального та процесуального права, вважає, що позовні вимоги [PERSON] доведені належними і допустимими доказами лише частково, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до вимог ст.141 ЦПК України з відповідача\~ на користь позивача підлягає стягненню судовий збір, пропорційно до розміру задоволених позовних вимог, в сумі 3 728 грн. 26 коп. (107 660 грн. х 100 : 137 760,00 = 78%, (2936,40 +1015,20) ?\~ 78%= 3 728 грн. 26 коп). На підставі ст.ст. 60, 61, 69, 70, 71, 72, 163 СК України, ст.ст.15, 16, 368, 372 ЦК України, постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21.12.2007 року № 11 та

Outcome: partial