Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

У вересні 2021 року позивач звернулався до суду з позовом до відповідача Приватного підприємства «ЄВРОХІМ ОДЕСА», в якому просив стягнути з відповідача на його користь середній заробіток у розмірі 12 545, 35 грн за весь час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, тобто з 01.05.2021 року по 07.06.2021 року, компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 897, 22 грн та судові витрати. В обґрунтування позову зазначено, що наказом від 01.01.2021 року №2 він був прийнятий 01.01.2021 року на роботу в Приватне підприємство «ЄВРОХІМ ОДЕСА». Відповідно до наказу від 30.04.2021 року №659 він був звільнений 30.04.2021 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України. 07.06.2021 року Приватне підприємство «ЄВРОХІМ ОДЕСА» провело розрахунок виплативши 758, 94 грн. Таким чином, оскільки Приватним підприємством «ЄВРОХІМ ОДЕСА» було затримано розрахунок при звільненні, то з нього підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку за період із 30.04.2021 року по 07.06.2021 року у розмірі 12 545, 35 грн, а також вважає, що Приватне підприємство «ЄВРОХІМ ОДЕСА» виплатило компенсацію за невикористану відпустку у меншому розмірі на 897, 22 грн, що стало підставою для звернення до суду із позовом. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.09.2021 року визначено суддю Писанця В. А. Відповідно до розпорядження №381 від 21.10.2021 року, у зв`язку із смертю судді Писанця В. А. вказану справу було передано на повторний автоматичний розподіл справ згідно ст. 14 ЦПК України. У відповідності до повторного розподілу справи, згідно ст. 14 ЦПК України, для розгляду вищевказаної справи визначено суддю Матійчук Г.О. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали від 21.10.2021 року було направлено на адреси сторін, крім того відповідачу було направлено копію позовної заяви з додатками. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. Відповідач своїм правом надати відзив на позов не скористався. До суду повернувся конверт, направлений судом на адресу відповідача, яка зазначена в позовній заяві та в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадської формувань: вул. Євгена Коновальця (Щорса), 31, м. Київ, 01133, з відміткою поштового відділення: «адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з ч. 1 ст. 174 ЦПК України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, ч. 4 вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що у період з 01.01.2021 року по 30.04.2021 року позивач [PERSON] перебував у трудових відносинах з Приватний підприємством «ЄВРОХІМ ОДЕСА» (а.с. 10). Відповідно до розпорядження №ЕХО00000002-ЕО00-00659 від 04.01.2021 року [PERSON] було прийнято на посаду двірника в структурний підрозділ Приватного підприємства «ЄВРОХІМ ОДЕСА» НБУ Об?єкт 36-37 Дніпро, робота - основна, оклад - 6 835, 00 грн, тривалість робочого дня (тижня) - 40 год. 00 хв. (а.с. 12). Розпорядженням №ЕХО00000001-ЕО00-00659 від 01.02.2021 року [PERSON] було переведено на посаду двірника в структурний підрозділ Приватного підприємства «ЄВРОХІМ ОДЕСА» НБУ Об?єкт 36-37 Дніпро з окладом 3 417, 50 грн (а.с. 13). 30.04.2021 року позивача звільнено відповідно до ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, відповідно до наказу (розпорядження) №ЕХО00000089-ЕО00-00659 від 30.04.2021 року (а.с. 14). Згідно виписки по особовому рахунку [PERSON] за період 01.01.2021 року по 30.06.2021 року Приватним підприємством «ЄВРОХІМ ОДЕСА» 30.04.2021 року було проведено виплату у сумі 1 092, 16 грн; 07.06.2021 року - виплата у сумі 758, 94 грн (а.с. 15). Згідно зі ст. 43 Конституції України гарантовано право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України передбачено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі ст. 97 КЗпП України власник або уповноважений ним орган чи фізична особа не має права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами, колективними договорами. Відповідно до ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Згідно зі ст. 22 цього Закону суб`єкти організації оплати праці не мають права в односторонньому порядку приймати рішення з питань оплати праці, що погіршують умови, встановлені законодавством, угодами і колективними договорами. Згідно зі ст. 115 КЗпП України, ст. 24 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. За змістом ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, вихідна допомога, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність. Відповідно до ст. 117 КЗпП України підставою відповідальності власника за затримку розрахунку при звільненні є склад правопорушення, який включає два юридичних факти: порушення власником строку розрахунку при звільненні та вина власника. З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під належними звільненому працівникові сумами необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Суддя, здійснюючи правосуддя, керується верховенством права (частина перша статті 129 Конституції України). Як вбачається із роз`яснень, даних в пункті 20, частині 5 пункту 25 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року № 13 Про практику застосування судами законодавства про оплату праці не проведення розрахунку з працівником у день звільнення є підставою для застосування відповідальності передбаченої ст.117 КЗпП України. Установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Таке ж роз`яснення цієї норми права, крім наведеної вище постанови Пленуму Верховного Суду України, надав і Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року №4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього кодексу. Аналіз наведених положень ст.117 КЗпП України свідчить про те, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. На підставі вищезазначеного, суд приходить до висновку про стягнення середньомісячого заробітку із Приватного підприємства «ЄВРОХІМ ОДЕСА» за період затримки розрахунку із 01.05.2021 року по 07.06.2021 року. Разом з тим, зазначений позивачем розрахунок середнього заробітку за період лютий-березень у розмірі 545, 45 грн за один робочий день, не відповідає його окладу та фактично отриманим коштам, що підтверджуються випискою по рахунках позивача. Так, позивач зазначає, що період із 01.05.2021 року ро 07.06.2021 року, що складає 23 робочих дні, середній заробіток останнього складає 12 545, 35 грн, що значно більше його посадового окладу на час звільнення, а саме із 01.02.2021 року згідно з долучених позивачем документів, посадовий оклад останнього становить 3 417, 50 грн. А згідно із Витягу з Пенсійного фонду, на який посилається позивач, за період трудових відносин [PERSON] та Приватного підприємства «ЄВРОХІМ ОДЕСА» із 01.01.2021 року по 30.04.2021 року сума нарахованої зарплати всього становить 12 835, 00 грн, а саме: 6 835, 00 грн за січень 2021 року, 6 000, 00 грн за березень (а.с. 11). Посилання позивача, що за період лютий-березень число фактично відпрацьованих днів становить 11 робочих днів, не підтвердується матеріалами справи, позивачем не дадано суду документів на підтвердження зазначеного. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Враховуючи наведене та вирішуючи питання щодо можливості зменшення судом розміру відшкодування, визначеного відповідно до статті 117 КЗпП України, Велика Палата Верховного Суду у постанові 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц зазначила, що суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і що таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. За висновками Великої Палати Верховного Суду, які викладені в постанові від 26.06.2019 у вказаній справі, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Тобто, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. При вирішенні даного питання суд враховує такі обставини, як розмір недоплаченої суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком позивача, обставини за яких було встановлено наявність заборгованості, дії позивача та відповідача щодо її виплати. Право суду зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст. 116 КЗпП України, залежить від таких чинників: наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум за трудовим договором на день звільнення; виникнення спору між роботодавцем та працівником після того, коли належні до виплати працівникові суми за трудовим договором у зв`язку з його звільненням повинні бути сплачені роботодавцем; прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника про виплату належних йому при звільненні сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу. Тим самим, при розгляді даної справи необхідно взяти до уваги і такі обставини, як розмір невиплаченої позивачу суми, істотність цієї частки порівняно із середнім заробітком працівника. При цьому, принцип співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні полягає у пропорційності частки суми, на яку той мав право (задоволеної судом або визнаної позивачем), порівняно саме із середнім заробітком. Отже, суд приходить до висновку, що розрахунок позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку, який підлягає стягненню, є необґрунтованим, базується лише на особистих домислах позивача та фактично не підтвержений. На підставі вищезаначеного, суд приходить до висновку про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку за період із 01.05.2021 року по 07.06.2021 року, виходячи із наступного. Обчислення середньої заробітної плати здійснюється відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100, відповідно до якого нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин). Так, заробітня плата позивача за лютий-березень 2021 року склала 6 000, 00 грн, в лютому позивачем відпрацьовано 0 днів, у березні - 31 день, з яких 22 робочих дні, що підтверджується витягом із Пенсійного фонду України, наданим позивачем. Отже, суд приходить до висновку про стягнення із відповідача суму середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні по день фактичного розрахунку у розмірі 6 272, 72 грн (6 000, 00 грн/22*23 робочих днів). Що стосується вимоги, про стягнення компенсації за невикористану відпустку у розмірі 897, 22 грн, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову в цій частині, оскільки посилання позивача на те, що Приватним підприємством «ЄВРОХІМ ОДЕСА» було невірно виплачено компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 578, 94 грн, замість 1 656, 16 грн, є лише його припущенням, яке не підтверджується наданими суду матеріалами справи. Разом з тим, з клопотанням про витребування доказів у відповідача , а саме документів, які підтверджували б суму компенсації за невикористані дні щорічної відпустки, позивач не звертався. Розподіл судових витрат між сторонами, регулюється ст. 141 ЦПК України. Зокрема: судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до п. 36 Постанови Пленуму ВССУ від 17.10.2014 року № 10 Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах вимога пропорційності присудження судових витрат при частковому задоволенні позову застосовується незалежно від того, за якою ставкою сплачено судовий збір, (наприклад, його сплачено за мінімальною ставкою, визначеною Законом № 3674-VI). Задовольняючи позовні вимоги частково, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України та вказаного роз`яснення, сплачений позивачем судовий збір в розмірі 908, 00 грн розділяється між сторонами пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, із відповідача на користь [PERSON] підлягає стягненню 423, 67 грн (46,66 % від 908, 00 грн) судового збору. На підставі викладеного та

Outcome: partial