Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

10.08.2021 року до Київського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про виселення відповідача з житлового будинку [ADDRESS] . Позивач в обґрунтування позову посилається на те, що вищевказаний житловий будинок належить йому на праві власності, в якому також проживає його син - [PERSON] . Як стверджує позивач, [PERSON] безробітний, веде антигромадський спосіб життя, зловживає алкогольними напоями та наркотичними засобами, неодноразово вчиняв домашнє психологічне насильство щодо нього - [PERSON] , яке полягало в словесних образах, бажанні завдати фізичного болю, вимаганні грошей. За наслідком викладених дій, як стверджує позивач, відповідача неодноразово було притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.2 ст.173-2 КУПАП, ухвалені рішення про видачу обмежувальних приписів стосовно відповідача терміном в шість місяців та обмежено перебувати в місці спільного проживання з потерпілою особою, а на момент звернення до суду в провадженні Київського районного суду міста Одеси перебуває на розгляді кримінальна справа №947/14361/214 за обвинуваченням [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України. Зазначена поведінка [PERSON] , як стверджує заявник, носить постійний характер, не дивлячись на наявні адміністративні та кримінальне провадження, [PERSON] продовжує вчиняти домашнє насильство в сім`ї відносно заявника та членів його родини, що призводить до неможливого і нестерпного спільного проживання в одній квартирі. Вищевказані обставини стали підставою для звернення до суду з цим позовом. У відповідності до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.09.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. 24.11.2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Позивач у судове засідання призначене на 02.06.2022 року не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак до суду надійшла заява від представника останнього про підтримання позовних вимог та розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання призначене на 02.06.2022 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Відповідно до ч.1, 4 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, Київським районним судом м. Одеси було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить нерухоме майно - житловий будинок, з господарськими будівлями та спорудами, [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за №263774945 від 30.06.2021 року. Відповідно до довідки ОСОН КМ «10 СТ.В.Ф.» в будинку [ADDRESS] , зареєстровані: власник - [PERSON] ; його дружина - [PERSON] ; син - [PERSON] , [INFO] ; дочка - [PERSON] ; онучка - [PERSON] ; та [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: - пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; - виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; - абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з ч.ч.1 та 2 ст.321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Європейський суд з прав людини вказує, що найважливішою вимогою ст.1 Першого протоколу є те, що будь-яке втручання органу влади у мирне володіння майном має бути законним. Цей принцип означає, що застосовні положення національного законодавства є достатньо доступними, чіткими та передбачуваними у їх застосуванні (рішення від 24.04.2014 у справі «Budchenko v. Ukraine», п.40,). Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Згідно з ч.3 ст.16 ЦК України, суд може відмовити у захисті цивільного права та інтересу особи в разі порушення нею положень чч.2-5 ст.13 ЦК. Тлумачення ч.3 ст.16 ЦК свідчить, що, за загальним правилом, при наявності порушення цивільного права або інтересу не допускається відмова в їх захисті. Винятком, який дозволяє відмовити в захисті цивільного права або інтересу, є недотримання чч.2-5 ст.13 ЦК. ЄСПЛ зауважує, що ст.1 Першого протоколу до конвенції містить 3 окремі норми: перша, що виражається в першому реченні абз.1 та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в абз.2, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога ст.1 Першого протоколу до конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу в право на мирне володіння майном повинне бути законним. Вимога щодо законності у розумінні конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинне забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі ст.1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, до якої прагнуть (рішення від 23.01.2014 у справі «East West Alliance limited v. Ukraine», пп.166-168). Аналіз положень гл.32 ЦК свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з ч.1 ст.405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ч.2 ст.406 ЦК України, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. У ст.157 Житлового кодексу УРСР, членів сім`ї власника жилого будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених ч.1 ст.116 ЖК УРСР. Відповідно до ч.1 ст.116 ЖК УРСР, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового приміщення. Для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: - систематичне порушення правил співжиття; - вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах мешканців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача. У п.17 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.85 №2 судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі ст.116 ЖК УРСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Вказана правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду викладеними у постанові від 22 січня 2020 року по справі №679/1657/18. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зазначене положення кореспондується частиною 3 статтею 12 ЦПК України. Відповідно до ч.6 ст.81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з ч.1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Відповідно до п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Надаючи оцінку діям відповідача по відношенню до нерухомого майна позивача та наявності факту порушення правил співжиття, з поданих до суду доказів, судом встановлено наступне. Так, 09.03.2020, о 16:00 год., гр. [PERSON] знаходячись по [ADDRESS] , вчинив відносно батька [PERSON] домашнє насильство психологічного характеру, яке полягало в словесних образах, кидався в бійку, вимагав грошей. У зв`язку із чим гр. [PERSON] відповідно до постанови Київського районного суду м. Одеси від 24.03.2020 у справі №947/6132/20 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173-2 КпАП України, за вчинення домашнього насильства. В подальшому, продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, 07.01.2021 о 21:00 год. гр. [PERSON] , повторно протягом року вчинив домашнє насильство психологічного характеру щодо свого батька [PERSON] , висловлював словесні образи, чим скоїв адміністративне правопорушення за ч.2 ст. 173-2 КУпАП. У зв`язку із чим гр. [PERSON] відповідно до постанови Київського районного суду м. Одеси від 24.02.2021 у справі №947/3672/21 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КпАП України, за вчинення домашнього насильства. Продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, 26.02.2021 о 15:40 год., знаходячись за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] вчинив відносно свого батька [PERSON] домашнє насильство психологічного характеру, що полягало у словесних образах, приниженні його честі та гідності. У зв`язку із чим гр. [PERSON] відповідно до постанови Київського районного суду м, Одеси від 31.03.2021 у справі №947/7059/21 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 2 ст. 173-2 КпАП України, за вчинення домашнього насильства. За наслідком вказаних фактів, рішенням Київського районного суду міста Одеси від 25.08.2021 року по справі №947/24835/21, за заявою [PERSON] , як співмешканки за адресою місця проживання відповідача, було видано обмежувальний припис терміном на 6 місяців, відповідно до якого відповідачеві - [PERSON] зокрема заборонено перебувати в місцях спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Тієї ж дати, Київським районним судом міста Одеси було ухвалено рішення по справі №947/24834/21 за заявою [PERSON] , як власника нерухомого майна в якому мешкав відповідач, було видано обмежувальний припис терміном на 6 місяців, відповідно до якого відповідачеві - [PERSON] зокрема заборонено перебувати в місцях спільного проживання з постраждалою особою [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Також як встановлено судом за умисне систематичне вчинення психологічного насильства щодо [PERSON] , з яким перебуває у сімейних відносинах, [PERSON] було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст.126-1 КК України, що підтверджується вироком Київського районного суду міста Одеси від 03.02.2022 року по справі №947/14361/21. З вироку суду також вбачається встановленими наступні обставини, а саме, що продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства, 08.03.2021, гр. [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , повторно протягом року вчинив домашнє насильство психологічного характеру щодо свого батька гр. [PERSON] , яке виразилось у вимаганні грошових коштів, висловлюванні словесних образ, погрозах фізичною розправою. Крім того, 21.03.2021 о 17:50 год. продовжуючи свої умисні дії, спрямовані на вчинення домашнього насильства гр. [PERSON] , знаходячись за адресою: [ADDRESS] , вчинив відносно свого батька [PERSON] , домашнє насильство психологічного характеру що полягало у погрозах фізичною розправою та погрозах застосування фізичної сили, у зв`язку з чим гр. [PERSON] було подано заяву до Одеського РУП №1 (ЄО №8042). Як вбачається із вказаного, кожного разу окремо, а саме 09.03.2020 о 16:00 год, 07.01.2021 о 21:00 год., 26.02.2021 о 15:40 год., 08.03.2021 точного часу встановити не надалось можливим, 21.03.2021 о 17:50 год., перебуваючи за місцем мешкання, за адресою: [ADDRESS] , гр. [PERSON] на ґрунті особистих неприязних відносин, провокував словесний конфлікт, в ході якого, діючи систематично, умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи характер своїх протиправних дій, вчиняв відносно свого батька гр. [PERSON] психологічне насильство у вигляді вимагання грошових коштів, погроз фізичною розправою, словесних образ, висловлювання нецензурною лайкою в бік потерпілого, приниженні гідності потерпілого, тому [PERSON] , було визнано винним у скоєнні ряду адміністративних правопорушень передбачених ч. 2 ст. 173-2 КУпАП - домашнього насильства особою, яку протягом року було піддано адміністративному стягненню за одне з порушень, передбачених частиною першою цієї статті, відносно гр. [PERSON] , що з огляду на кількість вчинених правопорушень впродовж певного періоду часу, виразилось в систематичному домашньому насильстві психологічного характеру гр. [PERSON] , по відношенні до свого батька гр. [PERSON] . З вищевикладеного судом достеменно встановлено, що [PERSON] , як член сім`ї позивача - [PERSON] , вчиняє систематичне порушення правил співжиття за адресою мешкання: [ADDRESS] , а вжиті заходи попередження, не дали позитивних результатів, за наслідком чого суд вбачає наявними підстави для виселення [PERSON] з житлового приміщення - будинку [ADDRESS] , без надання іншого житлового приміщення, на підставі ч.1 ст. 116 ЖК УРСР. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню, так як обґрунтовані та доведені. Згідно з ч.1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приймаючи задоволення позовних вимог, у відповідності до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню у відшкодування судових витрат - 908,00 грн.

Outcome: approved