Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

У листопаді 2021 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до [PERSON] та вказав, що відповідно до укладеного договору б/н від 31.07.2012 року відповідач отримав кредит у вигляді встановлення кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з порушенням зобов`язань за кредитним договором б/н від 31.07.2012 року, станом на 07.10.2021 року загальна заборгованість перед банком складає 527391,63 грн.. Тому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість в сумі 527391,63 грн. та судовий збір в розмірі 7910,87 грн.. Ухвалою від 26 листопада 2021 року відкрито провадження в даній справі. 29.04.2022 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву. Зазначила, що заочним рішенням від 11.06.2020 по справі №552/1390/20 з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за договором №б/н від 07.11.2016 у розмірі 396 903,88 грн. Посилалась на те, що сторона позивача недобросовісно користується цивільними процесуальними правами та замовчує наявність рішення суду про стягнення заборгованості за основною сумою кредитних коштів, необґрунтовано та безпідставно змінює підставу заявлених позовних вимог повторно просить стягнути основну суму боргу, а також безпідставно нараховані проценти та комісію за користування кредитом. Також зазначила, що зміст підписаної анкети - заяви про приєднання до умов та правил надання банківських послуг від 31.07.2012 не відповідає формі затвердженій наказом Голови правління банку від 30.05.2012, та за якою відбувається лише ідентифікація з паспортом. Будь - якого іншого волевиявлення сторона відповідача не виявляла. Посилалась на те, що стороною відповідача не доведено наявність іншої правової підстави для стягнення основного розміру заборгованості за кредитом, яка вже була стягнена згідно рішення суду від 11.06.2020. Також зазначила, що позивач пропустив строк позовної давності. Просила суд у задоволенні позовну відмовити. 30.05.2022 року до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив. Зазначив, що відповідач підписанням анкети - заяви позичальника приєднався до умов та правил надання банківських послуг. Заява разом з умовами та тарифами є договором про надання банківських послуг. Також зазначив, що відповідачем розрахунок заборгованості не спростований, контр розрахунок не наданий, судово - економічні експертизи по справі не призначались. Посилався на те, що предметом спору по справі №552/1390/20 було стягнення заборгованості за договором №б/н від 07.11.2016. В той же час, предметом позову, якій підлягає доказуванню за справою №552/6216/21 є розмір заборгованості за кредитним договором від 31.07.2012 року. АТ КБ «Приватбанк» надав суду докази щодо наявності заборгованості за договором (розрахунок заборгованості, виписку по рахунку), відповідач, в свою чергу, не спростував докази надані банком щодо цього факту. Просив суд задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. В судове засідання представник позивача не з`явився, але подав клопотання в якому просить слухати справу у його відсутності, позовні вимоги підтримав, просить їх задоволити, не заперечує проти заочного розгляду справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце слухання справи повідомлявся у встановленому законом порядку. У судовому засіданні представник відповідача [PERSON] просив у задоволенні позовних вимог відмовити в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 31.07.2012 року між позивачем та [PERSON] укладено договір, згідно умов якого відповідач отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Також судом встановлено, що заочним рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11.06.2020 року у справі №552/1390/20, яке набрало законної сили, стягнуто з [PERSON] на користь АТ КБ "ПриватБанк" заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.11.2016 в розмірі 391 038,31 грн, витрати по справі у розмірі 5 865.57 грн., а всього 396 903.88 грн.. Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та актів цивільного законодавства. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ст..625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Відповідно до ч. 1 ст. 546 та ст. 549 ЦК України виконання зобов`язання забезпечується, зокрема, неустойкою, яка визначається як пеня та штраф і є грошовою сумою або іншим майном, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення зобов`язання (п. 3 ч. 1ст. 611 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Згідно ч.ч.1,6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, позивач свої зобов`язання виконав належним чином, надав відповідачу кредитні кошти. У порушення умов кредитного договору свої зобов`язання відповідач [PERSON] за договором б/н від 31.07.2012 року своєчасно не виконала, внаслідок чого станом на 07.10.2021 року утворилась заборгованість, яка становить 527391,63 грн., з яких: 387968,67 грн. - заборгованість за кредитом; 115159,33 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом; 24263,63 грн. - заборгованість за комісією. Посилання відповідача про те, що заочним рішенням від 11.06.2020 по справі №552/1390/20 з [PERSON] на користь АТ КБ «Приватбанк» стягнуто заборгованість за договором №б/н від 07.11.2016 у розмірі 396 903,88 грн., а тому позивач повторно звертається до суду про стягнення заборгованості за даним договором, не заслуговує на увагу, оскільки предметом розгляду у справі №552/1390/20 був договір №б/н від 07.11.2016 року, а у даній справі договір б/н від 31.07.2012 року, що підтверджується наданими до матеріалів справи доказами. Крім того, відповідач посилався на те, що договір №б/н від 31.07.2012 року між сторонами не укладався, однак до матеріалів справи не долучені докази на спростування наданих банком матеріалів, які підтверджують факт укладення спірного договору. Вирішуючи вимоги відповідача про застосування позовної давності при розгляді справи, суд встановив наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч.1 ст. 261 ЦК України). Як передбачено частинами 1 та 3 статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. Як встановлено судом, кінцевий термін повернення кредитних коштів відповідає строку дії картки. Як вбачається із матеріалів , відповідачем було отримано кредитну картку з терміном дії по березень місяць 2020 року включно . З позовом до суду позивач звернувся 11 листопада 2021 року, тобто, в межах трирічного строку позовної давності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги слід задовольнити та стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором б/н від 31.07.2012 року в розмірі 527391,63 грн.. Відповідно до ст. 141 ЦПК України сплачений позивачем судовий збір в сумі 7910,87 грн. підлягає стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved