Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення заборгованості за кредитним договором. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 28.03.2007 року між АТ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №KIL0AK23425201, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 59380,33 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Внаслідок невиконання відповідачем вказаного кредитного договору, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.03.2012 року ухвалено рішення про звернення стягнення на предмет застави. Прострочена сума заборгованості становить 20241,74 доларів США. Оскільки з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 28.03.2012 року, тобто за період з 28.03.2007 року по 27.05.2011 року, то за період після подання позовної заяви від 06.07.2011 року, а саме з 07.07.2011 року по 13.10.2021 року відповідач має заборгованість 3% річних у розмірі 6048,67 доларів США. На підставі вищевикладеного просив позов задовольнити. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 11.11.2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження. 28.12.2021 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому вона проти задоволення позову заперечувала посилаючись на те, що всі зобов`язання по кредитному договору вона виконала у 2013 році. Крім того, просила застосувати строк позовної давності. 04.01.2022 року від відповідача надійшло клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін. Ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 14.01.2022 року відмовлено в задоволені клопотання відповідача про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін. 24.01.2022 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якому він зазначив, що строк позовної давності позивачем дотримано при зверненні до суду, а наявність рішення про звернення стягнення на предмет застави не припиняє зобов`язань відповідача з погашення суми боргу за кредитним договором. На підставі викладеного просив позов задовольнити. 26.01.2022 року від відповідача надійшли доповнення до відзиву в якому вона зазначила, що розрахунок заборгованості не підтверджений жодними належними доказами та наполягала на застосуванні строку позовної давності, оскільки кредитний договір був укладений строком до 23.03.2013 року, та після закінчення строк договору позивач з вимогами про стягнення заборгованості або 3% річних до суду не звертався, а звернувся лише у листопад 2021 року. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного позовного провадження учасники справи в судове засідання не викликались. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 28.03.2007 року між АТ «ПриватБанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір №KIL0AK23425201, відповідно до умов якого відповідач отримала кредит в сумі 59380,33 доларів США, зі сплатою відсотків 10,08% на рік на суму залишку заборгованості, з кінцевим терміном повернення грошових коштів 23.03.2013 року. Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 28.03.2007 року між АТ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено договір застави рухомого майна, а саме автомобіля Тойота, 2007 р.в., д.н. [NUMBER] У зв`язку з неналежним виконанням [PERSON] умов кредитного договору №KIL0AK23425201 від 28.03.2007 року, рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 28.03.2012 року в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором №KIL0AK23425201 від 28.03.2007 року в сумі 22886,94 доларів США звернуто стягнення на предмет застави Тойота, 2007 р.в., д.н. [NUMBER] , який належить [PERSON] . Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом Позивач звертаючись з даним позовом до суду посилався на те, що оскільки з відповідача в рахунок погашення заборгованості було звернуто стягнення за кредитним договором за період з дати укладання кредитного договору до дати поточної заборгованості, яка була вказана в рішенні Голосіївського районного суду м. Києва від 28.03.2012 року, тобто за період з 28.03.2007 року по 27.05.2011 року, то за період після подання позовної заяви від 06.07.2011 року, а саме з 07.07.2011 року по 13.10.2021 року відповідач має заборгованість 3% річних у розмірі 6048,67 доларів США. На підставі викладеного позивач просив стягнути з [PERSON] заборгованість у розмірі 6048,67 доларів США, що згідно офіційного курсу НБУ станом на 13.10.2021 року становить 159321,97 грн., на що слід зазначити наступне. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, про неправильне застосування якої судами попередніх інстанцій зазначено в касаційній скарзі, дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проаналізувавши дії банку, направлені на погашення кредитної заборгованості, суд приходить до висновку, що банк звернувшись до суду з даним позовом пропустив строк позовної давності, про який заявила відповідач, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За змістом ст.ст. 257, 258 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Згідно з ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України. Так, за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання, а за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язань (ч. 5 ст. 261). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові (ч. 4 ст. 267 ЦК України). При розгляді справи встановлено, що строк виконання договору №KIL0AK23425201 від 28.03.2007 року настав 23.03.2013 року. Позов подано до суду лише 08.11.2021 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскаржене судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. У п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення» №14 від 18 грудня 2009 року роз`яснено, що встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову.

Outcome: dismissed