Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

у травні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до ТОВ «Фінансова компанія «Центр фінансових рішень» про захист прав споживачів у якому просить суд визнати недійсним кредитний договір №3492086 від 09.01.2019 року, укладений між ним та ТОВ «Фінансова компанія «Центр Фінансових рішень» про надання йому грошових коштів у сумі 44 264,16 гривень із застосуванням наслідків недійсності правочину. На мотивування своїх позовних вимог вказує, що між ним та відповідачем було укладено договір № 3492086 від 09.01.2019 року, згідно з яким, він отримав кредит у розмірі 44 264,16 грн. Вказаний договір суперечить вимогам ЗУ «Про захист прав споживачів». При підписанні договору йому не було повідомлено про наявні кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; тип відсоткової ставки; суму, на яку кредит може бути виданий; строк, на який кредит може бути одержаний; варіанти повернення кредиту; податковий режим сплати відсотків; позитивні та негативні аспекти пропонованих схем кредитування. Також, форма та зміст не відповідає вимогам, встановленим ст.ст. 638, 1054 ЦК України та ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів», оскільки в заяві позичальника відсутні умови, які повинні бути в кредитному договорі. Вважає, що до спірного договору включені несправедливі умови. Тому, кредитний договір укладений між ним та відповідачем підлягає визнанню нікчемним. При цьому позивач посилається на те, що згідно ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 31.05.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін на 09.11.2021 року (а.с.22 -23). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Представником відповідача Голубченко І.В. поданий відзив на позовну заяву (а.с.37-43), у якому зазначено, що відповідач позов не визнає у повному обсязі, оскільки під час укладання кредитного договору позивач визнав умови цього договору прийнятними для себе, підписав їх особисто. Відповідно до підписаної позивачем заяви № 7993492086 від 09 січня 2019 року, така заява разом з паспортом кредиту № 3492086 від 09 січня 2019 року та умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять єдиний кредитний договір. Жодних доказів на підтвердження того, що кредитодавець не надавав всю необхідну, повну, достовірну інформацію, ввівши тим самим в оману [PERSON] позивачем не було надано. Відповідно до довідки від 20 вересня 2021 року останній платіж за кредитом було здійснено 16 листопада 2020 року (граничний термін повернення кредиту - 30 грудня 2021 року), що на думку представника відповідача свідчить про ухилення позивача від виконання взятих на себе зобов`язань за умовами кредитного договору і дає підстави припустити, що подання вказаної позовної заяви до суду є методом подальшого ухилення від виконання позичальником взятих на себе обов`язків щодо погашення кредитної заборгованості, оскільки станом на 20 вересня 2021 року заборгованість за кредитом складає 40 946 грн. 16 коп. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. З матеріалів справи вбачається, між позивачем та відповідачем було укладено договір № 3492086 від 09.01.2019 року, згідно якого позивач отримав кредит у розмірі 44 264,16 грн. Заява № 7993492086 від 09 січня 2019 року, разом з паспортом кредиту № 3492086 від 09 січня 2019 року та умовами отримання кредитів та інших послуг від ТОВ «ФК «ЦФР» становлять єдиний кредитний договір (а.с.44-52). Відповідно до умов кредитного договору позичальник отримав грошові кошти у розмірі 44 264 грн. 16 коп. з необхідністю сплати відсотків (щомісячних відсотків за користування кредитом у розмірі 2.99 % (річних загальних 11.99 %), строком користування кредитом - 36 місяців, шляхом перерахування зазначених грошових коштів на рахунок позичальника у сумах та строки, визначені графіком платежів, викладених у додатку до кредитного договору від 09 січня 2019 року. За умовами кредитного договору, у строк до 30 грудня 2021 року позичальник зобов`язався повернути кредитні кошта та сплатити відсотки за користування кредитом. Під час укладення кредитного договору позивач [PERSON] визнавав його умови прийнятними для себе, заперечень щодо змісту такого договору не мав, про що свідчить його власноручний підпис у документах кредитного договору відповідно до п.2 заяви № 7993492086 від 09 січня 2019 року, а саме: паспорт кредиту від ТОВ «ФК «ЦФР» № 3492086 та Заяві № 7993492086 від 09 січня 2019 року на отримання кредиту. Доводи позивача щодо недотримання форми кредитного договору та невідповідності його чинному законодавству свого підтвердження не знайшли. Згідно зі ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст.ст. 626, 627 ЦК України договором є домовленість двох та більше осіб, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог сумісності та справедливості. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Законодавством України чітко врегульовані питання щодо недійсності угод (ст. 215-216 Цивільного кодексу України). Зокрема, відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Обставин, визначених частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України при розгляді даної справи судом не встановлено. Статтею 530 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні встановлено строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст.629 ЦК України). Зміст ч.2 ст.9 Закону України «Про споживче кредитування» у редакції, чинній на дату укладення договору, містить обов`зкову вимогу щодо надання споживачу до укладення договору про споживчий кредит інформації, необхідної для порівняння різних пропозицій кредитодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладення відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Зазначена інформація безоплатно надається кредитодавцем споживачу за спеціальною формою (паспорт споживчого кредиту), встановленою у додатку 1 до цього закону, у письмовій формі (у паперовому вигляді або в електронному вигляді з накладенням електронних підписів, електронних цифрових підписів, інших аналогів власноручних підписів (печаток) сторін у порядку, визначеному законодавством) із зазначенням дати надання такої інформації та терміну її актуальності. У такому разі кредитодавець визнається таким, що виконав вимоги щодо надання споживачу інформації до укладення договору про споживчий кредит згідно з частиною третьою цієї статті. Паспорт кредиту, власноручно підписаний позичальником, містить у собі визначену ч.3 ст. 9 Закону України «Про споживче кредитування» обов`язкову інформацію, а саме: 1) найменування та місцезнаходження кредитодавця та його структурного підрозділу, через який надається споживчий кредит, реквізити ліцензії та/або свідоцтва про внесення кредитодавця до Державного реєстру банків чи Державного реєстру фінансових установ; 2) тип кредиту (кредит, кредитна лінія, кредитування рахунку тощо); 3) суму кредиту, строк кредитування, мету отримання та спосіб надання кредиту; 4) тип процентної ставки (фіксована, змінювана), порядок її обчислення, у тому числі порядок її зміни, а також індекси, що застосовуються для розрахунку змінюваної процентної ставки; 5) види забезпечення за кредитом, необхідність проведення оцінки предмета забезпечення за кредитом та про те, за чий рахунок така оцінка проводиться; 6) орієнтовну реальну річну процентну ставку та орієнтовну загальну вартість кредиту для споживача на дату надання інформації виходячи з обраних споживачем умов кредитування; 7) необхідність укладення договорів щодо додаткових чи супутніх послуг третіх осіб, які є обов`язковими для отримання кредиту, перелік осіб, яких кредитодавець визначив для надання відповідних послуг (за наявності), а також орієнтовна вартість таких послуг; 8) порядок повернення кредиту та сплати процентів за користування споживчим кредитом, включно із кількістю платежів, їх розміром та періодичністю внесення, у вигляді графіка платежів (у разі кредитування у вигляді кредитування рахунку, кредитної лінії графік платежів може не надаватися); 9) попередження про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за договором про споживчий кредит; 10) порядок та умови відмови від надання та одержання кредиту; 11) порядок дострокового повернення кредиту; 12) у разі укладення договору про споживчий кредит у формі кредитування рахунку - відомості про те, що від споживача може вимагатися повне повернення суми кредиту в будь-який час, строк попередження про таку вимогу. Судом встановлено, що пункт 8 Паспорту кредиту включає в себе підтвердження того, що до укладення оспорюваного договору відповідач надав позичальнику всі необхідні пояснення для можливості прийняття гр. [PERSON] обґрунтованого рішення про укладення такого договору. Доводи позивача щодо того, що відповідач не повідомив його про наявні схеми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, тип відсоткові ставки суму на яку може бути виданий кредит, варіанти повернення кредиту не відповідають дійсності, оскільки, Паспорт кредиту містить у собі необхідну інформацію. Відповідно до п.5 ч. 3 ст. 18 ЗУ «Про захист прав споживачів» умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотні дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Відповідно до вимог ст. 19 ЗУ «Про захист прав споживачів нечесною підприємницькою практикою є: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яка діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Проте доказів на підтвердження того, що відповідач не надавав всю необхідну, повну, достовірну інформацію, та ввів позивача в оману, позивачем [PERSON] суду не надано. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про те, що позивач не довів свої позовні вимоги. Тому, суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку про необґрунтованість позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed