Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, посилаючись на ті обставини, що Регіональний ландшафтний парк «Трахтемирів» (далі по тесту РЛП), на підставі статей 51-53 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», пункту 24 частини 1 статті 43 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», пункту 4 частини 1 статті 24 ЦК УРСР та згідно рішення «Про організацію регіонального парку «Трахтемирів», прийнятого Черкаською (№14-4 від 26 лютого 2000 року) та Київською (№ 168-10-ХХІІІ від 17 лютого 2000 року) обласних Рад, був організований та набув статусу об`єкта природно-заповідного фонду місцевого значення. У межах Київської області РЛП розміщується на території, що розташована на землях Малобукринської та Грушівської сільських рад Миронівського району, та займає площу 5148,7 га. РЛП охороняється як національне надбання і є складовою частиною системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною та включений до ключового елементу Дніпровського коридору Екологічної мережі України. РЛП є природоохоронною, науково-дослідною та еколого-просвітницькою установою, територія й акваторія якої включає природні комплекси й об`єкти, що мають особливу екологічну, історичну і естетичну цінність, і які призначені для використання в природоохоронних, наукових, просвітницьких, культурних, обмежено-рекреаційних цілях і для регульованого туризму. Відповідно до статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», до встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. На територіях природно-заповідного фонду забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Статтею 9 Закону визначено допустимі цілі та види використання природно-заповідного фонду та встановлено можливість здійснення діяльності, яка не суперечитиме цільовому призначенню територій та об`єктів даного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворенню та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів. Відповідно до «Проекту створення РЛП «Трахтемирів» та даних «Державного кадастру територій та об`єктів природно-заповідного фонду України станом на 01 січня 2013» Міністерства екології та природних ресурсів України земельна ділянка з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026 знаходиться на території РЛП «Трахтемирів». \~ \~ \~ \~ 08 вересня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру у Київській області було видано наказ №10-16801/15-17 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», згідно якого [PERSON] отримав у власність земельну ділянку з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026. 06 грудня 2017 року на ім`я [PERSON] було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026 загальною площею 2,0000 га для ведення особистого селянського господарства на території Малобукринської сільської ради Миронівського району. Ведення особистого селянського господарства на землях природно-заповідного фонду суперечитиме статусу і завданням РЛП, оскільки може перешкоджати збереженню РЛП в природному стані, як унікального комплексу, а також забезпеченню умов організованого відпочинку населення. Крім того відведення земельної ділянки відбулося з порушенням процедури, встановленої законом. Зокрема, наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області №10-16801/15-17 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» було видано без розроблення проекту землеустрою, що підтвержено відповіддю департаменту екології та природних ресурсів при Київській ОДА. Земельна ділянка з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026 була сформована «зі стану поля», поза контролем екологічного та земельного законодавства та спеціальної адміністрації РЛП «Трахтемирів» та департаменту екології та природних ресурсів при КОДА. Земельна ділянка з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026 розташована на території РЛП «Трахтемирів», а проект її відведення не був погоджений у встановленому законом порядку Департаментом екології та природних ресурсів при Київській обласній державній адміністрації, що свідчить про неправомірність набуття відповідачем права власності на земельну ділянку природно-заповідного фонду. Просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 08 вересня 2017 року №10-16801/15-17 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] на території Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області. Також просив визнати незаконним та скасувати свідоцтво про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026, що було зареєстровано на ім?я [PERSON] . В ході розгляду справи представник позивача подав заяву, в якій змінив позовні вимоги. Заяву обґрунтував тим, що після звернення з позовом ним було з?ясовано, що [PERSON] не отримував свідоцтва про право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026. Ним було зареєстровано право власності на вказану земельну ділянку на підставі запису № 38698755 про державну реєстрацію прав на земельну ділянку. Оскільки підставою виникнення права власності на вказану земельну ділянку є оспорюваний наказ №10-16801/15-17, то відповідний запис у реєстрі речових прав підлягає визнанню незаконним та повинен бути скасований у судовому порядку. З урахування змінених позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 08 вересня 2017 року №10-16801/15-17 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», що наданий [PERSON] , визнати незаконним та скасувати запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 38698755 на підставі реєстраційної дії державного реєстратора Ситник Жанни Василівни Комунального підприємства Миронівської районної ради «Миронівка реєстр» Київської області про державну реєстрацію прав на земельну ділянку з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026, що належить [PERSON] на підставі наказу ГУ Дурежгеокадастру в Київській області №10-16801/15-17-сг, виданого 08 вересня 2017 року. Процесуальні дії у справі, заяви, клопотання учасників справи Ухвалою Миронівського районного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 371/943/19 забезпечено позов до подачі позовної заяви шляхом встановлення заборони вчиняти дії з відчуження та розпорядження нерухомим майном у виді земельної ділянки з кадастровим номером\~3222984000:01:004:0026, заборони органам державної реєстрації прав на нерухоме майно, державним реєстраторам прав на нерухоме майно, державним реєстраторам органів місцевого самоврядування, у тому числі особам, які виконують функції державного реєстратора прав на нерухоме майно вчиняти будь-які реєстраційні дії (реєстрацію прав власності, скасування реєстрації права власності та інших речових прав, у тому числі реєстрацію правочинів щодо відчуження, передачі у володіння та користування третім особам, будь-якого іншого обтяження та інше) щодо вказаної земельної ділянки. Ухвалою судді Миронівського районного суду Київської області від 30 серпня 2019 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Згідно зі статтею 279 ЦПК України,\~розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. 30 серпня 2019 року копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками направлено позивачу, відповідачам та третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору. Копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками вручено відповідачу Головному управлінню Держгеокадастру у Київській області, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке надійшло до суду 10 вересня 2019 року. 24 вересня 2019 року копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками вручено третій особі, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Департаменту екології та природних ресурсів при Київської обласної державної адміністрації, що підтверджується повідомленням про вручення поштового відправлення, яке надійшло до суду 02 жовтня 2019 року. Згідно з пунктом 2 частини 7 статті 128 ЦПК України, у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. 30 серпня 2019 року та 16 січня 2020 року повторно копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками направлено відповідачу [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання. 15 жовтня 2019 року до суду повернуто конверт із вкладенням. Згідно даних довідки ф.20, сформованої представником відділення АТ «Укрпошта», причина повернення «за закінченням встановленого строку зберігання». 16 січня 2020 року повторно копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками направлено відповідачу [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання. 25 лютого 2020 року до суду повернуто конверт із вкладенням. Згідно даних довідки ф.20, сформованої представником відділення АТ «Укрпошта», причина повернення «за закінченням встановленого строку зберігання». 12 березня 2020 року повторно копію ухвали про відкриття спрощеного провадження та копію позовної заяви з додатками направлено відповідачу [PERSON] за зареєстрованим місцем проживання. 31 березня 2020 року до суду повернулося рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення вдповідно до даних якого відповідач [PERSON] отримав поштове відправлення 28 березня 2020 року особисто (а.с. 97). Відповідно до пункту 1 частини 8 статті 128 ЦПК України, днем вручення судової повістки є: день вручення судової повістки під розписку. Заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження та клопотань про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін до суду не надходило. Відповідно до положень статті 274 ЦПК України, справа розглянута за правилами спрощеного позовного провадження. Розгляд справи здійснювався за відсутності учасників справи, а тому за правилами частини 2 статті 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Аргументи учасників справи 24 вересня 2019 року від відповідача Головного управління Держгеокадастру у Київській області до суду надійшов відзив на позов, в якому представник відповідача позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову. Заперечення проти позовних вимог обґрунтував тим, що твердження позивача про необхідність погодження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність [PERSON] органами, визначеними в частині третій статті 186-1 Земельного кодексу України, є хибними. Земельна ділянка відводилася із земель державної власності сільськогосподарського призначення, а відтак документація із землеустрою не потребувала погодження органами, вказаними в частині 3 статті 186-1 Земельного кодекс України. РЛП організовано на землях Малобукринської та Грушівської сільських рад Миронівського району Київської області без вилучення їх у землекористувача. АТЗТ «Трахтемирів» не виконало вимоги рішення щодо розроблення та затвердження проекту організації РЛП «Трахтемирів». 01 січня 2013 року Головне управління Держземагентства у Київській області відповідно до покладених на нього завдань передавало відповідно до закону земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності у власність або в користування для всіх потреб в межах області. Головне управління не мало підстав відмовити у затвердженні проекту землеустрою, оскільки відповідно до проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, позивач не вніс відомості про земельні ділянки природно заповідного фонду до Державного земельного кадастру, що є обов?язковою умовою згідно частини 2 статті 20 Закону України «Про Державний земельний кадастр». В Державному земельному кадастрі, відомості якого є офіційними даними, була відсутня інформація про перебування вказаної земельної ділянки у власності чи в користуванні будь яких осіб. Посилаючись на рішення Конституційного Суду України від 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009, зазначив, що прийнятий Головним управлінням (як суб`єктом владних повноважень) наказ про передачу земельної ділянки у власність є ненормативним актом, який вичерпує свою дію внаслідок виконання. Скасування такого акту не породжує наслідків для власників земельних ділянок, оскільки захист порушеного права у разі набуття права на земельну ділянку юридичною чи фізичною особою має вирішуватися за нормами цивільного законодавства. Межі територій\~та об`єктів\~природно-заповідного\~фонду встановлюються в\~натурі відповідно\~до законодавства.\~До встановлення\~меж територій та обєктів природно-заповідного\~Фонду в\~натурі їх\~межі визначаються відповідно до проектів створення територій та обєктів природно-заповідного фонду. Згідно даних, наявних у Відділі у Миронівському районі управління Держгеокадастру у Київській області, документація із землеустрою щодо встановлення меж земельної ділянки РЛП «Трахтемирівське» та Національного природного парку «Трахтемирівський» не обліковується. Відомості про земельні ділянки вказаних об`єктів природно-заповідного фонду до Державного земельного кадастру станом на момент прийняття оскаржуваного наказу та станом на 22 травня 2017 року не внесені. Відомості про вищевказані об?єкти Природно заповідного фонду згідно державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами, угіддями та видами економічної діяльності по Малобукринській та Грушівській сільських радах не рахується. Зазначив, що з огляду на те, що накази вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, вони не можуть бути скасовані після їх виконання. 12 травня 2020 року відповідач [PERSON] подав відзив на позов, в якому позовні вимоги не визнав та просив відмовити в задоволенні позову та стягненні судових витрат. Заперечення проти позовних вимог обґрунтував тим, що 08 вересня 2017 року Головним управлінням Держгеокадастру видано наказ №10-16801/15-17 «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність». \~ 06 грудня 2017 року за ним було зареєстровано право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026\~на території Малобукринської сільської ради Миронівського району, загальною площею 2,000 га, для ведення особистого селянського господарства. \~ Вважає, що набув земельну ділянку, використовуючи своє конституційне право на безоплатне отримання земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства, права власності на земельну ділянку набув у встановлений законодавством спосіб та на законних підставах, оскільки жодних відомостей щодо належності спірної земельної ділянки іншій особі чи до земель природно заповідного фонду на час оформлення за ним права власності на неї не було.\~ \~ На час звернення із заявою про надання йому земельної ділянки вона не перебувала у власності чи користуванні інших осіб. А тому, надаючи дозвіл на розробку проекту землеустрою та видаючи оспорюваний наказ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність, Головне управління Держгеокадастру у Київській області діяло в межах своєї компетенції. \~ Звернув увагу, що наказ про передачу земельної ділянки у власність є ненормативним актом, який вичерпує свою дію внаслідок виконання. Скасування такого акту не породжує наслідків для власників земельних ділянок. \~ Вважає, що РЛП «Трахтемирів» не створений як об`єкт природно заповідного фонду в зв`язку з численними порушеннями і недотриманням вимог законодавства. Вказані порушення полягають у незатвердженні у встановленому законом порядку проекту організації РЛП «Трахтемирів», недотриманні вимог Закону України «Про загальнодержавну програму формування національної екологічної мережі України на 2000-2015 роки» щодо створення Національного природного парку «Трахтемирів» на базі регіонального ландшафтного парку за рекомендацією Держуправління екології та природних ресурсів Київської області. Вказані обставини були відображені у відомостях проведеної перевірки № 1463014. Всупереч вимогам законодавства межі РЛП не встановлені, відомості про них не внесені до Державного земельного кадастру. Обставини, що стали підставою для звернення до суду з цим позовом, виникли внаслідок дій позивача, відповідачі жодних винних протиправних дій не вчиняли. \~ Звернув увагу, що позивачем не надано доказів того, що спірна земельна ділянка входить до території РЛП, оскільки з наданого ним проекту створення РЛП «Трахтемирів» та карти схеми вказану обставину неможливо встановити. \~ Вважає, що вимоги позивача анулювати його право на земельну ділянку спрямовані на позбавлення його права власності та порушує його про на мирне володіння майном та правомірне (законне) очікування на таке володіння, яке захищається статтею 1\~ Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. \~ Просив відмовити у задоволенні вимог про відшкодування витрат на правничу допомогу, оскільки позивачем не надано підтвердження того, що вказані витрати були понесені позивачем, відсутній попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат на професійну правничу допомогу, квитанції про оплату правничої допомоги, акти прийому передачі. 21 травня 2020 року представник позивача подав відповідь на відзив [PERSON] . Заперечуючи проти доводів, викладених у відзиві, зазначив, що роздруківка відомостей перевірки № 143014 РЛП, на яку посилається [PERSON] не містить відомостей про об?єкт ПЗФ відносно якого складений. Він стосується перевірки державної екологічної інспекції Центрального округу (місто Київ та Київська область). Вказана роздруківка не завірена належним чином та не може бути залучена до матеріалів справи. Зазначив, що охорона РЛП «Трахтемирів» здійснюється як національного надбання та він є складовою частиною системи природних територій та об?єктів, що перебувають під особливою охороною та включений до ключового елементу Дніпровського коридору Екологічної мережі України. Оскільки підставою виникнення за відповідачем [PERSON] права власності на земельну ділянку кадастровий номер 3222984000:01:004:0026 є незаконний наказ № 10-16801/15-17-сг, виданий 08 вересня 2017 року то запис про реєстрацію права власності підлягає скасуванню у судовому порядку. Повернення незаконно відчуженої земельної ділянки переслідує легітимну мету контролю за використання майна за цільовим призначенням відповідно до загальних інтересів. Проект відводу земельної ділянки з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026 не виготовлявся і не погоджувався. Щодо заперечень [PERSON] в частині відсутності встановлених меж РЛП «Трахтемирів» та відсутності установи природно заповідного фонду РЛП «Трахтемирів» зазначив про їх безпідставність, оскільки вони спростовуються доданими до матеріалів справи рішеннями Канівського міськрайонного суду Черкаської області та Миронівського районного суду Київської області у справах, зміст і характер відносин між учасниками яких, були аналогічними даним. Третя особа, яка не заявляє вимог щодо предмета спору, Департамент екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації правом на надання пояснень по суті справи не скористалася. Відповідно положень частини 2 статті 191 та частини 8 статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Фактичні обставини справи Судом встановлені такі фактичні обставини. Відповідно до п.1 рішення Київської обласної ради від 17 лютого 2000 року №168-10-ХХІІІ, об`єкт природно - заповідного фонду РЛП «Трахтемирів» організовано у власності АТЗТ «Аграрно-екологічне об`єднання «Трахтемирів» площею - 5148,7 га на землях Малобукринської та Грушівської сільських рад Миронівського району Київської області без вилучення земель у землекористувача. Пунктом 2.2. даного рішення облрада зобов`язала АТЗТ «АБО «Трахтемирів» протягом 2000 року розробити і подати на затвердження обласної ради проект організації РЛП «Трахтемирів». Згідно даних обліку територій та об`єктів природно-заповідного фонду України, станом на 01 січня 2017 року, Регіональний ландшафтний парк «Трахтемирів» загальною площею 10711,2 га розташований та знаходиться в межах Малобукринської та Грушевської сільських рад Миронівського району в Київській області, та займає площу 5148,7 га. В 2001 році Науковим центром досліджень з проблем заповідної справи Міністерства екології та природних ресурсів України був виготовлений та у встановленому порядку погоджений із Державним управлінням екології та природних ресурсів в Черкаській області Державним управлінням екології та природних ресурсів в Київській області «Проект організації території, охорони, відтворення та рекреаційного використання природних комплексів і об`єктів РЛП «Трахтемирів», який затверджений АТЗТ «АЕО» «Трахтемирів», у якому встановлені межі РЛП «Трахтемирів». Регіональний ландшафтний парк «Трахтемирів» РЛП є природоохоронною, науково-дослідною та еколого-просвітницькою установою, територія й акваторія якої включає природні комплекси й об`єкти, що мають особливу екологічну, історичну і естетичну цінність і які призначені для використання в природоохоронних, наукових, просвітницьких, культурних, обмежено-рекреаційних цілях і для регульованого туризму. Регіональний ландшафтний парк «Трахтемирів» перебуває на обліку територій та об`єктів природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання і є складовою частиною системи природних територій та об`єктів, що перебувають під особливою охороною та включений до ключового елементу Дніпровського коридору Екологічної мережі України. Такі обставини підтверджені даними рішення Київської обласної ради двадцять третього скликання № 168-10-ХХІІІ від 17 лютого 2000 року (а.с. 16), даними листа Департаменту екомережі та природно заповідного фонду № 8-03/21-18 від 09 січня 2018 року (а.с. 33). Вказані обставини встановлені також у постановах Верховного Суду від 17 квітня 2019 року у справі № 371/452/17 (провадження №61-1069св19), від 21 жовтня 2019 року у справі №371/463/17-ц ((провадження №61-1135св19), від 02 березня 2020 року у справі №371/450/17 (провадження №61-6701св19) та від 26 березня 2020 року у\~справі №371/460/17 (провадження № 61-6786св19) та інших, якими вирішено подібні спори з такими ж фактичними обставинами, підставами та предметом позову, що і у справі, яка переглядається. Предметом розгляду у цих справах були позови РЛП «Трахтемирів» про визнання незаконним наказів, скасування свідоцтв про право власності на земельні ділянки, надані за рахунок земель позивача іншим фізичним особам. Наказом Головного управління Держземагентства у Київській області від 08 вересня 2017 року № 10-16801/15-17-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] на території Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області, надано йому у власність земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер 3222984000:01:004:0026, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області (а.с. 20). Відповідно до даних Інформаційної довідки з Державного земельного кадастру про право власності та речові права від 21 квітня 2019 року, за [PERSON] проведено реєстрацію права власності на земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер 3222984000:01:004:0026, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області, номер запису про право в державному реєстрі прав 23906150 (а.с. 18). Відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об?єктів нерухомого майна щодо об?єкта нерухомого майна № 175907905 від 01 серпня 2019 року державним реєстратором Комунального підприємства Миронівської районної ради «Миронівка- Реєстр» Київської області Ситник Жанною Василівною проведено реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку кадастровий номер 3222984000:01:004:0026 площею 2,000 га, для ведення особистого селянського господарства, розташовану на території Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області. Реєстраційний номер об?єкта нерухомого майна 1436318432229, номер запису про право власності 23906150, дата державної реєстрації 06 грудня 2017 року, підстава виникнення права власності: наказ № 10-16801/15-17-сг, виданий 08 вересня 2017 року Головним управліннм Держгеокадастру у Київській області, рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер: 38698755 від 13 грудня 2017 року (а.с. 38 справи про забезпечення позову). Згідно даних «Проекту створення РЛП «Трахтемирів», Державного кадастру територій та об?єктів природно-заповідного фонду України Міністерства екології та природних ресурсів України, карти-схеми регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів» та схеми розташування земельної ділянки земельна ділянка з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026 розташована в адміністративних межах Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області, знаходиться на території РЛП «Трахтемирів». Вказані обставини підтверджуються витягом з Проекту створення Регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів», карти-схеми Регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів» та схеми розташування земельної ділянки (а.с. 133-135). З моменту утворення Департаменту екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації, який створено розпорядженням голови Київської обласної державної адміністрації № 190 від 16 травня 2013 року, Департаментом не погоджувався проект відводу земельних ділянок з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026 на території РЛП «Трахтемирів» в адміністративних межах Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області. Вказана обставина підтверджується повідомленням Департаменту екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації № 06.2-08.3/4143 від 16 липня 2018 року (а.с. 34). Мотиви суду та застосовані норми права Суд, дослідивши надані матеріали справи, всебічно та повно з?ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення, об?єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню частково. Статтею 13 Конституції України встановлено, що земля є об?єктом права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією\~Конституцією. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України,\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов?язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Відповідно до частин 1 та 2\~статті 116 ЗК України,\~встановлено, що громадяни набувають права власності на земельні ділянки із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування у межах їх повноважень. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Згідно з частиною п?ятою\~статті 116 ЗК України,\~земельні ділянки, які перебувають у власності чи користуванні громадян або юридичних осіб, передаються у власність чи користування за рішенням органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування лише після припинення права власності чи користування ними в порядку, визначеному законом. Статтею 140 ЗК України визначено, що припинення права користування земельною ділянкою можливе лише за добровільною згодою користувача або шляхом примусового вилучення у нього земельної ділянки. За правилами статті 149 ЗК України,\~примусове вилучення земельної ділянки без згоди землекористувача можливе лише в судовому порядку за позовом відповідного органу влади чи місцевого самоврядування. Частинами 1 та 4 статті 186-1 ЗК України\~встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин. Розробник подає на погодження до вказаного органу за місцем розташування земельної ділянки оригінал проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Відповідно до Закону України «Про місцеві державні адміністрації», постанови Кабінету Міністрів України від 18 квітня 2012 року № 606 «Про затвердження рекомендаційних переліків структурних підрозділів обласної, Київської та Севастопольської міської, районної, районної у м. Києві та Севастополі державних адміністрацій», Типового положення про структурний підрозділ місцевої державної адміністрації, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26 вересня 2012 року № 887, розпорядження голови Київської обласної державної адміністрації від 16 травня 2013 року № 190 «Про створення департаменту екології та природних ресурсів\~Київської обласної державної адміністрації» було затверджено в попередній редакції Положення про департамент екології та природних ресурсів Київської обласної державної адміністрації. Згідно з Положенням, до компетенції Департаменту у сфері земельних ресурсів належить погодження в межах повноважень проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок. На час формування земельної ділянки з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026, винесення оспорюваного наказу про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, яка відноситься до земель природно-заповідного фонду, у власність відповідачу для ведення особистого селянського господарства необхідною умовою було погодження Департаментом як структурним підрозділом Київської обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Судом встановлено, що за повідомленням Департаменту проект землеустрою щодо відведення відповідачу земельної ділянки з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026 для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області на території регіонального ландшафтного парку «Трахтемирів» на розгляд до Департаменту не надходив, земельна ділянка була передана відповідачу у власність без погодження проекту зі структурним підрозділом обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища. Встановлені обставини дають підстави для висновку про набуття відповідачем права власності на спірну земельну ділянку з порушенням вимог Закону. Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів визначає Закон України «Про природно-заповідний фонд України». Природно-заповідний фонд становлять ділянки суші і водного простору, природні комплекси та об`єкти яких мають особливу природоохоронну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність і виділені з метою збереження природної різноманітності ландшафтів, генофонду тваринного і рослинного світу, підтримання загального екологічного балансу та забезпечення фонового моніторингу навколишнього природного середовища. Відповідно до статті 1 Закону України «Про природно-заповідний фонд України», завданням законодавства України про природно-заповідний фонд України є регулювання суспільних відносин щодо організації, охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, відтворення їх природних комплексів, управління у цій галузі. За статтею 2 Закону, відносини в галузі охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, відтворення його природних комплексів регулюються Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», цим Законом та іншими актами законодавства України. Частиною 3 статті 7 Закону України «Про природно-заповідний фонд України» передбачено, що на землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Відповідно до частини 4 вказаної статті Закону, межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду. Статтею 9 Закону визначено допустимі цілі та види використання природно-заповідного фонду та встановлено можливість здійснення діяльності, яка не суперечитиме цільовому призначенню територій та об`єктів даного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворенню та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів. У частині 1 та 3\~статті 152 ЗК України\~визначено, що власник або землекористувач земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов?язані із позбавленням права володіння земельною ділянкою. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється в тому числі: шляхом визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Оскільки РЛП «Трахтемирів» набув статусу об?єкта природно-заповідного фонду місцевого значення, проект землеустрою щодо відведення [PERSON] спірної земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в адміністративних межах Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області на території РЛП «Трахтемирів» на розгляд до Департаменту екології та природних ресурсів при Київській обласній державній адміністрації не надходив, а надана відповідачу у власність земельна ділянка відповідно до «Проекту створення РЛП «Трахтемирів», Державного кадастру територій та об?єктів природно-заповідного фонду України Міністерства екології та природних ресурсів України, карти-схеми РЛП «Трахтемирів» й схеми розташування земельної ділянки розташована в адміністративних межах Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області і знаходиться на території РЛП «Трахтемирів», суд приходить до висновку, що\~отримання відповідачем у власність земельної ділянки природно-заповідного фонду для цілей ведення особистого селянського господарства суперечить вимогам законодавства, а сама спірна земельна ділянка виділена за рахунок земель природно-заповідного фонду без відповідних згоди та погодження з порушенням вимог законодавства. Відповідно до частини 1 статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Згідно правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 25 грудня 2013 у справі № 6-78цс13, відповідно до статті 15 ЦК України та статті 4 ЦПК України, у порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право. Щодо порушення прав позивача суд зазначає наступне. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Суд вважає, що позивач має право використати заходи правоохоронного характеру для поновлення права, яке вважає порушеним. Оспорюваний наказ прийнято та проведено державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026, яка знаходиться на території РЛП «Трахтемирів». Ведення особистого селянського господарства на землях природно-заповідного фонду суперечить цільовому призначенню територій та об`єктів даного фонду, встановленим вимогам щодо охорони, відтворенню та використання їх природних комплексів та окремих об`єктів, оскільки на територіях природно-заповідного фонду забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. Отже, отримання відповідачем [PERSON] у власність земельної ділянки природно-заповідного фонду для цілей ведення особистого селянського господарства суперечить вказаним положенням Закону, а тому право власності [PERSON] на земельну ділянку з кадастровим номером є таким, що набуто всупереч закону та підлягає припиненню. Щодо позовних вимог про визнання незаконним та скасування запису про право власності суд зазначає, що відповідно до частини 3 статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень» в редакції, яка діє з 16 січня 2020 року, відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому\~підпунктом "а"\~пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином запис про скасування державної реєстрації прав вноситься до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відповідно до рішення суду про скасування рішення про державну реєстрацію прав або про скасування документів на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. Відповідну правову позицію висловив Верховний Суд у постановах від 11 грудня 2019 року у справі 922/1110/18 та від 05 грудня 2019 року у справі № 906/208/19. Крім того, Верховний Суд у постанові від 04 листопада 2020 року у справі №910/7648/19 зазначив наступне «…на відміну від частини 2 статті 26\~зазначеного Закону\~у попередній редакції, яка передбачала такі способи судового захисту порушених прав як скасування записів про проведену державну реєстрацію прав та скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, чинна редакція встановлює такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 1) судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; 3) судове рішення про скасування державної реєстрації прав. 6.12. При цьому з метою ефективного захисту порушених прав уточнено, що ухвалення зазначених судових рішень обов?язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). 6.13. Таким чином, колегія суддів вважає, що з 16 січня 2020 року, тобто на час ухвалення оскаржуваної постанови, законодавець вже виключив такий спосіб захисту порушених речових прав як скасування запису про проведену державну реєстрацію права, а відтак апеляційний суд помилково зазначив про необхідність застосування позивачем способу судового захисту, який у практичному аспекті не зможе забезпечити і гарантувати позивачу відновлення порушеного права, а отже не спроможний надати особі ефективний захист її прав. 6.14. Аналогічні правові висновки наведені у постановах Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справах № 906/516/19, № 905/633/19, № 922/2589/19, від 30 червня 2020 року у справі № 922/3130/19 та від 03 вересня 2020 року у справі № 914/1201/19 і колегія суддів не вбачає підстав для відступу від них. 6.15. Крім того, Верховний Суд враховує, що додатковим підтвердженням наведеного висновку є пункту 3 Прикінцевих та перехідних положень Закону\~України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству", згідно з яким судові рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, що на момент набрання чинності цим Законом набрали законної сили та не виконані, виконуються в порядку, передбаченому\~Законом України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~до набрання чинності цим Законом. 6.16. За таких обставин касаційна інстанція погоджується з доводами скаржника про те, що на час ухвалення судом апеляційної інстанції оскаржуваної постанови, застосована ним редакція\~статті 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень"\~вже не діяла. 6.17. Зважаючи на те, що з 16 січня 2020 року і на час ухвалення оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції матеріально-правове регулювання спірних реєстраційних відносин істотно змінилося, на що не звернув уваги суд апеляційної інстанції, колегія суддів суду касаційної інстанції зазначає про наявність достатніх підстав вважати, що за таких обставин позивач буде позбавлений можливості ефективного захисту своїх порушених прав у спосіб, запропонований в оскаржуваній постанові, а саме шляхом ухвалення судового рішення про скасування запису про проведену державну реєстрацію речових прав на спірне нерухоме майно». Відповідно до частини 1\~статті 16 ЦК України,\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаними нормами матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб?єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Вирішуючи спір, суд повинен надати об?єктивну оцінку наявності порушеного права чи інтересу на момент звернення до суду, а також визначити, чи відповідає обраний позивачем спосіб захисту порушеного права способам, що встановлено чинним законодавством, та чи забезпечить такий спосіб захисту відновлення порушеного права. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, судам слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб?єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з?ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред?явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. В свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з?ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб. Обраний позивачем спосіб захисту має бути направлений на припинення оспорювання або порушення суб?єктивних цивільних прав та усунення наслідків такого порушення, відповідати матеріально-правовим способам захисту права. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб?єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв?язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Законодавцем передбачено, що такий перелік, зазначений в частині другій\~статті 16 ЦК України, не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина третя\~статті 16 ЦК України). Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. У тих випадках, коли спеціальна норма закону установила інший, ніж визначений\~статтею 16 ЦК України\~спосіб захисту, застосовується спосіб захисту, встановлений спеціальною нормою. Одночасно можуть застосовуватися положення\~статті 16 ЦК України\~і положення спеціальної норми щодо способу захисту у випадку, коли ці способи тотожні й на них поширюється дія\~ЦК України. З урахуванням наведеного, суд прийшов до висновку, що вимога позивача в частині визнання незаконним та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 38698755 на підставі реєстраційної дії державного реєстратора Ситник Жанни Василівни КП Миронівської районної ради «Миронівка реєстр» не відповідає способам захисту, визначеним законом, а також не є ефективним способом захисту, який може бути застосований судом. Така вимога не відповідає змісту порушеного права, та наслідкам, які потягли за собою ймовірне порушення права позивача. Відповідно до пункту 10 частини 2 статті 16 ЦПК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно зі\~статтею 21 ЦК України,\~суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Таким чином скасування наказу Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-16801/15-17 від 08 вересня 2017 року, який став підставою для проведення реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідачем, є належним способом захисту, оскільки передбачений як нормами статті 21 ЦК України, статті 152 ЗК України та статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Інших доказів\~неправомірності проведення\~реєстраційних дій\~державним реєстратором КП Миронівської районної ради «Миронівка реєстр» Ситник Ж.В. позивачем не надано, на момент проведення таких дій наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області № 10-16801/15-17 від 08 вересня 2017 року, який став підставою для проведення реєстрації права власності на земельну ділянку за відповідачем, оспорений не був. Крім того позивачем в прохальній частині викоалено вимоги про визнання незаконним та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 38698755, хоча згідно досліджених судом матеріалів справи номер запису про право власності на спірну земельну ділянку 23906150. Таким чином\~отримання відповідачем\~ [PERSON] \~у власність\~земельної ділянки\~природно-заповідного\~фонду для\~цілей ведення\~особистого селянського\~господарства суперечить\~вимогам закону,\~а тому\~право власності\~ [PERSON] \~на земельну\~ділянку з\~кадастровим номером\~3222984000:01:004:0026\~підлягає припиненню.\~ Суд зазначає, що мотивувальна частина рішення суду є невід?ємною складовою частиною рішення суду, в якій викладаються встановлені фактичні обставини та зміст правовідносин. Тому якщо питання щодо речових прав на нерухоме майно викладені в мотивувальній частині рішення, то таке рішення є рішенням суду щодо права власності та інших речових прав на нерухоме майно у розумінні пункту 9 частини першої\~статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». З огляду на викладене, суд прийшов до висновку про задоволення позовних вимог про визнання незаконним та скасування наказу ГУ Держгеокадастру у Київській області від 08 вересня 2017 року № 10-16801/15-17-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність» та про відмову в задоволенні вимоги в частині визнання незаконним та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 38698755 на підставі реєстраційної дії державного реєстратора Ситник Жанни Василівни КП Миронівської районної ради «Миронівка реєстр». Висновки за результатами розгляду Під час з`ясування характеру спірних правовідносин, предмету і підстав позову, наявності чи відсутності порушеного права чи інтересу та можливості його поновлення або захисту в обраний позивачем спосіб, суд прийшов до наступних висновків. Згідно правил\~статті 263\~ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до пункту 11 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» від 18 грудня 2009 року № 14, у мотивувальній частині рішення слід наводити дані про встановлені судом обставини, що мають значення для справи, їх юридичну оцінку та визначені відповідно до них правовідносини, а також оцінку всіх доказів, розрахунки, з яких суд виходив при задоволенні грошових та інших майнових вимог. Встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовувалися вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з вимогами статті 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. На підставі \~статті 13 ЦПК України,\~суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частин 1 та 6\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За правилами статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз наведених норм процесуального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, сторона, яка звернулася до суду, повинна довести належними та допустимими доказами вимоги, що нею заявлені, суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. За таких обставин, звертаючись до суду з позовом саме на заявника покладається обов?язок з доведення належними, допустимими та достатніми доказами своїх позовних вимог з посиланням на матеріально-правову підставу своїх вимог. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що\~ обставини, якими обґрунтовані заявлені вимоги, мали місце. Представником позивача доведено належними та допустимими доказами факт порушення прав позивача та факт передачі земельної ділянки у власність відповідачу для ведення особистого селянського господарства без дотримання встановленої законом процедури такої передачі. Згідно зі статтею 21 ЦК України, суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», в редакції, яка діє з 16 січня 2020 року, встановлено такі способи судового захисту порушених прав та інтересів особи: 2) судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав. На підставі наведених норм закону та встановлених обставин, наказ Головного управління Держгеокадастру у Київській області від 08 вересня 2017 року № 10-16801/15-17-сг «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки у власність», яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства [PERSON] та надано йому у власність земельну ділянку загальною площею 2,0000 га, кадастровий номер 3222984000:01:004:0026, для ведення особистого селянського господарства із земель сільськогосподарського призначення державної власності, розташовану на території Малобукринської сільської ради Миронівського району Київської області є таким, що суперечить актам цивільного законодавства, порушує цивільні права та інтереси позивача та підлягає скасуванню, право приватної власності [PERSON] на вказану земельну ділянку підлягає припиненню. В частині вимог про визнання незаконним та скасування запису у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно № 38698755 на підставі реєстраційної дії державного реєстратора Ситник Жанни Василівни КП Миронівської районної ради «Миронівка реєстр» про державну реєстрацію прав на земельну ділянку з кадастровим номером 3222984000:01:004:0026 позов задоволенню не підлягає. Вирішення питання про скасування заходів забезпечння позову Відповідно до статті 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує в тому числі питання про підстави для скасування заходів забезпечення позову. Частинами 7,8 статті 158 ЦПК України встановлено, що у разі ухвалення судом рішення про задоволення позову заходи забезпечення позову продовжують діяти протягом дев`яноста днів з дня набрання вказаним рішенням законної сили або можуть бути скасовані за вмотивованим клопотанням учасника справи. Якщо протягом вказаного строку за заявою позивача (стягувача) буде відкрито виконавче провадження, вказані заходи забезпечення позову діють до повного виконання судового рішення. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог, заходи забезпечення позову, встановлені відповідно до ухвали Миронівського районного суду від 01 серпня 2019 року у справі № 371/943/19, продовжують діяти в порядку і у строки встановлені ЦПК України. Щодо розподілу судових витрат Відповідно до частини 1\~статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно вказаного правила, судовий збір, сплачений позивачем підлягає стягненню пропорційно задоволеним вимогам позивача. При подачі позову позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 3842 гривень за дві вимоги немайнового характеру. Крім того за подання заяви про забезпечення позову позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 960,50 грн. Вказані судові витрати підтверджуються квитанціями, наявними в матеріалах справи. Оскільки суд прийшов до висновку про задоволення однієї вимоги вимоги немайнового характеру із двох заявлених позивачем, то з відповідачів Головного управління Держгеокадастру у Київській області, [PERSON] на користь РЛП «Трахтемирів» підлягають стягненню понесені судові витрати у виді сплаченого судового збору пропорційно задоволеним вимогам позивача, а сааме у розмірі по 1200, 62 грн. з кожного. Представником позивача 25 січня 2020 року була подана заява про розподіл судових витрат, згідно з якою він просив стягнути з відповідачів суму витрат на правничу допомогу у розмірі 15\~000 грн. На підтвердження сплати витрат на правничу допомогу у розмірі 15000 грн. надано договір про надання правової (адвокатської) допомоги від 01 квітня 2019 року (а.с. 84). Обсяг вже наданих послуг та факт оплати підтверджується додатком № 5 від 04 червня 2019 року до договору про надання правової (адвоктської) допомоги від 01 квітня 2019 року (а.с. 85), актом наданих послуг від 07 червня 2019 року (а.с. 86), додатком № 6 від 04 червня 2019 року до договору про надання правової (адвоктської) допомоги від 01 квітня 2019 року (а.с. 87), актом наданих послуг від 07 червня 2019 року (а.с. 88), платіжними дорученнями № 15 від 10 червня 2019 року (а.с. 89) та № 19 від 19 червня 2019 року (а.с. 90). Вказані витрати пов?язані з розглядом справи, документально підтверджені, їх розмір є обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, дій сторін щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом. За правилами частини 2 та частини 3\~статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов?язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов?язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Частиною 8\~статті 141 ЦПК України\~визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв?язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п?яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Відповідно до\~статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов?язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов?язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов?язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов?язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Згідно положень частини 2\~статті 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. З огляду на викладене, з відповідачів Головного управління Держгеокадастру та [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню понесені ним судові витрати на правничу допомогу у розмірі 3750 грн. з кожного (15000 грн. : 2 (пропорційно задоволеним вимогам) : 2 (два відповідача=3750 грн.)). На підставі викладеного,

Outcome: partial