Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Позивач звернулася до суду з вказаним позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Ім. Шевченка», про визнання права власності на майно. До підготовчого судового засідання позивач не з`явилася, просила суд справу слухати за її відсутності, підтримала позовні вимоги вказані в позовній заяві, про що подала до суду відповідну заяву. Судом встановлено, що позивач у 2011 році, отримала право на користування громадським будинком (нежитлова будівля) [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 93,20 кв.м. У даному громадському будинку позивач за власні грошові кошти, проводила будівельні та ремонтні роботи, щоб зазначений будинок зробити придатним для використання, сплачувала комунальні послуги. На даний час у позивача постало питання в оформленні відповідних документів на нерухоме майно, але оформити їх позивач не має можливості, оскільки право власності на громадський будинок не зареєстровано, у встановленому законодавством порядку. Вказані обставини встановлені матеріалами справи. Суд дослідивши матеріали справи, вважає що позовні вимоги підлягають до задоволення, виходячи з наступного. Стаття 41 Конституції України зазначає, що право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до п. 1,2 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно ч. 5 ст. 55 Конституції України, кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути визнання права. За змістом ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1, ч. 4 ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно володіє майном і продовжу відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років набуває право власності на це майно (набувальна давність). Відповідно до ч. 4 ст. 344 ЦК України, право власності за набувальною давністю на нерухоме майно набувається за рішенням суду. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред?явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. \~ \~ \~ \~Згідно ч. 3 ст. 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Як встановлено судом, позивач добросовісно володіє громадським будинком (нежитловою будівлею) [ADDRESS] , з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 93,20 кв.м., фактично з 2011 року, тобто вона відкрито володіє нерухомим майном, оскільки звернень державних органів, органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб з приводу незаконного володіння громадським будинком не отримувала, безперервно володіє нерухомим майном з вищевказаного періоду більше десяти років, тобто без переривання строків його володіння за підстав передбачених законом, а тому вважається такою, що правомірно за набувальною давністю набула право власності на вказане нерухоме майно. Представник відповідача до підготовчого судового засідання позов визнав, про що подав до суду відповідну заяву Суд вважає, що визнання позову відповідачем, не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, тому відповідно до ч. 3, 4 ст.200 та ч. 4 ст.206 ЦПК України, вважає ухвалити рішення у підготовчому судовому засіданні по суті позовних вимог.

Outcome: approved