Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

[PERSON] 05 липня 2021 року звернулася до суду з позовом до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» про захист прав споживача, визнання дій незаконними, визнання недійсними кредитного договору, договору про заставу транспортного засобу, договору про відступлення права вимоги за договором застави, договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, припинення і зняття обтяження, стягнення судових витрат, позовні вимоги не змінювалися, але уточнювалися і доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах та з представником посилається на те, що позивачу [PERSON] на праві приватної власності належить автомобіль легковий, марки «Renault Duster» легковий універсал-В, 2013 року випуску, номер державної реєстрації [NUMBER] . Вказаний автомобіль було придбано зо договором купівлі-продажу транспортного засобу в кредит від 17 квітня 2013 року № ДГ-0000115, укладеного з ТОВ «Авто Вибір». З метою отримання коштів для придбання автомобіля позивачем 22 квітня 2013 року було укладено оспорюваний правочин, кредитний договір від 22 квітня 2013 року з АТ «БМ Банк», сума кредиту 125 000 грн., кінцевий строк погашення - 21 квітня 2020 року. З метою забезпечення кредитного договору 22 квітня 2013 року з ПАТ «БМ «БАНК» також було украденого договір застави транспортного засобу № 24/81/220413. Починаючи з моменту укладення кредитного договору, позивачем щомісячно вносились кошти через відділення інших банків. Наприкінці 2020 року позивач намагалась зв`язатись з представниками ПАТ «БМ «БАНК» з метою отримання довідки про повне погашення кредиту та зняття заборони, що міститься в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. За всіма відомими їй адресами відділення вказаного банку були відсутні, також вона не змогла зв`язатись за телефонами, їй відомими. При зверненні до адвоката в червні 2021 року було з`ясовано, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань: ТОВ «БМ БАНК», ідентифікаційний код юридичної особи 33881201, було зареєстровано в реєстрі, номер запису 10681020000008765 06 грудня 2005 року; 20 серпня 2008 року, запис № 10741120006024518, проведено Державну реєстрацію припинення юридичної особи в результаті її реорганізації; АТ «БМ-2018», ідентифікаційний код юридичної особи 33881201, дата державної реєстрації 20 серпня 2008 року, номер запису 10741450000031021; АТ «БМ-2018», ідентифікаційний код юридичної особи 33881201, дата державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації 23 березня 2021 року, номер запису 1000741110031031021. АТ «БМ-2018», яке зареєстроване 20 серпня 2008 року, має види діяльності: 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна (основний); 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 69.10 Діяльність у сфері права. Позивач наголошує, що з жодною з юридичних осіб, відомості про яких внесено в ЄДРПОУ (ТОВ «БМ БАНК», АТ «БМ-2018») договори (кредитний, застави тощо) не укладались. Після отримання витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна № 13663034 від 10 червня 2021 року позивачем було з`ясовано, що обтяжувачем автомобіля є відповідач, ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс», код 43000243. З метою отримання таких доказів, на адресу відповідача була направлено адвокатський запит з проханням надати копії: договору про відступлення права вимоги за договорами застави, серія та номер 3462, виданий 13 грудня 2019 року, видавник Мурська Н.В. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, з всіма додатками та/чи доповненнями; договору, відповідно до якого TOB ВК «Флексіс» набуло право вимоги за кредитним договором № 24/81/220413 від 22 квітня 2013 року, що укладений між [PERSON] та АТ «БМ Банк», з всіма додатками та/чи доповненнями. Зазначені договори, на думку позивача, ймовірно укладені з відповідачем, позивач також просить визнати недійсними, оскільки вони є похідними від кредитного договору від 22 квітня 2013 року, що був укладений з АТ «БМ Банк». Між тим, як стверджує позивач, звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18). В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала справа № 201 /1352/15-ц, позивач: ПАТ БМ БАНК, відповідач: [PERSON] , про стягнення боргу. 22 травня 2015 року було ухвалено заочне рішення, яким стягнуто на користь ПАТ БМ Банк у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 24/81/220413 від 22 квітня 2013 року 146 309.43 гривень, яка складається з строкової суми заборгованості по кредиту 107 015.74 гривень, простроченої суми заборгованості по тілу кредиту 15 598.17 гривень, строкової заборгованості по процентам 517.90 гривень, простроченої суми заборгованості по процентам 18 686.61 гривень, пені подвійна облікова ставка НБУ 4 491.01 гривень. Таким чином, на думку позивача, кредитодавцем 03 лютого 2015 було змінено порядок, умови і строк дії кредитного договору. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (ст. 20 Закону України «Про заставу). У відповідності до ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну лії права, шо складає предмет застави: в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, на думку позивача, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився. Таким чином, договір, відповідно до якого TOB ВК «Флексіс» набуло право вимоги за кредитним договором № 24/81/220413 від 22 квітня 2013 року, укладений поза межами строку основного договору (тобто після 03 лютого 2015 року), та укладений на суму, що перевищує суму, що стягнута рішенням суду (а отже було збільшено суму за кредитним договором, що суперечить закону і висновкам Верховного суду). Крім того, наявність заочного судового рішення, яке набрало законної сили та яким вже стягнуто з заборгованість на користь банку за вказаним вище кредитним договором, достеменно свідчить на думку позивача про те, що відповідач в даному випадку намагається застосувати подвійне стягнення відносно позивача за порушення одного й того ж самого цивільного зобов`язання. Зараз Товариство вважає, що в позивача є заборгованість по цьому договору. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим товариством не має. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по такому укладанню кредитного договору, договору застави і відступлення права вимоги неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права як споживача фінансових послуг, визнати дії відповідача незаконними, визнати недійсним кредитний договір від 22 квітня 2013 року № 24/81/220413, що укладений між АТ «БМ Банк» та [PERSON] , визнати недійсним договір від 22 квітня 2013 року укладений між [PERSON] та ПАТ «БМ «БАНК» застави транспортного засобу № 24/81/ [NUMBER] , визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за договорами застави, серія та номер 3462, виданий 13 грудня 2019 року, видавник Мурська Н.В. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, визнати недійсним договір, відповідно до якого TOB ВК «Флексіс» набуло право вимоги за кредитним договором № 24/81/220413 від 22 квітня 2013 року, шо укладений між [PERSON] та АТ «БМ Банк», припинити обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за договором застави, серія та номер 497, виданий 22 квітня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Проскудіною Л.Д. та договором про відступлення права вимоги за договорами застави, серія та номер 3462, виданий 13 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., реєстраційний номер 13663034, зареєструвати припинення обтяження в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна за договором застави, серія та номер 497, виданий 22 квітня 2013 року приватним нотаріусом КМНО Проскудіною Л.Д. та договором про відступлення права вимоги за договорами застави, серія та номер 3462, виданий 13 грудня 2019 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Мурською Н.В., реєстраційний номер 13663034 та стягнути витрати по сплаті судового збору в розмірі 5448 грн. з ТОВ ФК «Флексіс» на користь позивача, задовольнивши уточнений позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; позовні вимоги не визнав, заперечував проти позову: укладалися з позивачем вказаний кредитний договір, договори застави і відступлення права вимоги, оформлено все було вірно і видано кошти позивачу, останній користувався цими коштами, має заборгованість по сплаті коштів та відсоткам; договори і заяву на видачу коштів позивач добровільно особисто підписав. Всі істотні умови договорів вони виконали, письмове роз`яснення цього позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивача при укладанні договору не було, ніхто в оману його не вводив. Крім того, на думку відповідача, позивач використав кредитні кошти і фактично не бажає платити заборгованість. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. В судовому засіданні з позовної заяви та наданих позивачем документів встановлено, що позивачу [PERSON] , на праві приватної власності належить автомобіль легковий, марки «Renault Duster» легковий універсал-В, сірого кольору, 2013 року випуску, номер об`єкта [NUMBER] , номер державної реєстрації [NUMBER] . Вказаний автомобіль було придбано зо Договором купівлі-продажу транспортного засобу в кредит від 17 квітня 2013 року № ДГ-0000115, укладеного з Товариством з обмеженою відповідальністю «Авто Вибір», код ЄДРОПУ 35533814. З метою отримання коштів для придбання автомобіля позивачем 22 квітня 2013 року було укладено оспорюваний правочин, кредитний договір від 22 квітня 2013 року з Акціонерним товариством «БМ Банк», код ЄДРПОУ 33881201, сума кредиту 125 000 грн., кінцевий строк погашення - 21 квітня 2020 року. З метою забезпечення кредитного договору 22 квітня 2013 року з Публічним акціонерним товариство «БМ «БАНК» також було украденого договір застави транспортного засобу № 24/81/220413. Починаючи з моменту укладення кредитного договору, позивачем щомісячно вносились кошти через відділення інших банків. Наприкінці 2020 року позивач намагалась зв`язатись з представниками ПАТ «БМ «БАНК» з метою отримання довідки про повне погашення кредиту та зняття заборони, що міститься в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна. За всіма відомими їй адресами відділення вказаного банку були відсутні, також вона не змогла зв`язатись за телефонами, їй відомими. При зверненні до адвоката в червні 2021 року було з`ясовано, що відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань (витяг від 10 червня 2021 року): Товариство з обмеженою відповідальністю «БМ БАНК», ідентифікаційний код юридичної особи 33881201, було зареєстровано в реєстрі, номер запису 10681020000008765 06 грудня 2005 року; 20 серпня 2008 року, запис № 10741120006024518, проведено Державну реєстрацію припинення юридичної особи в результаті її реорганізації; Акціонерне товариство «БМ-2018», ідентифікаційний код юридичної особи 33881201, дата державної реєстрації 20 серпня 2008 року, номер запису 10741450000031021; Акціонерне товариство «БМ-2018», ідентифікаційний код юридичної особи 33881201, дата державної реєстрації припинення юридичної особи в результаті її ліквідації 23 березня 2021 року, номер запису 1000741110031031021. Акціонерне товариство «БМ-2018», ідентифікаційний код юридичної особи 33881201, яке зареєстроване 20 серпня 2008 року, має види діяльності: 68.10 Купівля та продаж власного нерухомого майна (основний); 68.20 Надання в оренду й експлуатацію власного чи орендованого нерухомого майна; 69.10 Діяльність у сфері права. Позивач наголошує, що з жодною з юридичних осіб, відомості про яких внесено в ЄДРПОУ (Товариство з обмеженою відповідальністю «БМ БАНК», Акціонерне товариство «БМ-2018») договори (кредитний, застави тощо) не укладались. Окрім того, відповідно до пункту три частини третьої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність», ліцензійні повноваження банку включають «розміщення залучених у вклади (депозити), у тому числі на поточні рахунки, коштів та банківських металів від свого імені, на власних умовах і на свій ризик». Кредитування є однією з таких форм розміщення, оскільки Закон України «Про банки і банківську діяльність» в статті 49 під кредитуванням розуміє операції, зазначені в пункті 3 частини третьої статті 47. Також вимога про наявність відповідної ліцензії передбачена Законом України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг». На офіційному сайті Національного Банку України (Комплексна інформаційна система Національного банку України, https://lds.bank.gov.ua/Home/Search ) за критерієм пошуку «код ЄДРПОУ 33881201» записів про видачу банківських чи інших ліцензій не виявлено. Також відсутня інформація про будь-яку з перелічених юридичних осіб (АТ «БМ БАНК», ТОВ «БМ БАНК», ПАТ «БМ «БАНК», АТ «БМ-2018) на сайті Національного Банку України в розділі «Пошук банків, в т.ч. ліквідованих: https: / /bank.gov.ua/ua/supervision/about У відповідності до ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, шо не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; юридичною особою є організація, створена і зареєстрована у встановленому законом порядку. Юридична особа нашляється цивільною правоздатністю і дієздатністю, може бути позивачем та відповідачем у суді (ст. 80 Цивільного кодексу України). У відповідності до ст. 89 ЦК України юридична особа підлягає державній реєстрації' у порядку, встановленому законом. Дані державної реєстрації включаються до єдиного державного реєстру, відкритого для загального ознайомлення. До єдиного державного реєстру вносяться відомості про організаційно-правову форму юридичної особи, її найменування, місцезнаходження, органи управління, філії' та представництва, мету установи, а також інші відомості, встановлені законом. Зміни до установчих документів юридичної особи, які стосуються відомостей, включених до єдиного державного реєстру, набирають чинності для третіх осіб з дня їх державної реєстрації. Юридичні особи та їх учасники не мають права посилатися на відсутність державної реєстрації таких змін у відносинах із третіми особами, які діяли з урахуванням цих змін. Відповідно до приписів статті 202 ЦК У країни, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною. Цивільним кодексом України визначений вичерпний перелік умов, при яких правочин може вважатися недійсним. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, встановлено наступні загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності: волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У відповідності до ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на становлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. І, ч. З ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди. Положеннями ст. 230 ЦК України визначено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 ЦК України), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Статтею 236 ЦК України передбачено, що нікчемний правочин або правочин, визнаний судом недійсним, є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Окрім того, правочин юридичної особи, вчинений нею без відповідного дозволу (ліцензії), може бути визнаний судом недійсним. Якщо юридична особа ввела другу сторону в оману щодо свого права на вчинення такого правочину, вона зобов`язана відшкодувати їй моральну шкоду, завдану таким правочином (ст. 227 Цивільного кодексу України). Після отримання витягу про реєстрацію в Державному реєстрі обтяжень рухомого майна, № 13663034 від 10 червня 2021 року позивачем було з`ясовано, що обтяжувачем автомобіля є відповідач, ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс», код 43000243. У відповідності до ст. 517 ЦК України, боржник має право не виконувати свого обов`язку новому кредиторові до надання боржникові доказів переходу до нового кредитора прав у зобов`язанні. З метою отримання таких доказів, на адресу відповідача була направлено адвокатський запит з проханням надати копії: договору про відступлення права вимоги за договорами застави, серія та номер 3462, виданий 13 грудня 2019 року, видавник Мурська Н.В. приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу, з всіма додатками та/чи доповненнями; договору, відповідно до якого TOB ВК «Флексіс» набуло право вимоги за кредитним договором № 24/81/220413 від 22 квітня 2013 року, що укладений між [PERSON] та АТ «БМ Банк», з всіма додатками та/чи доповненнями. Вказаний адвокатський запит не було отримано відповідачем в поштовому відділенні. Зазначені договори, що ймовірно укладені з відповідачем, позивач також просить визнати недійсними, оскільки вони є похідними від кредитного договору від 22 квітня 2013 року, що був укладений з АТ «БМ Банк» та відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв лілового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Між тим звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення, на думку позивача, змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Зазначене узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18 та від 04 липня 2018 року у справі № 14-154цс18, від 31 жовтня 2018 року у справі № 14-318цс18. Відповідно до частини першої статті 1048 та частини першої статті 1054 ЦК України кредитодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 частини першої етапі 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (Постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (№ 14-10цс18). Так, в провадження Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебувала справа № 201 /1352/15-ц, позивач: ПАТ БМ БАНК, відповідач: [PERSON] , про стягнення боргу. 22 травня 2015 року (провадження № 2/201/1275/2015), було ухвалено заочне рішення, яким стягнуто на користь публічного акціонерного товариства БМ Банк у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором № 24/81/220413 від 22 квітня 2013 року 146 309.43 гривень, яка складається з строкової суми заборгованості по кредиту 107 015.74 гривень, простроченої суми заборгованості по тілу кредиту 15 598.17 гривень, строкової заборгованості по процентам 517.90 гривень, простроченої суми заборгованості по процентам 18 686.61 гривень, пені подвійна облікова ставка НБУ 4 491.01 гривень. Таким чином, як стверджує позивач, кредитодавцем 03 лютого 2015 було змінено порядок, умови і строк дії кредитного договору. Заставодержатель набуває право звернення стягнення на предмет застави в разі, якщо в момент настання терміну виконання зобов`язання, забезпеченого заставою, воно не буде виконано, якщо інше не передбачено законом чи договором (ст. 20 Закону України «Про заставу). У відповідності до ст. 28 Закону України «Про заставу» застава припиняється з припиненням забезпеченого заставою зобов`язання; в разі загибелі заставленого майна; в разі придбання заставодержателем права власності на заставлене майно; в разі примусового продажу заставленого майна; при закінченні терміну лії права, шо складає предмет застави: в інших випадках припинення зобов`язань, установлених законом. Наявність судового рішення про дострокове задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник виконав не в повному обсязі, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, який у цій частині змінений кредитором, що засвідчено в судовому рішенні, а отже, строк дії договору змінився. У такому разі положення абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України за яким проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики, не підлягають застосуванню, оскільки між сторонами немає домовленості про порядок повернення позики поза межами строку дії договору (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13 -ц (№ 14 -154цс18). Строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору (частина перша статті 631 ЦК України). Таким чином, договір, відповідно до якого TOB ВК «Флексіс» набуло право вимоги за кредитним договором № 24/81/220413 від 22 квітня 2013 року, укладений поза межами строку основного договору (тобто після 03 лютого 2015 року), та укладений на суму, що перевищує суму, що стягнута рішенням суду (а отже було збільшено суму за кредитним договором, що суперечить вищенаведеним висновкам Верховного суду). Крім того, наявність заочного судового рішення, яке набрало законної сили та яким вже стягнуто з заборгованість на користь банку за вказаним вище кредитним договором, достеменно свідчить про те, що відповідач в даному випадку намагається застосувати подвійне стягнення відносно позивача за порушення одного й того ж самого цивільного зобов`язання. Це, як стверджує позивач, суперечить вимогам ст. 61 Конституції України, якою встановлено, що ніхто не може бути двічі притягнений до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення. Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Зараз позивач стверджує, що фінансова установа при укладанні з ним вказаного кредитного договору обмануло його, не вказавши повністю всі дані договору: договір не містить умов припинення цього договору, немає детального розпису загальної вартості кредиту для нього як споживача, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість у товариства вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача фінансових послуг (особисті дані клієнта та інш.), тобто фактично працівник Товариства при укладанні договору тиснув на нього психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування; тобто договір не містить всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту; внаслідок чого він змушений був підписати цей договір, а отже цей договір не відповідає його внутрішній волі, тому повинен бути визнаний нікчемним. Зараз Товариство вважає, що в позивача є заборгованість по цьому кредитному договору. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим Товариством не має. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по такому укладанню кредитного договору, договору застави і відступлення права вимоги неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 - 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави) Статтею 1057-1 ЦК України визначено правові наслідки визнання кредитного договору недійсним: 1. У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ча\-стиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Отже, у випадку задоволення позову про визнання договору недійсним, позивач має право заявити вимогу про застосовування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною першою статті 216 ЦК України та визначення грошової суми, яка має бути поверну\-та кредитодавцю. Але позивач на це не посилається і таких вимог не заявляє, не ставить навіть питання про визнання дій Товариства по відношенню до нього неправомірними. Це ще раз свідчить про безпідставність позову та неможливість його задоволення. При укладенні кредитного договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно положень даної статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положення ст. 638 ЦК України визначають, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З обставин справи, викладених у позовній заяві [PERSON] , та відповідно до наявних матеріалів і наданих доказів між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, відповідно до якого Товариство надало позивачу у тимчасове цільове використання кошти. За умовами даного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит у вказаному розмірі, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитом щоденно та інші обов`язкові платежі з кінцевим терміном погашення в строк дії. Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Під час укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис позивача. Відповідно до кредитного договору, Товариство зобов`язується надати «позичальникові» кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на споживчі цілі зі сплатою обумовлених відсотків і комісії. Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні зазначеного договору надання позики, як стверджує позивач, вона не була проінформована про реальну річну відсоткову ставку, а в результаті не проінформована про реальні умови надання грошових коштів. Позивач вважає, що цим були порушені вимоги частини 2 статті 7 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки реклама споживчого кредиту повинна містити, зокрема, інформацію про реальну річну процентну ставку. Таким чином, на думку позивача, дії АТ «БМ Банк» повинні фактично характеризуватися як нечесна підприємницька практика. Частиною першою статті 7 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що якщо в рекламі щодо надання споживчого кредиту зазначається процентна ставка чи будь-які дані, що стосуються загальних витрат за споживчим кредитом, така реклама додатково до вимог, встановлених законодавством про рекламу, повинна містити стандартну інформацію. Спірний договір сторін мав типову форму, одинакову для всіх споживачів, що укладали договори з вказаним банком. Також у договорі кредиту зазначено, що до укладення цього договору позичальник отримав від позикодавця інформацію, що визначена частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та в частині 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; позичальник повідомлений про свої права згідно частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальник повідомлений про свої права згідно статті 8 Закону України «Про захист персональних даних»; інформація надана позикодавцем з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Також всі домовленості, що були досягнуті під час укладання оспорюваного договору кредиту, містяться у самому тексті договору позики, який був підписаний позивачем після ознайомлення з ним. Кредитодавець надав позивачу вичерпну інформацію, необхідну для укладання кредитного договору щодо фінансової послуги, що є предметом договору, відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року інформація, що була надана позивачу, забезпечила правильне розуміння ним суті фінансової послуги, що має надаватись, без нав`язування її придбання позикодавцем. Також позивач підписанням договору підтвердив, що АТ «БМ Банк» надало позичальнику інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій позикодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладання відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Отже, позивачу було надано в повному обсязі інформацію, передбачену ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», підтвердженням чого є факт підписання позивачем договору позики. Твердження позивача про те, що оспорюваний договір, укладений між ним та позикодавцем, не прирівнюється до договору, що укладений в письмовій формі, не відповідає фактичним обставинам, так як оспорюваний договір кредиту, позики було особисто підписано позивачем. Отже, спірний кредитний договір було підписано позивачем добровільно, з повним усвідомленням його умов, в тому числі процентів за користування кредитними коштами та наслідками за порушення зобов`язань, що встановлені цим договором. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. У даному випадку предметом спору є фактично укладання фінансового договору сторін: припинення обтяження, реєстрація припинення обтяження і інш., але такий спосіб захисту цивільних справ не передбачений цивільним законодавством України; відомостей про те та доказів того, що відповідні дії та договір оскаржуються будь-якою особою, не визнаються тощо - суду надано не було. Позивач навіть не надав суду оскаржуваних договорів (відступлення права вимоги), його копії в письмовому чи електронному варіанті, тому суд вважає, що сторона зобов`язана надати суду докази, які потрібно дослідити суду, а потім заявляти клопотання або ставити питання про задоволення позову, а не навпаки, перекладати на суд тягар обов`язку по збору доказів та документів в непередбачений законом спосіб. За вказаним позивачем рішенням суду з неї лише стягнута заборгованість за кредитним договором, сам договір розірвано або припинено не було, договір застави взагалі не оскаржувався, отже вони діють. З огляду на зазначене у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Під час укладення вказаного договору позики, фінансового кредиту, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис позивача та представника Товариства. Відповідно до правової позиції ВСУ (справа № 6-1341цс15) Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України. Однак, з огляду на наявні докази, правові підстави визнання вказаного спірного договору недійсним та/або нікчемним відсутні, оскільки сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним направлене на настання наслідків, передбачених спірними договорами кредиту і застави, позики, укладених відповідно до норм чинного законодавства. Позивач не просить суд застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування платежів. Вказана вимога хоча і не заявлена, але вона також не обгрунтована. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу про підтвердження факту не укладення, недійсності та/або нікчемності правочину в цілому. При укладенні спірного договору дотримано всі передбачені законом істотні умови, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення зазначених договорів обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами. Договори укладені на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. При укладенні договору позичальнику було надано всю необхідну інформацію, про що може свідчити власноручний підпис позивача на договорі. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно договору, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов`язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором. Позивач свідомо звернувся до банку з метою отримання кредиту та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними. Зміна обставин, на які може посилатися позивач ніяким чином не пов`язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов`язання по договору виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошових коштів для споживчих потреб. Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договорів недійсними є загальними, невизначеними та недоведеними. Дії ж позивача з такого оскарження кредитного договору, за яким він тривалий час не виконував зобов`язання, свідчать про те, що договір взагалі не тільки укладався, а і про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе в передбаченому законом порядку обов`язків. Щодо надання позивачу необхідної інформації, то відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити, що відповідач надавав позивачу повну відповідь на звернення позивача. Щодо надання позичальнику необхідної інформації відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити, що з вказаною інформацією позичальник був ознайомлений у повному обсязі та у відповідності до чинного законодавства України, що підтверджується кредитним договором та оформленою заявою. До підписання кредитного договору та складання вказаної угоди, анкети позичальник також детально ознайомився з текстом даного договору та додатків до нього, він був ознайомлений та згодний з умовами кредитування, які були йому надані у письмовій формі. Згідно цих документів підтверджено факт надання позивачу повної інформації про умови кредитування в банку, а саме: мету, для якої кредит може бути використаний; форми його забезпечення; наявні форми кредиту з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі обов`язками позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку може бути наданий кредит; орієнтирна сукупна вартість кредиту та вартість послуги за оформлення договору (перелік розрахунків, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, насамперед таких, як адміністративні розрахунки, розрахунки на страхування, юридичне оформлення та т.п.); строк, на який кредит може бути виданий; варіанти повернення кредиту, в тому числі кількість платежів, їх частоту та об`єми; можливість дострокового погашення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка являється необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим оплати відсотків та про державних субсидіях, на які позичальник має право, та дані про те, від кого позичальник може отримати більш детальну інформацію; переваги та недоліки схем кредитування, які надаються. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил. Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу, однак позивач та його представник підстави позову не уточнював і не змінював. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правомірну, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад договір купівлі-продажу квартири чи автомобіля приховує договір застави в забезпечення повернення позики чи кредиту). При цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою і довести, який правочин приховує укладений правочин. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що кредитний договір є недійсним чи удаваним, та не довів який саме правочин приховав банк, та з яких підстав, в чому полягає порушення законодавства і його особистих прав до чи після підписання договору. Крім того, вказаний спірні договори (кредиту, застави) укладені позичальником добровільно, за ним проходили платежі. Отже, вимога про недійсність кредитного договору заявлена за договором, що діє внаслідок його виконання не може бути задоволена. За договорами відступлення права вимоги позивач взагалі не є стороною не може в такий спосіб їх оскаржувати. Щодо посилань позивача про введення в оману позичальника та порушень положень Закону України «Про банки та банківську діяльність» - позивач і тут не надає доказів про те, що саме не було до нього доведене по вказаному закону і дублює вищезазначені вказівки про захист прав споживача. Але в кредитному договорі сторін прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав кредитний договір. Отже, маючи можливість обрати інші умови кредитування, можливо у іншій кредитній установі, боржник без спонукання з боку третіх осіб, самостійно вирішив укласти цей договір з позивачем. Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з того, що відповідач всі передбачені договором сторін умови виконав в повному обсязі, позивач укладав договір та приймав кошти і зобов`язувався його виконати у відповідності до норм чинного законодавства, тому позивач мав можливість виконати умови договору і повернути кредит відповідачу, але без поважних причин цього не зробив. Таким чином боржника не примушували до укладання договору; боржник міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування; відсутнє введення позичальника в оману; кредит виданий належним чином; немає дисбалансу прав сторін договору; положення договору справедливі; відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів, а тому немає будь-якого підґрунтя для визначення фінансової діяльності банку «нечесною». Застосування позивачем положень ст. 19 «Про захист прав споживачів» є неаргументованим і не доведеним. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ТОВ «Фінансова компанія «Флексіс» про захист прав споживача, визнання дій незаконними, визнання недійсними кредитного договору, договору про заставу транспортного засобу, договору про відступлення права вимоги за договором застави, договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, припинення і зняття обтяження, стягнення судових витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, визнання дій незаконними, визнання недійсними кредитного договору, договору про заставу транспортного засобу, договору про відступлення права вимоги за договором застави, договору про відступлення права вимоги за кредитним договором, припинення і зняття обтяження, стягнення судових витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed