Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

Позивач Релігійна громада "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" в особі голови парафіяльної ради, керівника Кореня І.П., звернулася в суд з позовом до відповідачів Соломіївської сільської ради та [PERSON] та просить: - визнати за релігійною організацією Релігійна громада "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (загальна площа 67,5 кв.м., житлова площа 43,6 кв.м., реєстраційний номер майна: 34179356); - скасувати запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 34179356, номер запису: 112-33 в книзі: 2) вчинений 20.07.2011 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності; - стягнути з відповідача на користь Релігійної громади "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" судові витрати, пов`язані з розглядом справи. Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 26 липня 2021 року задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі правонаступника відповідача Соломіївської сільської ради - Дубровицьку міську раду. Ухвалою Дубровицького районного суду Рівненської області від 22 вересня 2021 року задоволено клопотання представника позивача та залучено до участі у справі правонаступника відповідача [PERSON] - [PERSON] . Позовні вимоги мотивовані тим, що Релігійна громада "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" є зареєстрованою у встановленому порядку релігійною організацією, яка постійно діє на території села Кураш та за період свого існування носила наступні назви: "Релігійне об`єднання Російської православної церкви в с. Кураш Дубровицького району", "Релігійна громада православної св.Преображенської церкви в с. Кураш Дубровицького району" та "Релігійна громада Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви с. Кураш Дубровицького району Рівненської області". Згідно з протоколом у справах релігій при Раді Міністрів України від 28 жовтня 1988 року №20 підтверджена реєстрація релігійного об`єднання православної Свято-Преображенської церкви в с. Кураш Дубровицького району та постановлено передати їй будинок молитовної споруди. 25 вересня 1991 року Релігійну громаду "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" зареєстровану як юридичну особу, основним видом економічної діяльності є діяльність релігійних організацій. У 1988-1989 роках громада села Кураш збирала кошти для придбання житлового будинку для церкви. На підставі договору купівлі-продажу від 03 квітня 1989 року [PERSON] продав Релігійній громаді в особі [PERSON] житловий будинок з усіма господарськими будівлями, що до нього прилягають (станом на сьогодні мають адресу: будинок [ADDRESS] ), за що отримав 1500 крб. та внаслідок чого остання набула право власності на нього. Вказаний договір є дійсним, він не оспорений та недійсним у судовому порядку не визнавався. За записами погосподарської книги за 1991-1995 роки №2, особовий рахунок № [NUMBER] в [ADDRESS] спірний житловий будинок обліковується як церковний. У серпні 1989 року вказаний житловий будинок був наданий в користування настоятелю і керівнику Релігійної громади [PERSON] . Однак, діючи недобросовісно, зловживаючи статусом керівника релігійної організації і маючи намір заволодіти чужим майном, 08 червня 2011 року [PERSON] звернувся до суду з позовом, яким просив визнати за ним право власності на будинок в порядку набувальної давності. Рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 червня 2011 року визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться в [ADDRESS] за набувальною давністю. На підставі даного рішення суду, КП "Дубровицьке міське бюро технічної інвентаризації" право власності на вищезгаданий житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами було зареєстровано за [PERSON] . Після 24 березня 2019 року повноваження [PERSON] , як керівника Релігійної громади були припинені та виникла необхідність забезпечити житлом новопризначеного настоятеля храму. Однак [PERSON] відмовився звільнити наданий йому в користуванні житловий будинок, повідомивши, що вказане нерухоме майно стало його власністю. У зв`язку із встановленою обставиною, Релігійна громада звернулася з апеляційною скаргою на рішення суду від 25 червня 2011 року, яке постановою Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року було скасовано та відмовлено [PERSON] у задоволенні позову про визнання права власності за набувальною давністю. При цьому апеляційний суд встановив, що Релігійна громада, починаючи з 03 квітня 1989 року, була власником спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу, однак її до участі у справі не залучено та справа розглянута без участі Релігійної громади, як титульного власника майна, що призвело до безпідставних висновків про відсутність власника майна та ухвалення рішення про задоволення позову. До аналогічних висновків прийшов і Верховний Суд у своїй постанові від 12 червня 2020 року, якою касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року без змін. Однак право власності Релігійної громади на спірний житловий будинок відповідачами не визнається. Оскільки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності наявний запис про державну реєстрацію права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , це перешкоджає Релігійній громаді реалізувати право на реєстрацію права власності за релігійною громадою. Отже, без вирішення у судовому порядку припинення речових прав [PERSON] , які він отримав на підставі рішення суду, яке скасоване, релігійна громада позбавлена можливості зареєструвати речові права за собою. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Богельський І.В. надав відзив на позов, в якому просить відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, посилаючись на те, що в якості того, що саме релігійна громада села придбала спірний житловий будинок і в якості правової підстави набуття права власності на цей будинок, позивач послався на договір купівлі-продажу від 03 квітня 1989 року, який було посвідчено секретарем Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області. Однак в цьому договорі не значиться, що саме релігійна громада цього села придбала будинок, оскільки в якості покупця вказано "громада села Кураш", а не "релігійна громада села Кураш". Тобто громада села не тотожне поняттю "релігійна громада", оскільки в селі ще є й інші громади, і найперше та найголовніше це територіальна громада. Отже, на думку представника відповідача цей доказ, на який послався позивач, не підтверджує ту обставину, що саме релігійна громада придбала спірний житловий будинок, позаяк в ньому нічого не значиться про релігійну громаду. Крім того вказує, що згідно ст. 227 ЦК УРСР 1963 року, який був чинним на час виникнення спірних правовідносин, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (ст. 47 цього Кодексу). Оскільки із змісту договору, на який посилається позивач, однією із сторін є громадянин, відтак за імперативними приписами ст. 227 ЦК УРСР 1963 року цей договір підлягав нотаріальному посвідченню. Так як ця вимога недодержана, цей договір нотаріально не посвідчений, то він, в силу вказаної норми закону, є недійсним, а тому за цим договором в громади села Кураш і не виникло права власності на спірний житловий будинок. Отже, на думку представника відповідача немає правових підстав для задоволення цього позову, оскільки позивач не підтвердив належними і допустимими доказами набуття права власності на спірний житловий будинок відповідно до діючого на час виникнення спірних правовідносин законодавства. Крім того, зауважив, що суд своїм рішенням не може підміняти дискреційні повноваження інших інституцій. Так, набуття права власності на нерухоме майно на підставі судового рішення чітко регламентовано. Позивач заявив вимогу визнати за ним право власності на вказаний ним житловий будинок, однак, постає питання, на якій правовій підставі суд має визнати це право власності. Зазначає, що за статтею 392 ЦК України здійснюється захист існуючого права власності, однак не є способом його набуття. Це неодноразово підтверджувалось Верховним Судом, зокрема постановою Верховного Суду від 22 травня 2018 року у справі №923/1283/16. Інакше кажучи, якщо в порядку ст. 392 ЦК України визначити право власності, то позивачу потрібно підтвердити належними і допустимими доказами відповідно до закону, що позивач набув у встановленому законом спосіб і порядку на підставі передбаченого законодавством правовстановлюючого документа право власності, яке не визнається, оспорюється чи заперечується відповідачами. У підсумку адвокат Богельський І.В. зазначив, що позивач представив суду копію недійсного договору, оскільки він нотаріально не посвідчений, а позивач, або особа правонаступником якої він є, не значиться стороною договору. Відповідно, суд не вправі за таких обставин визнати за позивачем право власності, якого у нього до цього не було (не виникало). Крім того, представник позивача - адвокат Польова Е.М. у відповіді на відзив вказує на ряд доказів, які на її думку підтверджують, що саме позивачу належить житловий будинок, який є предметом даного спору. Зокрема вказує обставини, які були зазначені у позовній заяві, а саме, що за договором купівлі-продажу від 03 квітня 1989 року [PERSON] продав та передав Релігійній громаді житловий будинок з усіма господарськими будівлями, що до нього прилягають (станом на сьогодні мають адресу: будинок [ADDRESS] ) за що отримав 1500 крб. Посилається на довідку виконкому Соломіїської сільської ради, де по записах погосподарської книги за 1991-1995 роки спірний житловий будинок обліковується як церковний. При цьому, адвокат Польова Е.М. у відповіді на відзив ще раз наголосила на обставинах, при яких за [PERSON] було визнано право власності на спірний житловий будинок із посиланням на постанови Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року та Верховного Суду від 12 червня 2020 року, якими встановлено, що власником спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу від 03 квітня 1989 року є релігійна громада Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української православної церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області. Тому, з огляду на зазначене, факт набуття релігійною громадою права власності на спірний будинок встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили, що вказує на безпідставність аргументів відповідача. На спростування аргументів відзиву про те, що при укладенні договору купівлі-продажу від 03 квітня 1989 року не було дотримано вимог щодо його нотаріального посвідчення, що має наслідком його недійсність, адвокат Польова Е.М. посилається на положення ч. 5 та ч. 6 ст. 3 Закону УРСР "Про державний нотаріат", де вказується, що у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій. Як вбачається з договору купівлі-продажу будинку від 03 квітня 1989 року, його посвідчено секретарем виконкому Соломіївської сільської ради народних депутатів Дубровицького району Рівненської області та зареєстровано у виконавчому комітеті Соломіївської сільської ради народних депутатів Дубровицького району Рівненської області. Щодо доводів відзиву про те, що рішення суду не може бути підставою для набуття права власності в порядку ст. 392 ЦК України, адвокат Польова Е.М. вказує, що аргументи відповідача про недійсність договору вище нею спростовані і доведено, що саме релігійна громада, а не якась інша, придбала спірний будинок. Отже, підсумовуючи все зазначене, адвокат Польова Е.М. вказала, що аргументи відзиву не спростовують доводів позовної заяви. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Польова Е.М. позовні вимоги підтримала у повному обсязі, вважаючи позов правомірним та обґрунтованим наявними в матеріалах справи доказами. Просить позовні вимоги задоволити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Богельський І.В. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог у повному обсязі, вважаючи їх безпідставними та необґрунтованими. Водночас відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позов вона не визнає та додала, що наслідком даного позову буде виселення її з сім`єю (дочкою та онукою) з будинку, в якому вони проживають, для того, щоб заселити в даний будинок нового настоятеля храму в селі. Однак, на даний час для нього вже придбали будинок, а тому виселяти її з будинку відпала потреба. Тому, зважаючи на вказану обставину та на те, що її сім`я правомірно вселилася в даний будинок, оскільки на той час була згода на приватизацію жителів села і про позов усі знали та вони прикладали максимум зусиль за всі роки проживання в ньому, в тому числі і матеріального характеру, щоб привести його в той стан, в якому він знаходиться на теперішній час, також просить відмовити у задоволені позову. Представник відповідача Дубровицької міської ради в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву про розгляд справи без участі представника за наявними у справі матеріалами. До того ж, у судовому засіданні в якості свідка був допитаний [PERSON] , який є головою парафіяльної ради та з пояснень якого вбачається наступне. Так, свідок ствердно зазначив, що по селах Соломіївка і Кураш було зібрано у громади кошти та у 1989 році був придбаний будинок для церкви на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та релігійною громадою в особі [PERSON] , який входив у "церковну двадцятку". Даний будинок мав надаватися для проживання діючого настоятеля храму в селі. За рішенням релігійної громади села Кураш, даний будинок того ж року був наданий для проживання настоятелю храму [PERSON] . Після закінчення його повноважень, виникла потреба у наданні житла для нового настоятеля храму. В ході вирішення даного питання і було встановлено, що [PERSON] незаконно оформив право власності на даний будинок, що, в подальшому, зумовило оскарження релігійною громадою у судовому порядку рішення суду, на підставі якого і відбулося набуття [PERSON] права власності на будинок. Також пояснив, що будинок на даний час не такий, яким його було придбано, зроблено і поновлено багато в будинку і біля нього. Разом з тим, свідок, при наданні пояснень, зазначив, що вказаний договір купівлі-продажу був виявлений у сейфі храму лише у 2019 році в ході огляду майна після закінчення повноважень настоятеля храму [PERSON] . Також додав, що в сільській раді є рішення, що цей будинок є церковний. Від допиту інших свідків, заявлених у клопотанні, яке було задоволено судом, представник позивача відмовилася, оскільки на даний час вони померли. Заслухавши пояснення сторін, свідка, дослідивши подані документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, об`єктивно оцінивши надані суду докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд установив наступне. 03 квітня 1989 року між [PERSON] та громадою села Кураш було укладено договір купівлі-продажу будинку, згідно якого [PERSON] продав громаді села Кураш в особі [PERSON] житловий будинок з усіма господарськими будівлями, що до нього прилягають і які знаходяться в с. Кураш. За проданий будинок [PERSON] одержав від громади села Кураш при підписані цього договору 1500 крб. (а.с.44). Даний договір підписаний сторонами, завірений секретарем Соломіївської сільської ради народних депутатів Дубровицького району Ровенської області та зареєстрований в реєстрі за №13. Як вказує позивач, купівлю будинку релігійною громадою с. Кураш було вчинено для церкви. З витягу з протоколу №20 засідання Ради у справах релігій при Раді Міністрів СРСР 28 жовтня 1988 року (а.с.31-32) вбачається, що за результатом розгляду подання виконкому Рівненської обласної Ради народних депутатів від 30 серпня 1988 року №01/5-926"А" і пропозиції Ради у справах релігій при Раді Міністрів Української РСР від 27 вересня 1988 року №446 про реєстрацію релігійної громади Російської православної церкви в с. Кураш Дубровицького району Рівненської області Української РСР і передачу віруючим молитовного приміщення постановлено зареєструвати релігійну громаду Російської православної церкви в с. Кураш Дубровицького району Рівненської області Української РСР і дозволити передати в її користування молитовне приміщення. Так, довідкою №164 від 19 грудня 1988 року, виданою уповноваженим ради у справах релігій при Раді Міністрів УССР по Рівненській області (а.с.35-36) підтверджується, що на основі рішення Ради у справах релігій при Раді Міністрів СРСР від 28 жовтня 1988 року протоколом №20 зареєстровано релігійну спільноту (групу) віруючих РПЦ в с. Кураш Дубровицького району і передано в її користування молитовну будівлю. Встановлено, що рішенням Рівненського облвиконкому від 25 вересня 1991 року №173 зареєстровано Статут релігійної громади Української православної церкви в с. Кураш Дубровицького району Рівненської області (а.с.52). Згідно п. 1 вищевказаного Статуту, Свято-Преображенська парафія є релігійне об`єднання (релігійна спілка), первинний структурний підрозділ Української Православної церкви, який безпосередньо входить до складу Рівненської єпархії. Будівлі, споруди, предмети культу, об`єкти соціального, добродійного та господарського призначення, грошові засоби, література, інше майно, набуте парафією, створене нею за рахунок власних засобів, пожертвуване громадянами, підприємствами, закладами та організаціями, передане державою, а також набуте на інших законних підставах, є власністю Парафії (п. 26 Статуту). Відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, 25 вересня 1991 року була проведена державна реєстрація Релігійної організації "Релігійна громада Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української православної церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" ("Релігійна громада с. Кураш Православної Церкви України") (а.с.51, 82-84). Водночас, з позовної заяви вбачається, що з 1989 року до 2019 року настоятелем та керівником вказаної релігійної громади с. Кураш Православної Церкви України, яка за період свого існування мала різні назви, такі як "Релігійне об`єднання Російської православної церкви в с. Кураш Дубровицького району", "Релігійна громада православної св.Преображенської церкви в с. Кураш Дубровицького району" та "Релігійна громада Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви с. Кураш Дубровицького району Рівненської області", був [PERSON] , який помер [INFO] , про що значиться у довідці Соломіївської сільської ради №795 від 11 листопада 2020 року (а.с.99). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положеннями ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вибір громадянами способу захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань гарантовано ч. 4 ст. 55, ст. 124 Конституції України, відповідно до якої кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань та закріплено статтями 7, 12 Загальної декларації про права людини, ст. 13 Конвенції про захист прав і основних свобод людини, що згідно зі статтею 9 Конституції України є складовою національного законодавства. Одним із способів захисту цивільного права в силу ст. 16 ЦК України є визнання права. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно зі ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 321 ЦК України закріплено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до приписів ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вказана стаття знаходиться в розділі 29 ЦК України "Захист права власності", тобто, стосується випадків, коли існуюче, належно набуте від попереднього власника та належне певній особі право не визнається, оспорюється іншою особою, або у разі відсутності в особи документів, що засвідчують належність їй такого права, у зв`язку з їх втратою. Таким чином, відповідний позов пред`являється на захист існуючого, наявного права, що виникло у позивача за передбачених законодавством підстав та підтверджується належними та допустимими доказами. З цим кореспондується стаття 11 ЦК України, яка визначає підстави виникнення цивільних прав та обов`язків. Зі змісту ст. 392 ЦК України вбачається, що позов про визнання права власності на майно необхідний позивачеві тоді, коли у інших осіб виникають сумніви у належності йому цього майна, створюється неможливість реалізації позивачем свого права власності, у зв`язку з наявністю таких сумнівів чи втратою належних правовстановлюючих документів, наявність суб`єктивного права власника не підтверджена відповідними доказами, підлягає сумніву, не визнається іншими особами або оспорюється ними, а метою подання позову про визнання права власності є усунення невизначеності у суб`єктивному праві, належному особі щодо індивідуально визначеного майна. Таким чином, захист права власності шляхом його визнання в судовому порядку можливий за наявності одночасно двох умов: по-перше, це підтвердження в судовому порядку своїх прав на майно шляхом подання належних і достатніх доказів, які достеменно підтверджують факт набуття права власності на законних підставах, і, по-друге, вичерпне спростування доводів третіх осіб, які оспорюють або не визнають право власності позивача. Отже, у випадку, якщо особа, яка вважає себе власником майна, не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку з наявністю щодо цього права сумнівів або претензій з боку третіх осіб, то права такої особи підлягають захисту шляхом пред`явлення позову про визнання права власності на належне цій особі майно. Тобто підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. Умовами задоволення позову про визнання права власності на майно є наявність у позивача доказів на підтвердження в судовому порядку факту приналежності йому спірного майна на праві власності. Такими доказами можуть бути правовстановлюючі документи, а також будь-які інші докази, що підтверджують приналежність позивачеві спірного майна. Відтак, до предмету доказування за позовом про визнання права власності входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на спірне майно. Приписами статті 328 ЦК України визначено, що право власності набувається на підставах, які не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Таким чином, з огляду на те, що відповідно до ст. 328 ЦК України набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти, суд при застосуванні цієї норми повинен встановити, з яких саме передбачених законом підстав чи в який передбачений законом спосіб позивач набув право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, передбаченому ст. 392 ЦК України. До предмету доказування у даній справі входить встановлення цивільно-правових підстав набуття позивачем права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Отже, як вбачається із матеріалів справи, позивачем в якості доказів набуття права власності на вищевказаний житловий будинок подано: договір купівлі-продажу житлового будинку від 03 квітня 1989 року, виписку з погосподарської книги №2 за 1991-1995 роки, видану 13 жовтня 2019 року, постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року та постанову Верховного Суду від 12 червня 2020 року. Аналізуючи вказаний договір купівлі-продажу, наданий стороною позивача, суд виходить з наступного. Частиною 3 ст. 5 ЦК України (2003 року) визначено, що якщо цивільні відносини виникли раніше і регулювались актом цивільного законодавства, який втратив чинність, новий акт цивільного законодавства застосовується до прав і обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності. Згідно ст. 41 ЦК УРСР 1963 року (чинного на час виникнення спірних відносин) угодами визнаються дії громадян і організацій, спрямовані на встановлення, зміну або припинення цивільних прав або обов`язків. Угоди можуть бути односторонніми і дво- або багатосторонніми (договори). Угода купівлі-продажу належить до двосторонніх та оплатних договорів. Істотними умовами такої угоди є предмет договору та його вартість (узгоджена сторонами). Так, відповідно до ст. 224 ЦК УРСР 1963 року, за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Глава 20 ЦК УРСР 1963 року, яка регулювала відносини купівлі-продажу, передбачала особливості його укладення щодо певного виду майна. Зокрема, згідно ч. 1 ст. 227 ЦК України, договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Так, ст. 47 ЦК УРСР 1963 року визначено, що нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Окрім того, у пункті 4 постанови від 28 квітня 1978 року №3 "Про судову практику в справах про визнання угод недійсними" (з подальшими змінами) Пленум Верховного Суду України зазначив, що з підстав недодержання нотаріальної форми визнаються недійсними тільки угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договори довічного утримання; застави, купівлі-продажу, в тому числі при придбанні на біржових торгах) міни або дарування жилого будинку (квартири) чи його (її) частини; дарування іншого майна на суму понад 500 крб. і валютних цінностей на суму понад 50 крб. Таким чином, нормами ЦК УРСР 1963 року передбачалась обов`язковість нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу, предметом якого є житловий будинок. Отже, наліз вищевказаних норм ЦК УРСР 1963 року надає можливість ствердити, що у разі недодержання вимог закону про нотаріальне посвідчення правочину, які відповідно до чинного законодавства підлягали обов`язковому нотаріальному посвідченню, тягне за собою його нікчемність та може бути визнаним дійсним лише в судовому порядку. Проте, дійсність договору купівлі-продажу, на який посилається позивач, як на підставу набуття ним права власності на спірний житловий будинок, останнім не визнавалася в судовому порядку. Разом з тим, аналізуючи законодавство на яке посилається позивач у відповіді на відзив щодо дійсності укладеного 03 квітня 1989 року договору купівлі-продажу слід зазначити наступне. Так, на час укладення зазначеного вище договору купівлі-продажу діяв Закон Української РСР "Про державний нотаріат" від 25.12.1974 року . Зі змісту ст. 3 вказаного Закону (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору купівлі-продажу) вбачається, що для вчинення нотаріальних дій в Українській РСР організуються державні нотаріальні контори. У населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, нотаріальні дії, передбачені Законом СРСР "Про державний нотаріат" та цим Законом, вчиняють виконавчі комітети міських, селищних, сільських Рад народних депутатів. Нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого Комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної Ради народних депутатів покладено вчинення нотаріальних дій. Згідно ст. 14 Закону УРСР "Про державний нотаріат" (в редакції, яка діяла на час укладення спірного договору купівлі-продажу) до повноважень виконавчих комітетів міських, селищних, сільських Рад народних депутатів у населених пунктах, де немає державних нотаріальних контор, належало право посвідчувати угоди (договори, довіреності та ін.), крім договорів про надання у безстрокове користування земельних ділянок для спорудження індивідуальних житлових будинків і угод, які стосуються майна, що знаходиться за кордоном, або прав, які мають бути здійснені за кордоном. При цьому, на виконання Закону УРСР "Про державний нотаріат" та з метою покращання нотаріального обслуговування громадян виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих наказом Міністерства юстиції УРСР №1/5 від 19.01.1976 року було затверджено Інструкцію про порядок вчинення нотаріальних дій виконавчими комітетами міських, селищних, сільських Рад депутатів трудящих. Отже, ст. 2 даної Інструкції передбачалось, що нотаріальні дії у виконавчих комітетах міських, селищних, сільських Рад народних депутатів трудящих вчиняють голова, заступник голови або секретар виконавчого комітету, на яких за рішенням виконавчого комітету відповідної ради трудящих покладено вчинення нотаріальної дії. З тексту договору купівлі-продажу будинку від 03 квітня 1989 року вбачається, що він завірений секретарем Соломіїської сільської Ради народних депутатів [PERSON] . В графі "секретар виконкому" наявний також підпис напроти прізвища " [PERSON] ". Однак, відомостей про покладення на секретаря сільської ради виконання обов`язків по вчиненню нею нотаріальних дій, зокрема відповідного рішення виконавчого комітету, як того вимагає ст.2 вищевказаної інструкції матеріали справи не містять, як і не подано таких доказів в ході розгляду справи. Секретар сільської ради може за рішенням ради одночасно здійснювати повноваження секретаря виконавчого комітету відповідної ради, проте матеріали справи не містять документального підтвердження наявності у [PERSON] повноважень секретаря виконавчого комітету, а в договорі вказано її посаду і як секретаря сільської ради народних депутатів і як секретаря виконкому. Відтак, оскільки суд не має доказів підтвердження наділення [PERSON] повноваженнями секретаря виконкому на вчинення нотаріальних дій на момент посвідчення нею договору купівлі-продажу будинку від 03 квітня 1989 року, такий договір не можна вважати дійсним, оскільки докази, які можуть свідчити про належне його укладення, зокрема рішення виконавчого комітету про покладення обов`язків по вчиненню нотаріальних дій, не надані. Водночас, суд вважає слушним зауваження зі сторони представника відповідача щодо однієї із сторін зазначеного вище договору купівлі-продажу, а саме покупця "громада села Кураш", яку позивач ототожнює з поняттям "релігійна громада села Кураш". Згідно п. 3 Р. І Положення про релігійні об`єднання в Українській РСР, затвердженого Указом Президії Верховної Ради Української РСР від 01 листопада 1976 року, в редакції, яка була чинною на момент укладення договору купівлі-продажу, для задоволення своїх релігійних потреб віруючі громадяни, які досягли 18-річного віку, могли добровільно об`єднуватися в релігійні об`єднання, що реєструвалися відповідно до цього Положення. Пунктами 6 - 8 Р. ІІ Положення визначалося, що релігійні об`єднання реєструвалися у вигляді релігійних громад або груп віруючих. При цьому, релігійною громадою визнавалось місцеве об`єднання віруючих громадян одного і того ж культу, віросповідання, напряму, течії або толку в кількості не менше 20 чоловік, а віруючим громадянам, які в силу своєї нечисленності не можуть утворити релігійної громади, надається право утворювати групу віруючих. Релігійна громада або група віруючих могли приступити до своєї діяльності лише після прийняття рішення про їх реєстрацію Радою в справах релігій при Раді Міністрів СРСР. Для реєстрації релігійної громади її засновники у кількості не менше 20 чоловік мали подати підписане ними клопотання про реєстрацію релігійної громади та про відкриття молитовної споруди (церкви, костьолу, синагоги, молитовного будинку тощо) до виконавчого комітету районної, міської Ради народних депутатів. Оцінюючи наявні у матеріалах справи докази про утворення, реєстрацію та подальшу діяльність релігійної громади у с. Кураш Дубровицького району, слід зауважити, що по всіх документах, які засвідчують дані факти, фігурує поняття "релігійна громада", як того і вимагало чинне на той час законодавство і будь-яких відомостей щодо правонаступництва чи перейменування з "громада села Кураш" на "релігійна громада села Кураш" вказані матеріали не містять. При цьому, суд не може зводити свої доводи в рішенні до припущення тотожності понять, оскільки це буде порушенням принципу доказування в цивільній справі, яке, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Отже, ряд аргументів, які наведені стороною позивача, що саме релігійна громада села Кураш була стороною договору купівлі-продажу від 03 квітня 1989 року не є такими, що заслуговують на увагу та самі по собі не спростовують тої обставини, що такі поняття як "релігійна громада" та "громада села" є тотожними між собою. Окрім того, окрему увагу суд звертає на те, що матеріали справи не містять документів, які б підтверджували повноваження [PERSON] на укладення та підписання договору купівлі-продажу від імені релігійної громади. Зазначене, у свою чергу, спростовує пояснення свідка [PERSON] , що [PERSON] при укладені договору купівлі-продажу виступав від імені релігійної громади, оскільки входив у "церковну двадцятку". Однак, аналізуючи матеріали справи варто зауважити, що [PERSON] був членом ревізійної комісії церкви у відповідності до Протоколу №1 ділових зборів прихожан РПЦ с. Кураш від 16 грудня 1988 року, а доказів про те, що він входив у "церковну двадцятку", матеріали справи не містять. Незважаючи на наведене вище, вказаний договір купівлі-продажу певним чином відображений у погосподарській книзі № 2 за 1991-1995 роки, а саме те, що по особовому рахунку № [NUMBER] в [ADDRESS] обліковується житловий будинок як церковний, про що свідчить наявна у матеріалах справи довідка, видана виконкомом Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області від 23 жовтня 2019 року №1701 (а.с.46). Так, дійсно, у відповідності до ст. 18 Закону УРСР "Про свободу совісті та релігійні організації" від 23 квітня 1991 року (з подальшими змінами та доповненнями), релігійні організації володіють, користуються і розпоряджаються майном, яке належить їм на праві власності. У власності релігійних організацій можуть бути будівлі, предмети культу, об`єкти виробничого, соціального і добродійного призначення, транспорт, кошти та інше майно, необхідне для забезпечення їх діяльності. Релігійні організації мають право власності на майно, придбане або створене ними за рахунок власних коштів, пожертвуване громадянами, організаціями або передане державою, а також придбане на інших підставах, передбачених законом. Вказана норма знайшла своє відображення у п. 26 Статуту Релігійної громади "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви" (Православної Церкви України" села Кураш Дубровицького району Рівненської області" де визначено, що власністю релігійної організації УПЦ є будівлі, споруди, предмети культу, об`єкти соціального, добродійного та господарського призначення, грошові засоби, література, інше майно, набуте парафією, створене нею за рахунок власних засобів, пожертвуване громадянами, підприємствами, закладами та організаціями, передане державою, а також набуте на інших законних підставах. Однак визначення "церковний будинок" законодавство, яке регулює діяльність релігійних організацій, не містить. Отже, погосподарські книги - це документи первинного обліку в сільських Радах народних депутатів з 1935 року. Складаються з окремих особових рахунків на кожне господарство, що знаходиться на території сільради. В особових рахунках містяться відомості про членів сім`ї, які проживають в господарстві, а також дані щодо землі, будівель і худоби, що знаходяться в особистому користуванні. Згідно довідок №1330 від 16 травня 2011 року та №1410 від 24 травня 2011 року, виданих виконавчим комітетом Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області (а.с. 49, 50) з 1989 року у будинку по [ADDRESS] зареєстрований та проживає [PERSON] та його сім`я: дружина [PERSON] , син [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] . Підставою для надання вказаної інформації сільською радою послугували погосподарські книги: №40 особовий рахунок, № [NUMBER] за 1986-1990 рр., №2 особовий рахунок № [NUMBER] за 1991-1995 рр., №2 особовий рахунок № [NUMBER] за 1996-2000 рр., №1 особовий рахунок № [NUMBER] за 2001-2005 рр., №1 особовий рахунок № [NUMBER] за 2006-2010 рр., №2 особовий рахунок [NUMBER] за 2011-2015 рр. Надаючи оцінку вказаним вище довідкам виконкому Соломіївської сільської ради від 23 жовтня 2019 року №1701 та №1330 від 16 травня 2011 року, №1410 від 24 травня 2011 року, суд зауважує, що такі мають суперечності та невідповідність одна одній, оскільки органом місцевого самоврядування надані відомості про належність спірного будинку по одній і тій же погосподарській книзі за 1991-1995 рр. (тобто за один і той же період) №2 і тому ж особовому рахунку № [NUMBER] як [PERSON] , так і церкві. Як підсумок, суд приходить до висновку, що необхідністю видачі довідки із зазначенням статусу спірного будинку як церковний (довідка від 23 жовтня 2019 року №1701) посулугувало саме подання 25 жовтня 2019 року Релігійною громадою "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області апеляційної скарги по справі №2-568/11 за позовом [PERSON] до Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області про визнання права власності на житловий будинок за набувальною давністю, для підтвердження доводів порушення її права. Варто також зауважити, що не заслуговують на увагу твердження свідка [PERSON] про те, що рішення суду 2011 року про визнання права власності за набувальною давністю за [PERSON] було оскаржено після віднайдення в сейфі договору у 2019 році, коли відбулася зміна канонічної підлеглості, оскільки в тексті договору вказано, що один примірник знаходився в справах виконавчого комітету сільської ради, а тому такі твердження є суперечливими. Водночас, факт проживання [PERSON] разом із сім`єю у спірному будинку також підтверджується довідкою №136 від 23 січня 2020 року, виданої Соломіївською сільською радою Дубровицького району Рівненської області (а.с.133), довідкою №851 від 23 липня 2021 року, виданою виконавчим комітетом Дубровицької міської ради (а.с.146) із зазначенням підстави: погосподарська книга за 2016-2020 роки №2, особовий рахунок № [NUMBER] та довідкою №75 від 31 серпня 2021 року, виданої виконавчим комітетом Дубровицької міської ради (а.с.148). Отже, слід зауважити, що погосподарський облік не визначає належність будинку, а лише систематизує відомості про осіб, які в ньому проживають, з визначенням голови домогосподарства та осіб, які спільно проживають. До того ж, суд критично оцінює аргументацію сторони позивача про те, що реєстрація [PERSON] , як настоятеля і керівника Релігійної громади у спірному житловому будинку підтверджує те, що у серпні 1989 року даний житловий будинок був наданий останньому за рішенням релігійної громади села Кураш Дубровицького району Рівненської області, оскільки таке рішення громади, як доказ, надане не було, що, у свою чергу, виключає його існування, а тому не заслуговують на увагу твердження свідка про те, що в сільській раді є рішення, за яким даний будинок переданий релігійній громаді і є церковним, оскільки до матеріалів позову такого рішення не долучено і в процесі розгляду також не надано. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна (а.с.48) власником житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] на підставі рішення Дубровицького районного суду Рівненської області у справі №2-568/11 від 25 червня 2011 року. Так, рішенням Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 червня 2011 року у справі №2-568/11 визнано за [PERSON] право власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, згідно технічного паспорта на садибний (індивідуальний) житловий будинок, виготовленого Рівненським обласним бюро технічної інвентаризації станом на 20.03.2007 року, що знаходиться в [ADDRESS] за набувальною давністю, форма власності зазначена приватна (а.с.8-9, 10-14). Як вказує позивач у позовній заяві та підтвердив в ході розгляду справи, про те, що вказаний будинок став власністю [PERSON] релігійній організації стало відомо після 24 березня 2019 року, коли останній відмовився звільнити наданий в користування житловий будинок після припинення повноважень, як керівника Релігійної громади, в результаті чого виникла необхідність забезпечити житлом новопризначеного настоятеля храму. Встановлена обставина послугувала Релігійній громаді підставою для подачі апеляційної скарги на вищевказане рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 червня 2011 року у справі 2-568/11. Постановою Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року апеляційну скаргу Релігійної громади "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" задоволено. Рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 червня 2011 року скасовано та відмовлено [PERSON] в задоволенні позову до Соломіївської сільської ради Дубровицького району Рівненської області про визнання права власності на житловий будинок. При цьому позивач мотивує, що Рівненським апеляційним судом вказаною постановою було встановлено, що саме Релігійна громада, починаючи з 03 квітня 1989 року, була власником спірного житлового будинку на підставі договору купівлі-продажу та зазначає, що до аналогічних висновків прийшов і Верховний Суд у своїй постанові від 12 червня 2020 року, якою касаційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення, а постанову Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року без змін. Хоча, аналізуючи вказану постанову з юридичної точки зору, не вдаючись при цьому до власного та бажаного трактування вказаних фактів та обставин справи, слід зауважити, що підставою для скасування рішення Дубровицького районного суду Рівненської області від 25 червня 2011 року послугувало не встановлення права власності Релігійної громади на спірний будинок, а порушення судом першої інстанції норм процесуального права, що призвело до вирішення прав особи, яка не була залучена до участі у справі, хоча має право на це майно, що за своїм значенням не є ідентичним встановленню права власності. І це єдиний тезис, який був застосований судом апеляційної інстанції під час розгляду апеляційної скарги Релігійної громади "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області". Отже, постановою Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року право власності Релігійної громади "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" на спірний житловий будинок встановлено не було. Водночас, у постанові Верховного Суду від 12 червня 2020 року підтверджуються доводи Рівненського апеляційного суду, викладені у постанові від 21 січня 2020 року та вказано, що суд першої інстанції розглянув справу без участі Релігійної громади як титульного власника майна, що призвело до безпідставних висновків про відсутність власника майна та ухвалення рішення про задоволення позову без встановлення добросовісності дій [PERSON] щодо заволодіння будинком. З огляду на зазначене, позивач вважає, що в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України, факт набуття релігійною громадою права власності на спірний будинок встановлено рішеннями судів, які набрали законної сили. Отже, звертаючись до цивільно-правової літератури, слід відмітити, що титульними володільцями вважаються особи, які володіють майном за цивільно-правовими договорами, особи, які володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або іншій правовій підставі, передбаченій законом. При цьому, коли даний власник фактично позбавлений можливості володіти й користуватися належним майном, тобто воно вибуває з його володіння, такий спосіб захисту отримав назву "віндикація", де позивачами у справах є неволодіючий власник, який, у свою чергу, має підтвердити своє право власності на титульне право на майно. У такому разі відповідачем за віндикаційним позовом має бути незаконний володілець майна власника, яким вважається як особа, у тому числі, яка безпосередньо неправомірно заволоділа чужим майном. Однак, у даному випадку неправомірності заволодіння відповідачем спірним будинком, як і правомірність володіння позивачем даним будинком не знайшло свого підтвердження у судовому засіданні, про що зазначено вище. Повертаючись до твердження позивача щодо набуття права власності на спірний будинок в силу преюдиційних фактів, то необхідно відмітити наступне. Так, процесуальне судочинство дійсно визначає правило преюдиції, відповідно до якого обставини, встановлені рішенням суду, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини. Такого ж висновку притримується і Верховний Суд у своїй постанові від 05 вересня 2019 року у справі № 234/16272/15-ц та вказує, що преюдиційні факти - це факти, встановлені судовими рішеннями, що набрали законної сили і не підлягають доведенню в іншій справі. Проте, з пункту 7 постанови Пленуму ВСУ "Про судове рішення у цивільній справі" від 18 грудня 2009 року №14, вбачається, що оскільки обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ лише в тому разі, коли в них беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, чи їх правонаступники, то в інших випадках - ці обставини встановлюються на загальних підставах. Особи, які не брали участі в цивільній, господарській або адміністративній справі, в якій судом ухвалено відповідне судове рішення, мають право при розгляді іншої цивільної справи за їх участю оспорювати обставини, встановлені цими судовими рішеннями. У даному випадку суд ухвалює рішення на основі досліджених у судовому засіданні доказів. Крім того, КЦС ВС у своїй постанові від 11 грудня 2019 року по справі №320/4938/17 визначив, що не потребують доказування обставини, встановлені рішенням суду, тобто ті обставини, щодо яких мав місце спір і які були предметом судового розгляду. Не має преюдиційного значення оцінка судом конкретних обставин справи, які сторонами не оспорювалися, мотиви судового рішення, правова кваліфікація спірних відносин. Преюдиційне значення можуть мати ті факти, щодо наявності або відсутності яких виник спір, і які, зокрема зазначені у резолютивній частині рішення. Преюдиціальне значення процесуальним законом надається саме обставинам, встановленим судовими рішеннями (в тому числі в їх мотивувальних частинах), а не правовій оцінці таких обставин, здійсненій іншим судом (постанова КГС ВС від 10 жовтня 2019 року по справі №910/2164/18, постанова КГС ВС від 08 липня 2019 року по справі №908/156/18). Отже, усупереч ч. 4 ст. 82 ЦПК України, буде необґрунтованим визнати преюдиційним факт належності Релігійній громаді "Свято-Преображенської парафії Рівненської єпархії Української Православної Церкви (Православної Церкви України) села Кураш Дубровицького району Рівненської області" на праві власності спірного житлового будинку, оскільки такі обставини не досліджувалися і не встановлювалися судом та не були предметом спору та не відображаються у мотивувальній частині "преюдиційних" рішень, тобто як рішення Дубровицького районного суду від 25 червня 2011 року, так і постанова Рівненського апеляційного суду від 21 січня 2020 року та постанова Верховного Суду від 12 червня 2020 року, де предметом спору є набуття права власності за набувальною давністю за [PERSON] . Слід наголосити, що вказаними судовими рішеннями не досліджувалися обставини та не вирішувалося питання належності права власності позивачу, а лише надавалася оцінка договору купівлі-продажу від 03 квітня 1989 року та які права він може породжувати для Релігійної громади. Тобто преюдиційні факти слід відрізняти від оцінки іншим судом певних обставин. Крім того, згідно з ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, дана певному факту при розгляді іншої справи не є обов`язковою для суду. За наведених обставин, позивач, не бажаючи заглиблюватись у суть спору, скористався можливістю послатися на преюдиціальність і обійти необхідність детальної оцінки обставин і позиції судів інших інстанцій по іншій справі, що призвело до невірного трактування наданої правової оцінки вказаних обставин. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень (ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно зі ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст. 78 ЦПК України). З огляду на вищезазначене, позивачем не підтверджено належними та допустимими доказами заявлених позовних вимог щодо визнання права власності на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований в [ADDRESS] . Як було зазначено вище, підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до статті 392 ЦК України є оспорення або невизнання існуючого права, а не намір набути вказане право за рішенням суду. Окрім того, суд особливу увагу звертає на факт зазначений у позовній заяві, що першопричиною виникнення даного спору послугував факт виселення відповідача по причині припинення ним повноважень керівника Релігійної громади та вселення у спірний житловий будинок новопризначеного настоятеля. Втім, у судовому засіданні зазначена підстава була спростована відповідачем [PERSON] , яка повідомила, що будинок для новопризначеного настоятеля вже придбаний, що, відповідно, не було заперечено стороною позивача. Між тим, згідно із ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Згідно із ч. 1 ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" та ч. 4 ст. 10 ЦПК України, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Гарантоване право на повагу до житла охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття "майно" у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронґ і Льоннрот проти Швеції" будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися "згідно із законом", воно повинне мати "легітимну мету" та бути "необхідним у демократичному суспільстві". Якраз "необхідність у демократичному суспільстві" і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути "відповідними і достатніми"; для такого втручання має бути "нагальна суспільна потреба", а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах "Рисовський проти України" від 20 жовтня 2011 року, "Кривенький проти України" від 16 лютого 2017 року). Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 ст. 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Велика Палата Верховного Суду вважає, що не є підставою для виселення членів сім`ї власника житла, у тому числі й колишніх, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. З огляду на те, що відповідач [PERSON] , який помер, та його правонаступник [PERSON] вселилися до спірного житлового будинку на законних підставах, де проживали і зареєстровані понад 30 років, поліпшували стан спірного будинку протягом усього цього часу за рахунок своєї праці та коштів, що підтверджено в судовому засіданні, як відповідачем так і свідком, іншого житла не мають, що позивачем і не заперечується, а тому позбавлення даного житла та виселення з нього суперечить принципу пропорційності, тобто дотримання "справедливого балансу" між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні позовних вимог про визнання за позивачем права власності на спірний житловий будинок, що в подальшому призведе до виселення осіб, які в ньому проживають. В частині позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер майна: 34179356, номер запису: 112-33 в книзі: 2) вчинений 20 липня 2011 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, то суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Отже, звернення позивача з вимогою про скасування запису про державну реєстрацію права власності, як вказано у позові, постало у зв`язку з відмовою державного реєстратора у вчиненні реєстраційних дій щодо припинення речових прав на спірний житловий будинок за [PERSON] з посиланням на п. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Так, п. 2 ч. 3 ст. 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" визначено, що ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Зважаючи на наведене, вимога про скасування запису про державну реєстрацію права власності містить похідний характер і її задоволення залежить від того, як буде вирішений спір про право, у даному випадку вимоги про визнання права власності на спірний житловий будинок. Зважаючи на вищевказану норму закону, вимагати скасування державної реєстрації прав може лише власник речових прав. Оскільки у визнанні за позивачем права власності на спірний житловий будинок судом відмовлено, тому відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про скасування запису про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до ч.1, ч.2 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Відповідно до ч.1, ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, то відповідно до ст.141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed