Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

У квітні 2022 року до суду звернулася [PERSON] з вищезазначеним позовом, вимоги якого обґрунтовані тим, що 24.10.2020 між позивачкою та відповідачем було укладено шлюб. Від шлюбу сторони мають малолітню дитину. Шлюбні відносини сторони не підтримують з грудня 2020 року через відсутність взаєморозуміння, взаємоповаги та різницю в поглядах на сімейне життя. Збереження шлюбу позивачка вважає неможливим, подальше спільне подружнє життя буде суперечити її інтересам, у зв`язку з чим [PERSON] звернулася до суду з даним позовом, наполягає на розірванні шлюбу та просить стягнути з відповідача на її користь понесені судові витрати. Після розірвання шлюбу просить залишити їй шлюбне прізвище. Ухвалою судді від 02.05.2022 у справі відкрите спрощене позовне провадження з викликом сторін та призначене судове засідання на 31.05.2022. У судове засідання позивачка не з`явилася, до позову додала заяву, у якій просила справу слухати за її відсутності, позовні вимоги підтримує (а.с. 12). Відповідач у судове засідання не з`явився, 31.05.2022 подав до суду заяву, в якій просив справу слухати за його відсутності, позовні вимоги визнає (а.с. 23). У зв`язку з вищевикладеним, суд вирішив проводити судове засідання, враховуючи положення ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для цього законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, доходить висновку, що позов [PERSON] про розірвання шлюбу підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що 24.10.2020 між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] ,укладено шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 24.10.2020 (а.с. 5). Від шлюбу сторони мають малолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] (а.с. 6). Статтею 51 Конституції України встановлено, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Відповідно до ст. 21 СК України шлюб є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Нормою ст. 112 СК України передбачено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Шлюбні відносини між сторонами фактично припинились, на примирення сторони не згодні. Шлюб розпався через різницю в поглядах на сімейне життя та оцінці різних життєвих ситуацій, у зв`язку з чим сторони втратили одне до одного відповідні почуття, які характерні для подружніх стосунків. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд доходить висновку, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права або інтереси інших осіб, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам позивачки та спільній дитині, тобто є передбачені ст. 112 СК України підстави для розірвання шлюбу. Таким чином, визнання позову відповідачем слід прийняти. З огляду на зазначене суд вважає, що сім`я сторін розпалась остаточно, підстав для досягнення примирення між сторонами немає і вони про це не просили суд, подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивачки та їх спільній дитині, тому є підстави для розірвання шлюбу. Відповідачка скористалась правом на вибір прізвища після розірвання шлюбу, яке передбачене ст. 113 СК України, та просила залишити їй шлюбне прізвище « [PERSON] ». Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Приписами ч. 1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Заяву про визнання позову [PERSON] подано до початку розгляду справи по суті. З квитанції про сплату судового збору № 0.0.2521912052.1 від 20.04.2022 встановлено, що позивачкою [PERSON] при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 992,40 грн (а.с. 1). У зв`язку із визнанням відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, враховуючи положення ст. 142 ЦПК України, позивачці підлягає поверненню з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого нею при поданні позову. З огляду на зазначене та у зв`язку із задоволенням позову, судові витрати по сплаті судового збору підлягають стягненню з відповідача у справі в розмірі 50 відсотків, що становить 496,20 грн на користь позивачки. Відповідно до ч. 3 ст. 133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Так, 19.04.2022 між позивачкою [PERSON] та адвокатом Казаковим Олегом Анатолійовичем укладений договір про представництво в справі (далі - Договір) (а.с. 10). Відповідно до п. 1.1. Договору, адвокат зобов`язується надати правову допомогу, в тому числі, за окремими дорученнями клієнта в цивільній справі за позовом клієнта до [PERSON] про розірвання шлюбу в Решетилівському районному суді Полтавської області та Полтавському апеляційному суді. Пунктом 1.5. Договору встановлено гонорар адвоката у розмірі 1500,00 грн. 19 квітня 2022 року адвокат Казаков О.А. прийняв від [PERSON] в якості гонорару адвоката грошові кошти в сумі 1500,00 грн, що підтверджується квитанцією № 3/22 від 19.04.2022 (а.с. 9). Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України,за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 4 статті 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з ч. 5 ст. 137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (ч. 6 ст. 137 ЦПК України). Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. Вищевказаний висновок Об`єднаної палати Верховного Суду у складі суддів Касаційного господарського суду зазначений у постанові від 03.10.2019 у справі № 922/445/19. Відповідач [PERSON] не звертався до суду із клопотанням про зменшення суми судових витрат. Враховуючи вищезазначене, суд доходить висновку, що з відповідача [PERSON] підлягають стягненню судові витрати на користь позивачки [PERSON] понесені нею у зв`язку з отриманням професійної правової допомоги у розмірі 1500,00 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved