Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про поділ майна подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності. Свої вимоги\~позивач обґрунтовує\~тим,\~що з\~08.06.1996р.\~по 06\~листопада 2019\~року перебувала\~в шлюбі\~з відповідачем\~по справі.\~Від шлюбу\~сторони мають\~двох спільних\~дітей.\~Під час\~шлюбу сторони\~за спільні\~кошти,\~спільними зусиллями\~побудували житловий\~будинок з\~господарськими будівлями\~та спорудами,\~що знаходиться\~по [ADDRESS] .\~Всі дозвільні\~та правовстановлюючі\~документи оформлені\~на відповідача.\~Також у\~період перебування\~в шлюбі\~за спільні\~кошти придбано\~ряд іншого\~спільного майна.\~Оскільки сторонами\~не досягнуто\~згоди щодо\~поділу майна,\~яке є\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності подружжя,\~то позивач\~вирішила звернутися\~до суду\~з даним\~позовом та\~просить визнати\~об`єктом права\~спільної сумісної\~власності сторін\~житловий будинок\~з господарськими\~будівлями та\~спорудами,\~що знаходиться\~по [ADDRESS] та визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину вказаного житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами. Відповідно до ч. 5 ст. 279 ЦПК України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. В ухвалі про відкриття спрощеного позовного провадження від 02.05.2022 року відповідачу був наданий строк в 15 днів з дня отримання даної ухвали суду, на подачу відзиву на позовну заяву та роз`яснено право подати заяву із обґрунтованими запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву не надав, натомість звернувся до суду з заявою вх. №1680/22-Вх від 25.05.2022р., у якій заявлені позовні вимоги визнав у повному обсязі, проти їх задоволення не заперечував. Представник позивача [PERSON] адвокат Кулик А.О. звертався до суду з клопотанням про розгляд справи з повідомленням (викликом) сторін, у задоволенні якого ухвалою суду від 25.05.2022р. відмовлено. Згідно ч. 4 ст.\~206\~ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Визнання відповідачем пред`явленого позову не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому може бути прийнято судом та можливо ухвалити рішення. Суд, вивчивши матеріали справи, приходить до висновку, що даний позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України, доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. З копії свідоцтва про укладення шлюбу серія [NUMBER] , виданого 08.06.1996р. відділом реєстрації актів громадянського стану Драбівської районної державної адміністрації Черкаської області вбачається, що [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 08.06.1996р., про що в книзі реєстрації актів укладення шлюбу зроблено запис № ІІ, після реєстрації шлюбу прізвище дружини: [PERSON] . Згідно копії рішення Драбівського районного суду Черкаської області від 06.11.2019р. по справі № 692/758/19 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований відділом реєстрації актів громадянського стану Драбівської районної державної адміністрації Черкаської області 08.06.1996р., актовий запис ІІ розірвано. З копій повторних свідоцтв про народження серія [NUMBER] та серія [NUMBER] , виданих Обухівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану в Обухівському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) вбачається, що [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Згідно копії Довідки б/н, належність домоволодіння [ADDRESS] зареєстрованого інвентаризаційним бюро в реєстровій книзі домоволодінь під реєстрованим № 11/2363, свідоцтво про право особистої власності за № [NUMBER] видано Драбівською с/радою 25.12.00р. Згідно копії акту прийомки індивідуального домоволодіння від 27.02.1992р. комісією вирішено вважати надане для прийняття домоволодіння гр. [PERSON] за адресою [ADDRESS] вважати прийнятим. З копії рішення виконавчого комітету Драбівської селищної ради № 137 від 30.11.00р. вбачається затвердження актів прийомки індивідуальних домоволодінь та визнання права приватної власності на житлові будинки з надвірними спорудами, зокрема по [ADDRESS] за [PERSON] . Згідно копії свідоцтва № [NUMBER] на право приватної власності на житловий будинок від 25 грудня 2000р. право приватної власності на житловий будинок по [ADDRESS] належить [PERSON] . Згідно копії листа [PERSON] б/н, без зазначення дати, та копії фіскального чеку № 0872002094824 від 24.01.2022р. вбачається направлення [PERSON] в смт. Драбів рекомендованого листа. Згідно висновку про вартість майна від 16.02.2022р., зробленого за замовленням [PERSON] ТОВ «Апсейсер Еліт» можлива ринкова вартість житлового будинку з надвірними будівлями та спорудами за адресою [ADDRESS] , становить 300 000грн. Таким чином,\~судом достовірно\~встановлено,\~що право\~власності на\~житловий будинок\~по [ADDRESS] зареєстроване за відповідачем [PERSON] під час перебування сторін зареєстрованому шлюбі шляхом отримання Свідоцтва № [NUMBER] про право власності на житловий будинок від 25 грудня 2000р. вказане Свідоцтво видане на підставі рішення виконкому Драбівської селищної ради від 30.11.2000р. № 137. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст. 61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Статтею 63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1,2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший п.22\~постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007р. № 11). Зі змісту п.п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. При цьому суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Суд звертає увагу на те, що тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст.60 СК України. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи викладене, а також визнання позову відповідачем, що є самостійною підставою задоволення позову, суд приходить висновку, що позовні вимоги щодо визнання об`єктом права спільної сумісної власності та визнання за позивачем право власності на Ѕ частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] є законними та обґрунтованими, а тому підлягають задоволенню. Відповідно вимог ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Аналогічне положення щодо повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, також передбачено ч. 3 ст. 7 Закону України про судовий збір. Оскільки відповідачем позов визнано до початку розгляду справи по суті, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50% відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 1500,00 грн. Окрім того, відповідно до положень ч.1 ст.141 ЦПК України інша частина сплаченого позивачем судового збору в сумі 1500,00 грн. підлягає стягненню на її користь з відповідача у справі.

Outcome: approved