Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом до відповідача АТ «Українська залізниця» та просить суд стягнути з відповідача на свою користь середній заробіток в сумі 134089,78 гривень за час затримки розрахунку при звільенні з 19.10.2021 року по 16.02.2022 рік. В обґрунтування вимог зазначив, що з 04.08.2003 працював на посаді машиніста електровоза у Криворізькому локомотивному депо (ТЧ-2 Кривий Ріг), 05.11.2014 переведений на посаду машиніста тепловоза, а 27.04.2021 звільнений із займаної посади в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». З 14.12.2017 по 27.01.2018, 11.12.2018 по 24.01.2019, 18.05.2019 по 22.06.2019, 01.03.2020 по 25.03.2020 йому надавалась щорічна графікова тарифна відпустка. З цього приводу він звертався кожного разу при наданні відпустки з особистою заявою до керівника з проханням надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.5 Колективного договору, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Однак матеріальна допомога була йому надана: у 2017 році - 2 699,82 грн., у 2018 році - 2 709,58 грн., у 2019 році - 2 714,46 грн. та у 2020 році - 2 995,12 грн. 22.06.2021 року та 1.07.2021 він звертався з заявами до відповідача «Про проведення повного розрахунку зі звільненим працівником. 18.10.2021 року рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області з Акціонерного товариства «Українська залізниця» стягнуто на його користь суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 року по 2020 рік в сумі 5673,02 грн. 10.01.2021 року постановою Дніпровського апеляційного суду стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 року по 18.10.2021 рік, включно в сумі 15000,00 грн. Постанова набрала законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. 24.01.2022 року він звернувся до відповідача з заявою про проведення повного розрахунку зі звільненим працівником та виконати відповідно рішення суду. Таким чином, роботодавець ігнорує його заяви щодо проведення повного розрахунку та в порушення ст. 117 КЗпП України не виплачує йому середній заробіток за час затримки розрахунку з 19.10.2021 року по 16.02.2022 рік. У зв`язку з чим він змушений звернутись до суду за захистом своїх трудових прав. Ухвалою суду від 22 березня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. До суду надійшов відзив на позов АТ «Українська залізниця», в обґрунтування якого представником відповідача зазначено, що 16.02.2022 року відповідач виплатив позивачу присуджені суми ( за відрахуванням податку з доходу фізичних осіб та військового збору) в сумі 16641,78 грн. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 19.10.2021 року - дня ухвалення рішення Довгинцівським районним судом міста Кривого Рогу по справі № 211/4651/21 до 16.02.2022 року - дня фактичної виплати йому суми коштів, присудженої за рішенням суду. При цьому позивач наводить розрахунок ціни позову виходячи з середньоденного заробітку 1108,18 грн. за 121 календарний день зазначеного вище періоду. Судове рішення про стягнення коштів набрало законної сили тільки 10.01.2022 року, відповідно період затримки тривав з 11.01.2022 року по 15.02.2022 рік, а наступного дня - 16.02.2022 року, кошти були виплачені в повному обсязі. Позивач застосував у розрахунку кількість календарних днів, що є неправильним, оскільки середній заробіток не є соціальною виплатою, відповідно обраховується тільки за робочі дні, а не за календарні. Під час обчислення розміру середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку слід використовувати формулу, за якою обчисленню підлягає період затримки за робочі дні виходячи із середньоденного заробітку, обчисленого відповідно до положень Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 р. № 100. Відповідний висновок зробив ВСУ в постанові від 01.03.2017 року за справою № 6-2807цс16. Таким чином, за 26 робочих днів виходячи із середньоденного заробітку 1108,18 грн. заборгованість становить 28812,68 грн. Просили у задоволенні позовних вимог [PERSON] про стягнення 134089,78 грн. недоплаченої матеріальної допомоги та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відмовити. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, позивач [PERSON] в період з 25 квітня 2003 року по 27 квітня 2021 року працював в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо (ТЧ-2 Кривий Ріг) регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». 04 червня 2021 року Голова Первинної профспілкової організації Вільної профспілки залізничників України Криворізького локомотивного депо в інтересах в тому числі [PERSON] . Рішенням Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.10.2021 року позов [PERSON] задовольнити частково. Стягнуто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» (код ЄДРПОУ 40075815, місцезнаходження за адресою: м. Київ, вул. Єжи Гедройця, 5) на користь [PERSON] суму недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення за період з 2017 по 2020 р.р. в сумі 5 673 (п`ять тисяч шістсот сімдесят три) гривні 02 коп., інфляційні витрати в сумі 873 (вісімсот сімдесят три) гривні 96 коп. та 3% річних в сумі 383 (триста вісімдесят три) гривні 25 коп. та середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 по 04.10.2021 включно в сумі 15 239 (п`ятнадцять тисяч двісті тридцять дев`ять) гривень 29 коп. ( а.с. 10-14). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 10.01.2022 року заочне рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 жовтня 2021 року скасувано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] інфляційних витрат в сумі 873 (вісімсот сімдесят три) гривні 96 коп. та 3% річних в сумі 383 (триста вісімдесят три) гривні 25 коп. та ухвалено в цій частині нове рішення про відмову в задоволенні вказаних позовних вимог. Рішення суду скасовано в частині задоволення позовних вимог [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 року по 04.10.2021 року включно в сумі 15 239 (п`ятнадцять тисяч двісті тридцять дев`ять) гривень 29 коп. та ухвалити в цій частині нове рішення. Позовні вимоги [PERSON] до Акціонерного товариства «Українська залізниця» про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні задоволено частково. Стягнутто з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 28.04.2021 року по 18.10.2021 року, включно, в сумі 15 000 (п`ятнадцять тисяч) грн. В іншій частині рішення суду залишити без змін. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає. Повне судове рішення складено 10 січня 2022 року ( а.с. 32-40). Представник позивача [PERSON] 22.06.2021 року та 15.07.2021 року звертався з заявами до відповідача щодо проведення повного розрахунку зі звільненим працівником [PERSON] ( а.с. 8,9). 24.01.2022 року представник позивача [PERSON] звернувся до відповідача з заявою щодо проведення повного розрахунку зі звільненим працівником [PERSON] з вимогою виконати рішення Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18.10.2021 року та постанови Дніпровського апеляційного суду від 10.01.2022 року ( а.с. 15). Кошти в сумі 16641,78 грн. були зараховані на рахунок [PERSON] 16.02.2022 року ( а.с. 16). Звертаючись до суду з позовом про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, позивач посилався на те, що відповідачем при звільненні не проведено з позивачем вчасно повного розрахунку. Суд погоджується з доводами позивача про наявність правових підстав для стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, однак не може погодитись із періодом, за який має бути стягнутий середній заробіткок за час затримки розрахунку при звільненні, та як наслідок, із розміром середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на наступне. Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Згідно зі ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, непроведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Як встановлено судом, станом на день звільнення позивача із займаної посади - 27.04.2021 року, відповідач не провів виплату позивачеві всіх належних сум, а саме не виплатив недоплачену матеріальну допомогу на оздоровлення за 2017-2020 роки в розмірі 5 673,02 грн. Позивач просить стягнути з відповідача середній заробіток в сумі 134089,78 грн. за час затримки розрахунку при звільненні з 19.10.2021 року по 16.02.2022 рік, що не відповідає дійсності. Рішення про стягнення коштів з відповідача на користь [PERSON] набрало законної тільки 10 січня 2022 року, відповідно період затримки тривав з 11.01.2022 року по 15.02.2022 року, а наступного дня 16.02.2022 року, кошти були виплачені в повному обсязі, що не заперечується відповідачем. Таким чином, час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] слід рахувати з 11 січня 2022 року по 16.02.2022 рік. При цьому, середній заробіток працівника визначається відповідно до ст. 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). З урахуванням цих норм, зокрема абзацу 3 п. 2 Порядку, середньомісячна заробітна плата за час вимушеного прогулу працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. Пунктом 5 розділу ІV Порядку встановлено, що основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. Середньоденна заробітна плата [PERSON] за два місяці що передували звільненню, складала 1108,18 грн. ( а.с. 17) За період з 11.01.2022 року по 16.02.2022 року кількість робочих днів, згідно з щорічним розрахунком норм тривалості робочого часу, становить 26 робочих дні, тобто середній заробіток за цей час становить 28812,68 грн. ( 26 робочих днів*1108,18 грн.= 28812,68 грн.). Встановлений статтею 117 КЗпП України, механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Слід також мати на увазі, що працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з частиною першою статті 9 ЦК України, положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно п. 6 ч.1 ст. 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві необхідно дійти висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Подібні за змістом висновки викладені у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц, провадження № 14-623цс18. Виходячи з наведених вище обставин, суд погоджується з доводами представника відповідача, та вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити частково, та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в сумі 28812,68 грн. за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11 січня 2022 року по 16 лютого 2022 року. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Оскільки позивач на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір» звільнений від сплати судового збору, на підставі статті 141 ЦПК України, він підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial