Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

24.09.2021р. позивачка звернулася до Києво-Святошинського районного суду Київської області з позовом до [PERSON] про визначення місця проживання доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Свої позовні вимоги мотивує тим, що 08 грудня 2020 року рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області у справі №369/13091/20 шлюб між позивачкою та відповідачем розірвано. У шлюбі у них народилися двоє доньок [PERSON] та [PERSON] , які проживають з нею та перебувають на її утриманні. Вихованням та основним матеріальним утриманням дітей займається виключно позивачка. Згідно судового наказу Києво-Святошинського районного суду Київської області від 26.02.2021 року у справі провадження № 2-н/369/62/21 відповідач повинен сплачувати аліменти на утримання дітей в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, та не більше 10 прожиткових мінімумів на кожну дитину. Однак згідно довідки розрахунку №41993/8 від 15.09.2021 року, виданої Первомайським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), у виконавчому провадженні №64716206 щодо примусового виконання судового наказу №2-н/369/62/21 від 26.02.2021 року станом на 01.09.2021 року відповідач має заборгованість зі сплати аліментів на утримання дітей в сумі 33103,00 грн. Оскільки відповідач декілька разів висловлювався з погрозами в адресу позивачки, що забере доньок до себе, а їх місце проживання ними не вирішено, тому вона змушена звернутися до суду та просить визначити місце проживання доньок [PERSON] та [PERSON] разом із матір`ю за адресою її проживання в [ADDRESS] . 27.09.2021 року ухвалою судді Києво-Святошинського районного суду Київської області вирішено передати цивільну справу №369/13378/21 до Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області, оскільки зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . 25.01.2022 року протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями у цивільній справі №369/13378/21 провадження №2/484/436/22 визначено головуючим суддю Закревського В.І. 08.04.2022 року ухвалою судді Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області прийнято позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дітей до розгляду та відкрито провадження в цивільній справі, призначено підготовче судове засідання. Позивачка [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явилася, надала заяву, в якій просила слухати справу за її відсутності, позов підтримала та просила його задовольнити. Відповідач [PERSON] в підготовче судове засідання не з`явився, в телефонному режимі повідомив, що у зв`язку з перебуванням на службі у Збройних Силах України щодо захисту країни в умовах воєнного стану прийняти участь у судовому засіданні не має можливості. Крім цього, повідомив, що позовні вимоги визнає у повному обсязі, просить справу слухати у його відсутність. Представник третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Вишневської міської ради Бучанського району Київської області в підготовче судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Будь-яких заяв, клопотання, заперечень до суду від третьої сторони не надходило. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст. 247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Відповідно до ч. 1 ст. 198 ЦПК України підготовче засідання проводиться за правилами, встановленими главою 6 цього розділу, з урахуванням особливостей підготовчого засідання, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання про задоволення позову на підставі наступного. У відповідності до ч.1 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Стаття 161 СК України передбачає, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Місце проживання дитини цього віку визначається за згодою батьків. При цьому не має значення, чи знаходяться батьки у шлюбі між собою, чи проживають вони спільно. Крім того, питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватися не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все з урахуванням прав та законних інтересів дитини - її права на належне батьківське виховання, яке повною мірою може бути забезпечене тільки обома батьками; права на безперешкодне спілкування з кожним з батьків, здійснення обома батьками якого є запорукою нормального психічного розвитку дитини. Судом встановлено, що сторони з 22 січня 2018 року перебували у шлюбних стосунках. Згідно рішення Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 грудня 2020 року шлюб між сторонами розірвано (справа 484/369/13091/20). Судове рішення набрало законної сили 11 січня 2021 року. Від спільного проживання у них народилися доньки [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №119 від 22.05.2018 року, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №94 від 30.03.2019 року . Згідно довідки № 12405, виданої виконавчим комітетом Вишневої міської ради Бучанського району Київської області [PERSON] , [INFO] , уродженка с. Лукашівка Первомайського району Миколаївської області, зареєстрована з 04.01.2018 року та проживає по теперішній час за адресою: [ADDRESS] . Згідно витягу №12405 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 30.08.2021 року [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Стаття 19 СК України передбачає, що при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, виселення дитини, зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою (ч. 4). Відповідно до принципу 6 Декларації про права дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, Дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, розлучати зі своєю матір`ю. Саме до такого правового висновку дійшов Верховний Суд України у постанові від 14.12.2016 по справі № 6-2445цс16, який у відповідності до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковим для всіх судів. Відповідно до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Проживання дитини разом із батьками є водночас правом дитини та обов`язок батьків утримувати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідач у телефоннограммі пояснив, що він не заперечує проти проживання дитини з матір`ю. За змістом статті 31 ЦК України малолітньою особою є дитина віком до чотирнадцяти років. З аналізу норм сімейного законодавства вбачається, що у тому разі, коли батьки дитини спільно не проживають, право визначати місце проживання дитини залишається за кожним з батьків. Питання про визначення місця проживання дитини має вирішуватись не тільки з урахуванням інтересів кожного з батьків, а перш за все, з урахуванням прав та законних інтересів дитини. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 указаної Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства", ст. 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд ураховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Враховуючи вік малолітніх [PERSON] та [PERSON] , які на день ухвалення судового рішення не може дати об`єктивної згоди на проживання з одним із батьків самостійно, суд вважає, що на даний час проживання малолітніх доньок з матір`ю, яка фактично проживає з ними, буде відповідати саме інтересам дітей, позитивно сприятиме їх розвитку як психологічному так і фізичному. Крім того, суд враховує те, що відповідач повідомив суд про визнання позову. Таким чином, враховуючи, що в судовому засіданні встановлено, що на даний час визначення місця проживання дітей разом з матір`ю не суперечитиме інтересам дітей, суд приходить до висновку про задоволення заявлених вимог. Враховуючи викладене, та

Outcome: approved