Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що їй стало відомо про наявність виконавчого напису № 73904 від 12 червня 2021 року, що видав приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. про стягнення з неї на користь відповідача заборгованість за кредитним договором № 630154065 від 19 червня 2014 року у розмірі 14 290,41 грн. На підставі вчиненого виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. було відкрито виконавче провадження № 66514544 з примусового виконання. Вважає, що нотаріус не мав законних підстав для вчинення виконавчого напису, оскільки вона виконала умови кредитного договору та на цій підставі картковий рахунок банком був закритий, а платіжна картка працівником банку була знищена. Більш того, законом не передбачено можливості вчинення виконавчого напису нотаріусом на кредитному договорі, укладеному в простій письмовій формі. Будь-які правовідносини між нею та відповідачем відсутні, жодні договори не укладалися, повідомлення про відступлення права вимоги від банку на користь відповідача на її адресу не надходили ніколи, а тому вважає, що виконавчий напис № 73904 від 12 червня 2021 року, який виданий приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. має бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, у зв`язку із чим просить визнати виконавчий напис № 73904 від 12 червня 2021 року, вчинений приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. таким, що не підлягає виконанню, а також стягнути з відповідача на її користь судові витрати у виді судового збору в розмірі 908 гривень і витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2 000 гривень. 26 листопада 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. належним чином завіреної копії нотаріальної справи про вчинення виконавчого напису за № 73904 від 12 червня 2021 року, у приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 66514544 з виконання вищевказаного виконавчого напису, а також у ТОВ «Вердикт Капітал» належним чином завірені копії всіх документів на підставі яких був вчинений вищезазначений виконавчий напис. Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив відмовити позивачу у задоволенні позову в повному обсязі, обґрунтовуючи тим, що нотаріусу для вчинення виконавчого напису відповідачем були надані документи, які підтверджують безспірність заборгованості, оскільки позивач у своєму позові не зазначила жодної обставини, яка б свідчила про протилежне. Також заявлено клопотання про зменшення витрат на правову допомогу, оскільки не погоджується із сумою витрат на правову допомогу у розмірі 2 000 грн., тому як до позовної заяви не надано належних та допустимих документів, які б підтверджували оплату правничої допомоги, тобто перерахунок коштів адвокату в сумі 2 000 грн., у зв`язку з чим просив відмовити позивачу у стягненні витрат на правову допомогу. Позивач надала до суду відповідь на відзив в якому просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі та зазначила, що відзив зводиться до неправильного трактування норм матеріального і процесуального права і жодним чином не спростовує наданих нею доказів. Посилається на те, що в разі б правомірності дій відповідача, а не його безпідставного звернення до приватного нотаріуса за отриманням виконавчого напису, у неї не було б жодної необхідності у зверненні за правовою допомогою і витрачені на це коштів, тому всі витрати на правову допомогу повинен нести відповідач. Позивач надала до суду заяву в якій просила позов задовольнити у повному обсязі та розглядати справу за її відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст.128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, лише надав відзив на позовну заяву, а будь-яких клопотань про відкладення розгляду справи чи розгляд справи без участі їх представника не надав, про причини неявки суд не повідомив, а також надав на вимогу суду належним чином завірені копії документів на підставі яких був вчинений виконавчий напис № 73904 від 12 червня 2021 року. Третя особа - приватний нотаріус Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. у судове засідання не з`явилася з невідомих суду причин, хоча відповідно до ст. 128 ЦПК України про день та час розгляду справи повідомлялася належним чином, про що свідчить конверт, що повернувся до суду з відміткою - «адресат відсутній за вказаною адресою» (а. с. 130), будь-яких клопотань не надала, про причини неявки суд не повідомила, також не надала на вимогу суду належним чином завірену копію нотаріальної справи про вчинення виконавчого напису за № 73904 від 12 червня 2021 року. Третя особа - приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. надала належним чином завірені копії матеріалів виконавчого провадження № 66514544 з примусового виконання вищевказаного виконавчого напису, а також просила розглянути справу за її відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази та виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. З матеріалів справи вбачається, що 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. вчинений виконавчий напис № 73904 про звернення стягнення з [PERSON] заборгованіть за кредитним договором № 630154065 від 19 червня 2014 року, який укладений між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є ТОВ «ФК «Флексіс», правонаступником якого є ТОВ «Вердикт Капітал», за період з 21 грудня 2020 року по 25 травня 2021 року на загальну суму у розмірі 13 640,41 грн. (а. с. 79). Судом встановлено, що 16 серпня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. було відкрито виконавче провадження № 66514544 про примусове виконання виконавчого напису № 73904, виданого 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., а також 03 вересня 2021 року винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника [PERSON] (а. с. 81, 87). Відповідно до ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку встановлених законом. Згідно із п. 19 ст. 34 Закону України «Про нотаріат» виконавчий напис є нотаріальною дією, що вчиняють нотаріуси. Виходячи з положень ст. 87 Закону України «Про нотаріат» для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Постановою Кабінету Міністрів України № 1172 від 29 червня 1999 року затверджено Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. В пункті 1 даної Постанови визначено, що нотаріально посвідчені договори, що передбачають сплату грошових сум, передачу або повернення майна, а також право звернення стягнення на заставлене майно. Для одержання виконавчого напису подаються: а) нотаріально посвідчені угоди; б) документи, що підтверджують безспірність заборгованості боржника та встановлюють прострочення виконання зобов`язань. Відповідно до п. п. 1.1., 3.1., 3.2. глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року за №296/5, для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість, або на правочинах, що передбачають звернення стягнення на майно на підставі виконавчих написів. Нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим Постановою Кабінету Міністрів України від 29 червня 1999 року № 1172. Безспірний борг - це борг, що визначається боржником та кредитором і про суму якого сторони не сперечаються, тобто у разі відсутності заперечень боржника - вимога кредитора вважається безспірною. Отже, в обов`язок нотаріуса входить перевірка безспірності боргу у боржника після надання стягувачем документів, що встановлюють прострочення зобов`язання. При наявності заперечень боржника нотаріус повинен оцінити його аргументи на предмет наявності ознаки безспірності відносно вимог кредитора. За відсутності ознаки безспірності нотаріус повинен був відмовити в здійсненні виконавчого напису. З урахуванням приписів ст. ст. 15, 16, 18 ЦК України, ст. ст. 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат», захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотнього. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що зазначено в правовій позиції, викладеній у Постанові Верховного Суду України у справі №6-887цс17 від 05 липня 2017 року. Водночас, відповідно до ч. ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Для з`ясування наявності безспірної заборгованості, яка стягується з позивача по виконавчому провадженню ВП № 66514544 на підставі виконавчого напису № 73904, виданого 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. та оспорюється позивачем, ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 листопада 2021 року (а. с. 25-26) було витребувано у приватного нотаріуса Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В., приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. та ТОВ «Вердикт Капітал» копії всіх документів на підставі яких був вчинений вищезазначений виконавчий напис. Станом на 30 травня 2022 року ухвала суду про витребування доказів приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Київської області Грисюк О.В. не виконана, а отже суд позбавлений можливості перевірити обґрунтованість безспірності суми заборгованості по матеріалам справи і відповідність дійсної заборгованості позивача за вказаним кредитним договором, вказані копії документів надані лише приватним виконавцем виконавчого округу Дніпропетровської області Сидорук Л.В. та ТОВ «Вердикт Капітал», з яких не вбачається безспірність заборгованості. Таким чином, суд обмежений у можливостях перевірки доказів, окрім тих, що подані сторонами по справі, інакше це буде порушенням принципу диспозитивної цивільного судочинства. При вирішенні цього спору суд виходитиме з позиції достатності доказів, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування, як це передбачено ст. 80 ЦПК України. Разом з тим, постановою Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Кабінету Міністрів України № 662 від 26 листопада 2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів», зокрема, в частині доповнення Переліку новим розділом «Стягнення заборгованості з підстав, що випливають з кредитних відносин» було визнано незаконною та не чинною. Ухвалою Вищого адміністративного суду України від 01 листопада 2017 року у справі № 826/20084/14 постанову Київського апеляційного адміністративного суду від 22 лютого 2017 року було залишено без змін. Отже, на момент вчинення виконавчого напису нотаріусом 12 червня 2021 року п. 1 і п. 2 змін до постанови Кабінету Міністрів України № 662 від 26.11.2014 року «Про внесення змін до переліку документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів» були визнані судом (Справа № 826/20084/14, № К/800/6492/17 № К/800/7651/17) не чинними. Отже нотаріус не мав законних повноважень вчинювати виконавчий напис. Суд вважає можливим захистити право позивача шляхом визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, оскільки обраний позивачем спосіб захисту її інтересів ґрунтується на законі, та заявлені позивачем вимоги є обґрунтованими. Крім того, з позовної заяви вбачається, що позивач поніс судові витрати зі сплати судового збору за подання позовної заяви немайнового характеру у розмірі 908 гривень, а також очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 2 000 гривень. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача судовий збір за подання позовної заяви у сумі 908 грн. Вирішуючи питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає наступне. Згідно із п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Частиною 8 статті 141 ЦПК України передбачено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг ); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Враховуючи викладене, суд при вирішенні питання про стягнення витрат на професійну правничу допомогу враховує, чи пов`язані ці витрати з розглядом справи, чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи. В постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 вказано, що на підтвердження витрат, понесених на професійну правничу допомогу, мають бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження факту надання адвокатом позивачу професійної правничої допомоги суду надано договір про надання правової допомоги № 37 від 18 жовтня 2021 року, укладений між [PERSON] та адвокатом Мартиненко Т.О. Також судом встановлено, що відповідно до акту (розрахунку) виконаних робіт та надання послуг від 25 листопада 2021 року сторони договору вважали реальними попередні витрати на професійну правничу допомогу, які будуть становити 2 000 гривень та які [PERSON] перерахувала адвокату, що підтверджується долученою до матеріалів справи квитанцією (а. с. 21). Верховний Суд у своїй постанові від 03 травня 2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Більш того, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зазначила про те, що розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Отже, матеріалами справи підтверджується факт отримання позивачем [PERSON] послуг адвоката та понесення нею витрат в суді першої інстанції у розмірі 2 000 гривень, що підтверджується наявними в матеріалах справи квитанцією про перерахування коштів адвокату Мартиненко Т.О. за послуги з надання правової допомоги згідно договору від 18 жовтня 2021 року від [PERSON] , відповідно до фіксованого розміру гонорару у розмірі 2 000 гривень узгодженого сторонами. Враховуючи обсяг наданих адвокатом послуг, об`єм доказової бази та додатків до позовної заяви, пропорційність витрат до предмета спору, беручи до уваги, що позов задоволено повністю, та

Outcome: approved