Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Позивач звернулась до Комінтернівського районного суду Одеської області за позовом, в якому просить визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 0,156 га, розташовану на території Фонтанської сільської ради, для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель. На обґрунтування позову позивач [PERSON] зазначила, що на підставі договору дарування від 07 травня1996 року посвідченого Комінтернівською державою нотаріальною конторою Одеської області, зареєстрованого в реєстрі № 1802 від 07.05.1996 року вона є власником житлового будинку в [ADDRESS] . Однак вищевказаний житловий будинок знаходиться на земельній ділянці, власником якої до теперішнього часу значиться [PERSON] . Вказана земельна ділянка належить [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД № 078240 від 08.06.1995 року, виданого на його ім`я. Позивачка бажає належним чином оформити своє право власності на земельну ділянку, але в позасудовому порядку це неможливо, що позбавляє її в повній мірі реалізувати своє право власності на спірне майно, тому вона вимушена звернутися із вказаною позовною заявою до суду. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, надала до суду заяву з проханням слухати справу за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала та просить їх задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Фонтанської сільської ради Одеського району Одеської області у судове засідання не з`явився, від нього надійшла заява з проханням слухати справу за його відсутності,. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України з урахуванням заяв представника позивача та відповідача про слухання справи за їх відсутності, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, вивчивши доводи позовної заяви, матеріали цивільної справи, оцінивши зібрані у справі докази, вважає, що заява підлягає повному задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що 09 травня 1996 року між [PERSON] та [PERSON] укладений договір дарування житлового будинку, розташованого за адресою: в [ADDRESS] , який складається з однієї кам`яної будівлі під літ «А» - плану - житловою площею 99,9 кв.м., загальною площею 158,9 кв.м., «пд» - підвального поверху (А), «пд» - (а-І) - погріба, гаражної ями, балкона, підпорної стіни, «вх. в пд.» - входа у погріб, без надвірних господарчих споруд. Згідно витягу з рішення виконкому Фонтанської сільської ради Комінтернівського району Одеської області №19 від 24 лютого 2006 року «Про надання юридичної адреси» у зв`язку з проведеною інвентаризацією було уточнено нумерацію будинків по [ADDRESS] та надано житловому будинку гр. [PERSON] юридичну адресу: [ADDRESS] . Згідно державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ОД №078240 виданого на підставі рішення Фонатнської сільської ради Комінтернівського району №7 від 01 грудня 1994 року земельна ділянка площею 0,156 га із цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель належить [PERSON] . Згідно висновку суб`єкта оціночної діяльності ФОП [PERSON] вартість земельної ділянки належної [PERSON] та розташованої за адресою: [ADDRESS] , площею 0,156 га станом на 19 січня 2022 року складає 430\~000,00 грн. [PERSON] помер [INFO] , шо підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданим відділом №1 Червогогірського управління РАЦС головного управління РАЦС Московської області. Як вбачається з матеріалів витягу з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру №69035120 віл 25.05.2022 року спадкова справа після смерті [PERSON] не заводилась. Згідно з ч. 1ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Як вбачається з вимог ст.12ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Згідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У статтях 15, 16 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно дост.76 цього Кодексу доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі письмових, речових та електронних доказів, висновків експертів та показаннями свідків. За правилами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності з ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнями учасників справи, їхніх представників. Згідно ст.14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо його право оскаржується або не визнається іншою особою. Згідно з ч.1 ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ч.3 ст. 334 ЦК України право власності на майно за договором, який підлягає нотаріальному посвідченню, виникає у набувача з моменту такого посвідчення або з моменту набрання законної сили рішенням суду про визнання договору, не посвідченого нотаріально, недійсним. Згідно ч. 2 ст. 244 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) до договорів дарування нерухомого майна застосовуються правила статті 277. . Відповідно до ст. 227 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) договір купівлі продажу жилого будинку повинен бути нотарі0ально посвідченим; недодержання цієї вимоги призводило до недійсності договору (ст. 47 цього Кодексу). Відповідно до ст. 47 ЦК УРСР (в редакції 1963 року, яка діяла на час виникнення спірних правовідносин) нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими ч.2 ст. 48 цього Кодексу. Якщо одна із сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Аналогічні норми містяться у ч.2 ст. 220 ЦК України. Судом встановлено, що всі умови договору дарування від 07 травня 1996 року сторонами виконанні. Позивач [PERSON] отримала у дар житловий будинок в [ADDRESS] .. Договір дарування від 07.05.1996 року не містить жодних застережень, щодо земельної ділянки на якій розташовано житловий будинок. Відповідно до ст. 30 Земельного кодексу (в реакції 1990 року, який діяв на час виникнення спірних відносин) при переході права власності на будівлю і споруду разом з цими об`єктами у розмірах, передбачених ст. 67 цього Кодексу, і право власності або право користування земельною ділянкою без зміни її цільового призначення і, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди. Відповідно до п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ», при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 року, згідно з положеннями чинної до цієї дати статті 30 Земельного Кодексу до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Відповідно до ст. 381 ЦК України садибою є земельна ділянка разом з розташованими на ній житловим будинком, господарсько-побутовими будівлями, наземними і підземними комунікаціями, багаторічними насадженнями, а у разі відчуження житлового будинку вважається, що відчужується вся садиба. Зазначені вище норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, слід зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. Таким чином, при відсутності окремої угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості слід враховувати, що норма ст. 120 ЗК України закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). Вказані висновки містяться в постанові Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №318/1274/18. Таким чином, враховуючи, що земельна ділянка, площею 0,156 га, має цільове призначення «для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських будівель» та на ній розташований житловий будинок, що належить на праві приватної власності [PERSON] , суд приходить до висновку, що до позивача перейшло право власності на вказану земельну ділянку, яка є необхідною для обслуговування жилого будинку, а тому, позовні вимоги є обґрунтованими, доведеними, законними та такими, що підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved