Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

Позивачі звернулися до суду з позовом, в якому просять виселити [PERSON] , [INFO] , з житлового будинку [ADDRESS] , без надання іншого житла. В обґрунтування позову посилаються на те, що вони є власниками житлового будинку [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] після одруження з їхньою донькою, 22 липня 1999 року, з їхнього дозволу був зареєстрований у згаданому житлі, як член сім`ї, та проживав у ньому. 29.06.2010 їх донька розірвала шлюб з відповідачем у судовому порядку. Незважаючи на те, що відповідач вже 10 років являється колишнім членом сім`ї, не має з ними спільного побуту та не веде спільного господарства, останній відмовляється добровільно виселитися та протягом всіх цих років робить їхнє проживання у будинку нестерпним. Він зловживає алкоголем, проявляє до них та своєї колишньої дружини тільки неповагу, зверхність і агресію, користуючись своєю фізичною перевагою над ними (пенсіонерами). Відповідач займає найбільшу кімнату у будинку, яку привів у занедбаний стан, комунальні послуги не платить. Вони втратили здоров`я через постійну психологічну напругу, страх та переживання. Вироком Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 14.02.2018 відповідача було визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за заподіяння легких тілесних ушкоджень їхній дочці, та призначено покарання у вигляді штрафу. Також щодо нього працівником поліції був винесений терміновий заборонний припис, внаслідок психологічного тиску та погроз фізичною розправою [PERSON] . Таким чином, відповідач систематично порушує правила співжиття і робить неможливим для інших проживання з ним, однак, добровільно виселитися не бажає, хоч має власний будинок. За таких обставин змушені звернутися з даним позовом до суду. У судовому засіданні представник позивачів підтримала позовні вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, та просила задоволити їх. У додаткових поясненнях зазначили, що з часу розірвання шлюбу з [PERSON] відповідач відмовлявся виселитися, неодноразово вчиняв домашнє психологічне та фізичне насильство над дружиною та позивачами. Відповідач підтвердив, що 19.02.2015 став власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . Проте, у згаданому свідоцтві та технічному паспорті на житловий будинок від 2012 року не вказано про непридатність будинку до експлуатації. Твердження відповідача про те, що успадкований житловий будинок неможливо надійно та безпечно експлуатувати згідно звіту про проведення технічного обстеження від 24.12.2021, свідчить про те, що він за 10 років від дня смерті матері самоусунувся від утримання будинку і сам занедбав його через прагнення зробити нестерпним їх спільне співжиття. Посилання відповідача на те, що погашення покарання за кримінальне правопорушення, закінчення терміну заборонного припису, сплату штрафу за адміністративне правопорушення не свідчить про систематичність є хибним, оскільки не залежить від відношення винної особи до таких правопорушень, а від кількості їх вчинення навіть через тривалий проміжок часу. Ефективним захистом позивачів від домашнього фізичного та психологічного насилля є виселення відповідача без надання іншого житлового приміщення. Зважаючи на вказане, просять суд задоволити позов у повному обсязі та стягнути з відповідача судові витрати. У судовому засіданні відповідач заперечив щодо задоволення позовних вимог, вказав, що іншого придатного для проживання житла не має, оскільки успадковане житло не придатне для експлуатації та знаходиться у аварійному стані, просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Вказав, що твердження позивачів про зловживання ним спиртними напоями є надуманими. Натомість, останні не впускають його до спірного житлового будинку, не зважаючи на те, що в такому знаходяться його особисті речі. При цьому, він має намір самостійно виселетися зі спірного житла після того, як завершаться будівельні роботи у будинку, що залишився йому у спадщину. Третя особа [PERSON] в судове засідання не з`явилася, причин неявки не повідомила. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, врахувавши правові норми, які регулюють спірні правовідносини, суд дійшов висновку про таке. Згідно свідоцтва про право власності на житловий будинок від 27.10.2000, такий розташований за адресою: [ADDRESS] , і належить на праві приватної власності [PERSON] . Як вбачається з довідки, виданої відділом реєстрації актів цивільного стану Дрогобицького району Дрогобицького міськрайонного управління юстиції та відповідних відміток у паспортах громадян України, [PERSON] (серія [NUMBER] ) та [PERSON] (серія [NUMBER] ) перебувають у зареєстрованому шлюбі з 21.07.1966. Рішенням Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 29.06.2010 розірвано шлюб між відповідачем [PERSON] та дочкою позивачів - [PERSON] , який був зареєстрований 22.07.1999 в Меденицькій селищній раді Дрогобицького району Львівської області, актовий запис №8. Станом на 12.06.2020, згідно копії будинкової книги на житловий будинок [ADDRESS] , за вказаною адресою, серед інших, зареєстрований відповідач [PERSON] . Згідно довідки №410,\~виданої 29.05.2020\~виконавчим комітетом\~Меденицької селищної\~ради,\~ в\~будинку [ADDRESS] ,\~який належить\~ [PERSON] ,\~зареєстровані громадяни:[PERSON] ,\~1941\~року народження,\~-\~власник,\~ [PERSON] ,\~1947\~року народження,\~ дружина,\~ [PERSON] ,\~1981\~року народження,\~ дочка,\~ [PERSON] ,\~1978\~року народження,\~-\~колишній зять,\~ [PERSON] ,\~2000\~року народження,\~ внучка,\~ [PERSON] 2001\~року народження, внук, [PERSON] , 2002 року народження, - внучка. Вироком Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 14.02.2018 [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, а саме: за заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій [PERSON] , та призначено покарання у вигляді штрафу. Як вбачається з термінового заборонного припису, винесеного 27.03.2020 інспектором СРПП-2 ПП Дрогобицького ВП ГУНП у Львівській області старшим лейтенантом поліції Добош І.В., такий винесений відносно [PERSON] , [INFO] , у зв`язку зі скоєнням домашнього насильства відносно колишньої тещі [PERSON] (позивача), строком на 10 діб. Постановою Дрогобицького міськрайоного суду Львівської області від 24.04.2020 [PERSON] , [INFO] , визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.1 ст.173-2 КУпАП, за вчинення домашнього насильства відносно [PERSON] . Згідно інформації про право власності (витяг з Реєстру за №8793604), відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину серії номер 1-104, виданого 19.02.2015 державним нотаріусом Першої Дрогобицької державної нотаріальної контори. Відповідно до звіту про проведення технічного обстеження житлового будинку [ADDRESS] від 24.12.2021, проведеного експертом Маєвською О.О., встановлено неможливість надійної та безпечної експлуатації житлового будинку. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. За положеннями ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК України закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї\~власника жилого\~будинку (квартири),\~які проживають\~разом з\~ним у\~будинку (квартирі),\~що йому\~належить,\~користуються жилим\~приміщенням нарівні\~з власником\~будинку (квартири),\~якщо при\~їх вселенні\~не було\~іншої угоди\~про порядок\~користування цим\~приміщенням. Аналогічну норму містить також частина перша статті 405 ЦК України. Відповідно до\~частини четвертої\~статті 156\~ЖК України,\~до членів\~сім`ї\~власника відносяться\~особи,\~зазначені в\~частині другій\~статті 64\~цього Кодексу,\~а саме\~подружжя,\~їх діти\~і батьки.\~Членами сім`ї\~власника може\~бути визнано\~й інших\~осіб,\~якщо вони\~постійно проживають\~разом з\~ним і\~ведуть з\~ним спільне\~господарство. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162\~цього Кодексу. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом усунення перешкод у користуванні власністю, виселення та, у разі необхідності, зняття особи з реєстраційного обліку, проте, це право залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Згідно зі ст. 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Статтею 8 Конвенції визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд) від 02 грудня 2010 року у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України» (заява №58255/00, п. п. 40-42) зазначено, що у розумінні Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах особа, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем проживання (див. рішення ЄСПЛ у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, п. 36). Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у право на повагу до житла (див. рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, п. 50). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні ст. 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. При цьому, навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів ст. 8 Конвенції. Отже, вирішуючи справу про наявність правових підстав для виселення особи з житлового приміщення, суд повинен у кожній конкретній справі здійснити оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (аналогічні підходи до вирішення справ у подібних правовідносинах сформулював Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постановах від 21.10.2019 у справі №452/2387/17, від 23.10.2019 у справі 757/19753/15-ц, від 06.11.2019 у справі №362/3042/17, від 15.01.2020 №754/613/18-ц). Недопустимим в правовому суспільстві є свавільне виселення особи із житлового приміщення. Згідно ст. 116 ЖК України, якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого житлового рприміщення. Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі №569/4373/16-ц зазначила, що члени сім`ї власника житла також підлягають захисту і позбавлення права на житло не лише має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Позивач, надавши свою згоду на реєстрацію члена сім`ї у будинку, власник приміщення тим самим визнав за таким членом (колишнім членом) своєї сім`ї право користування таким житлом. Зважаючи на вищевикладене, спірний житловий будинок в розумінні ст. 8 Конвенції являється єдиним житлом відповідача, оскільки згідно звіту від 24.12.2021 про технічне обстеження житлового будинку [ADDRESS] встановлено неможливість надійної та безпечної експлуатації житлового будинку, а тому виселення його зі спірного житлового будинку є невиправданим втручанням у приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. На час розгляду справи не доведено факту систематичного порушення відповідачем правил співжиття, що робить неможливим для позивачів проживання із ним в одному будинку, як і водночас не доведено того, що вжиття заходів попередження не дали позитивних результатів. Отже, враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що виселення відповідача зі спірного житлового будинку є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю позовних вимог.

Outcome: dismissed