Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

27.04.2021 року позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу і поділ спільного майна, у якому просить встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу сторін у справі з жовтня 2006 року по січень 2021 року, визнати квартиру [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін та в порядку поділу спільного майна визнати за позивачем та відповідачем право власності на 1/2 частину квартири за кожним. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що починаючи з жовтня 2006 року по січень 2021 року сторони у справі без реєстрації шлюбу проживали однією сім`єю. За цей час у подружжя народилось двоє спільних дітей: дочка [PERSON] , [INFO] , та син [PERSON] , [INFO] . Сторони увесь час разом приймали участь у вихованні дітей, оскільки постійно спільно проживали та проводили відпочинок, тобто сторонам спору були притаманні традиційні права та обов`язки членів сім`ї, як чоловіку та дружині. Позивач та відповідач проживали спільно як сім`я по серпень 2018 року в кв. [ADDRESS] , а з вересня 2018 року по січень 2021 року проживали в кв. [ADDRESS] , що також підтверджується штампами в паспортах сторін про реєстрацію їх місця проживання за однією адресою. За згодою відповідача адреса проживання позивача з 14.09.2019 року і по теперішній час залишається зареєстрованою в кв. [ADDRESS] , що на думку позивача, було б неможливим, якщо б у сторін спору не було взаємних відносин. На підтвердження наявності спільного проживання позивач надав суду світлини зі спільного відпочинку позивача, відповідача і їх спільної доньки у 2011 році; позивача, відповідача разом з донькою та новонародженим сином у 2013 році; позивача, відповідача на випускному дочки в дитячому садочку у 2014 році; позивача та відповідача у автомайстерні; позивача та відповідача разом з друзями сім`ї на спільному дозвіллі у 2019 році. Позивач вказує, що сторони мали спільний бюджет, позивач регулярно перераховував відповідачу кошти, що підтверджується квитанціями про переказ коштів. Такі кошти забезпечували утримання сім`ї, покриваючи витрати на харчування, одяг, сплату комунальних послуг тощо. Також позивач дбав про побутові умови проживання, у зв`язку з чим тільки за останні три роки ним особисто було придбано диван, пральну машину, холодильник, пилосос тощо для спільного користування сім`ї. Факт того, що між сторонами протягом жовтня 2006 року - січня 2021 року існували усталені відносини, що притаманні подружжю, можуть підтвердити свідки. Колишній сусід сторін, під час його опитування адвокатом за адресою: [ADDRESS] зазначив, що він доводиться колишнім сусідом сторін у справі, із якими приблизно 12 років проживав в одному будинку за [ADDRESS] , а саме з 2006 року по 2018 рік включно, систематично бачив сторін разом, сприймав їх як подружню пару, які спільно виховували дітей. Позивач та відповідач з жовтня 2006 по січень 2021 років спільно проживали та виховували дітей, мали спільне господарство та спільний бюджет, несли витрати в інтересах сім`ї, проводили разом своє дозвілля, придбавали майно, що в сукупності переконливо свідчить, що сторони мали стосунки притаманні сімейним. Встановлення факту проживання сім`єю без реєстрації шлюбу має на меті визначення набутої сторонами квартири як об`єкта права спільної сумісної власності. 24.07.2018 року сторони спільно придбали кв. [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу. Згідно з висновком про вартість квартири від 05.07.2018 року, ринкова вартість квартири на момент купівлі-продажу складала 502400,00 грн. Позивач вказує, що таким чином квартира набута сторонами під час проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, при цьому сторони однаково понесли витрати на придбання квартири за рахунок сімейних заощаджень. Визнання майна спільною власністю на підставі ст. 74 СК України залежить від факту проживання осіб однією сім`єю без шлюбу у той період, коли було придбане спірне майно. Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною підставою для виникнення у них прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Тлумачення ст. 60 СК України свідчить, що законом встановлено презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте в період шлюбу. Разом з тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Враховуючи, що квартира придбана в 2018 році за спільні кошти позивача та відповідача, які на той момент проживали однією сім`єю без реєстрації шлюбу, така квартира є об`єктом права спільної сумісної власності. Квартира, як об`єкт права спільної сумісної власності, набута сторонами за спільні кошти, має бути поділена на рівні частки між сторонами по Ѕ частці кожному. Ухвалою суду від 07.05.2021 року відмовлено у задоволенні клопотання позивача про звільнення від сплати судового збору та залишено позовну заяву без руху. Ухвалою суду від 31.05.2021 року відкрите провадження у справі та призначений розгляд справи за правилами загального позовного провадження до підготовчого засідання. Ухвалою суду від 25.08.2021 року частково задоволене клопотання представника позивача про витребування доказів. Ухвалою суду від 25.08.2021 року частково задоволено заяву представника позивача про виклик свідків та задоволено заяву відповідача про виклик свідків. Ухвалою суду від 01.10.2021 року відмовлено у задоволенні заяви представника позивача про забезпечення доказів. Ухвалою суду від 20.10.2021 року закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. 30.06.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву зі змісту якого вбачається, що відповідачка не визнає заявлених до неї позовних вимог та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що у 2003 році відповідачка придбала кв. [ADDRESS] , де позивач та відповідач проживали до моменту придбання кв. [ADDRESS] . Квартира [ADDRESS] була придбана відповідачкою за власні кошти, яка у 2018 році була продана з метою придбання кв. [ADDRESS] за 494000,00 грн. За договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] її ціна склала 502400,00 грн. Отже, більша частина коштів на придбання кв. [ADDRESS] одразу ж впродовж двох місяців, а саме 98,34%, було отримано від відчуження кв. [ADDRESS] . Таким чином, майже всі кошти належали відповідачці, тому твердження позивача про спільний вклад коштів на придбання житла є необґрунтованими. Позивач не довів належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, не підтвердив наявність грошових коштів на придбання спірної квартири. Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Суд повинен встановити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні кошти або спільна праця подружжя. Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: 1) час набуття майна; 2) кошти, за які таке майно було набуте. У разі набуття майна хоча і у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності. На підтвердження своїх вимог про визнання права власності на Ѕ частину спірної квартири позивач мав би надати докази, з яких можливо було б встановити факт внесення ним певних коштів на її придбання. Сам лише факт спільного проживання в квартирі однією сім`єю, ведення спільного господарства, придбання майна для домашнього вжитку, спільний відпочинок не може бути доказом участі у купівлі майна, а показання свідків не можуть підтверджувати обставини участі коштами у придбанні цього нерухомого майна щодо розміру такої участі. Посилаючись на правові висновки викладені у постановах Верховного Суду позивач вказує, що надані позивачем копії фотокарток зі спільного відпочинку та спільної присутності на святкуваннях чи в певних місцях, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, спільного побуту, наявності взаємних прав та обов`язків, не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце протягом вказаного періоду часу усталені відносини, які притаманні сім`ї. Саме по собі проживання осіб за однією адресою не доводить спільного проживання сторін як однієї сім`ї, пов`язаності спільним побутом, ведення спільного господарства, наявності спільних витрат, взаємних прав та обов`язків. Майно, набуте під час спільного проживання особами, які не перебувають у зареєстрованому шлюбі між собою, є об`єктом їхньої спільної сумісної власності, якщо: 1) майно придбане внаслідок спільної праці таких осіб, як сім`ї (при цьому спільною працею осіб слід вважати їхні спільні або індивідуальні трудові зусилля, унаслідок яких вони одержали спільні або особисті доходи, об`єднані в майбутньому для набуття спільного майна, ведення ними спільного господарства, побуту та бюджету); 2) інше не встановлено письмовою угодою між ними. Позивачем не було надано доказів на підтвердження свого фінансового вкладу у придбання спірної квартири. Обов`язковою умовою для визнання осіб членами сім`ї, крім власне факту спільного проживання, є ведення спільного господарства, тобто: наявність спільних витрат; спільний бюджет; спільне харчування; купівля майна для спільного користування; участі у витратах на утримання житла, його ремонт; надання взаємної допомоги; наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням; інші обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. При цьому, позивач лише голослівно заявляє, що спільно з відповідачкою придбавав диван та пральну машинку не надаючи жодних підтверджуючих документів. Звертаючись до суду із позовом позивач просив звільнити його від сплати судового збору, оскільки на його утриманні знаходяться двоє неповнолітніх дітей, тому позивач просив урахувати його матеріальний стан. Залишаючи позов без руху суд вказав, що наявність записів у трудовій книжці про відсутність офіційного працевлаштування позивача з 2001 року не дає підстав вважати, що позивач не має доходів, адже у позовній заяві він вказує, що спірна квартира була придбана за спільні кошти у 2018 році. За таких обставин позивач вважає, що не можна казати про спільну участь у придбанні спірної квартири, адже позивач не отримував доходу з 2001 року. Відповідно до акту від 22.06.2021 року, позивач з січня 2021 року в кв. [ADDRESS] не проживає і оплату комунальних послуг відповідачка проводить самостійно, при цьому позивач голослівно заявляє про спільну фінансову участь в утриманні спірного майна. Обґрунтовуючи свої заперечення проти позову відповідачка посилається на те, що згідно її довідок про доходи, загальний дохід відповідачки з 2016 р. по 2018 р. склав 173939,53 грн., а тому ураховуючи розмір коштів отриманих від продажу попередньої квартири вбачається, що вона самостійно, за рахунок власних коштів придбала спірну квартиру. Поряд із цим позивач не надав доказів, які б підтверджували його доходи, інші грошові надходження, які б дали змогу довести його фінансову участь. Також відповідач вказує, що позивач не надав документів на підтвердження факту спільного батьківства стосовно двох дітей, оскільки батьком у свідоцтвах про народження дітей вказаний [PERSON] . Крім того, у постанові Верховного Суду від 06.04.2020 року по справі №738/1452/17 зазначено: «Не можна погодитись з доводами касаційної скарги про те, що наявність у сторін спільного сина, може свідчити про наявність у сторін по справі спільного бюджету, ведення спільного господарства, спільних витрат та придбання іншого майна в інтересах сім`ї, а свідчить лише про те, що сторони до укладення у 2007 році шлюбу мали відносини як чоловік та жінка, проте не свідчить про утворення родини та спільність побуту». Таким чином, навіть наявність спільних дітей, не може підтверджувати факт спільного ведення бюджету та спільного господарства. Відповідач вважає, що позивачем не надано належних доказів, які б свідчили про наявність у сторін спільного бюджету та спільних витрат, ведення спільного господарства та придбання майна в інтересах сім`ї, а також наявність у сторін спільних дітей та показання свідків з боку позивача не можуть підтверджувати факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу. 08.09.2021 року до суду надійшла відповідь позивача зі змісту якої вбачається, що позивач підтримує заявлені позовні вимоги та додатково зазначає, що у своєму відзиві відповідач фактично визнає, що з жовтня 2006 року по січень 2021 року між сторонами існували відносини, перебіг яких супроводжувався спільним проживанням, придбанням майна, відпочинком, вихованням дітей, хоча спростовує ведення спільного господарства, розподілу прав і обов`язків між ними. При цьому, на думку позивача, ведення спільного господарства і визначає його таким внаслідок спільних дій членів сім`ї як-то проживання, дозвілля, набуття майна, виконання певних ролей із розподілом прав і обов`язків. Позивач вказує, що на підтвердження ведення сторонами спільного господарства ним надається суду виписка по рахунку в АТ КБ «Приватбанк» із якої вбачається, що позивач тільки за останні три роки систематично придбавав продукти в маркеті «Плюс» (вказаний торговий пункт знаходиться по [ADDRESS] , який відповідно до відомостей сервісу «Гугл Карти» знаходиться в 240 метрах від колишнього місця проживання сторін на [ADDRESS] ). Систематично придбавав продукти, побутову хімію, корм для тварин, будівельні матеріали в магазинах « Фора », « Фасоль », « Овочі Фрукти », « Дінь Дінь », « Золотая рибка », « Шуруп » (всі вказані торгівельні пункти знаходиться на вул. Алма-Атинській в м. Києві , на перехресті із останнім місцем проживання сторін - [ADDRESS] і відповідно до відомостей сервісу «Гугл Карти», приміром, магазин « Фора » знаходиться в 300 метрах від місця проживання). Піклуючись про потреби сім`ї позивачем було придбано предмет побуту - чайник «SТ-ЕК8420», що підтверджується копією фіскального чеку. Посилаючись на практику Верховного Суду позивач зазначає, що для встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу потрібно враховувати у сукупності всі ознаки, що притаманні наведеному визначенню. Належними та допустимими доказами проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу є, зокрема: свідоцтва про народження дітей; довідки з місця проживання; свідчення свідків; листи ділового та особистого характеру тощо; свідоцтво про смерть одного із «подружжя»; свідоцтва про народження дітей, в яких чоловік у добровільному порядку записаний як батько; виписки з погосподарських домових книг про реєстрацію чи вселення; докази про спільне придбання майна як рухомого, так і нерухомого (чеки, квитанції, свідоцтва про право власності); заяви, анкети, квитанції, заповіти, ділова та особиста переписка, з яких вбачається, що «подружжя» вважали себе чоловіком та дружиною, піклувалися один про одного; довідки житлових організацій, сільських рад про спільне проживання та ведення господарства. Позивач зазначає, що враховуючи, що він систематично як чоловік піклувався про відповідача та дітей, факт проживання сторін як сім`ї в момент придбання квартири є доведеним та не спростованим відповідачем. Позивач заперечує факт придбання спірної квартири за особисті кошти відповідача та зазначає, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку, а свідчить про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання, в той час як первинні документи складаються лише за фактом надання послуг. Виходячи із правової природи договорів, такі підтверджують лише намір виконання дій в майбутньому і не можуть встановлювати факт проведення розрахунків, тому відповідачем не доведено, що перша та друга квартири реально були відчуженими за ціною обумовленою в них. Між продажом квартири по [ADDRESS] (04.05.2018 року) та придбанням квартири по [ADDRESS] (24.07.2018 року) минуло більше двох місяців, цього тривалого часу було достатньо щоб витратити ці кошти на інші цілі, тому відповідачем не підтверджено, що саме кошти з продажу квартири по [ADDRESS] були витрачені на придбання квартири по [ADDRESS] і що їх було достатньо в повній мірі для купівлі квартири. За результатами домовленостей між позивачем та відповідачем, з одного боку, і продавцями квартири з іншого боку, було визначено фактичну ціну квартири в розмірі 35000,00 доларів США, що станом на 24.07.2018 року було еквівалентно 925738,91 грн. Зазначена у договорі ціна квартири в розмірі 502400,00 грн. відповідає результатам оцінки, яка проводилась з метою визначення розміру державного мита, та не відповідає дійсній ринковій вартості квартири. Позивач вказує, що не можливо майже за одні й ті самі кошти в одному районі м. Києва продати 1-кімнатну квартиру, загальною площею 28,70 кв.м. та придбати 3-кімнатну квартиру, загальною площею 73,5 кв.м. При цьому, згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 28.08.2021 року, вартість квартири складає 1633885,13 грн., таким чином відповідач не спроможна була б самостійно придбати квартиру без вкладу позивача. При цьому, позивачем на придбання квартири було витрачено не менше 16000,00 доларів США. Такі кошти складалися, зокрема, але не виключно, із запозичень позивача у третьої особи [PERSON] , що підтверджується розпискою від 17.07.2018 року. Спроможність позивача своєю працею забезпечувати сім`ю та набувати майно підтверджується випискою по рахунку з якої вбачається, що за період з 01.01.2018 по 01.01.2021 років позивач отримав надходжень на суму 473627,50 грн. В підготовчому засіданні 01.10.2021 року стороною відповідача подані заперечення згідно яких відповідачка не визнає позовних вимог і додатково посилається на те, що факт придбання товарів не може свідчити про те, що вони придбавалися для потреб сім`ї, а фіскальний чек взагалі доводить лише факт покупки або отримання послуги споживачем. Чек не може бути підтвердженням того, що товар куплений для потреб сім`ї, а не для особистих потреб чи взагалі цією особою, оскільки ідентифікувати покупця по чеку не можливо. Те, що товари покупались в магазинах, які знаходиться в територіальній близькості до квартири, де проживала відповідач, не доводить того, що ці товари придбані для її сім`ї, оскільки в цьому районі м. Києва є ще безліч квартир та жителів, що проживають поруч з цими магазинами. Відповідач вважає, що наявність чеків у позивача не є підставою для визначення бюджету спільним, майна сумісним, не є достатніми для визначення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу. Факт спільного відпочинку сторін, спільна присутність на святах, пересилання коштів, самі по собі, без доведення факту ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та взаємних прав і обов`язків, притаманних подружжю, не можуть свідчити про те, що між сторонами склалися та мали місце, протягом вказаного періоду часу, усталені відносини, які притаманні подружжю. Визначаючи правовий режим спірного майна як спільної сумісної власності подружжя, суд має враховувати, що частка в такому майні визначається відповідно до розміру фактичного внеску кожної із сторін, у тому числі за рахунок майна, набутого одним з подружжя до шлюбу, яке є його особистою приватною власністю, у придбання (набуття) майна. Якщо в придбання (будівництво) майна вкладено, крім спільних коштів, особисті приватні кошти однієї зі сторін, то частка в такому майні відповідно до розміру внеску є її власністю. Відповідно до п. 5.8 Договору купівлі-продажу від 24.07.2018р., «Зміст заяви покупця про те, що вона в зареєстрованому шлюбі та у фактичних сімейних стосунках не перебуває та грошові кошти, які витрачає на придбання вищевказаного майна, не є спільною сумісною власністю, до продавців нотаріусу доведено». Таким чином, грошові кошти на придбання квартири [ADDRESS] були особистими коштами Відповідачки. Відповідач наголошує, що у 2003 році придбала квартиру [ADDRESS] , за свої власні кошти, яка у 2018р. була продана з метою придбання квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 04.05.2018 року. Ціна продажу квартири [ADDRESS] за вищевказаним договором становить 502400,00 грн. Таким чином, більша частина коштів для придбання квартири [ADDRESS] , одразу ж - на протязі двох місяців, а саме 98,34% було отримано від відчуження квартири [ADDRESS] . Тому твердження Позивача про спільний вклад коштів для придбання житла є необґрунтованими та необ`єктивними, а також безпідставними та голослівними є заяви позивача про можливість витрати коштів від продажу квартири [ADDRESS] на інші потреби протягом 2 місяців до укладення договору купівлі спірної квартири. Відповідач вважає, що позивач не довів належними та допустимими доказами належність спірного майна до спільної сумісної власності подружжя, не підтвердив наявність грошових коштів на придбання спірної квартири. Відповідач вважає недоведеними слова Позивача про нібито домовленість між ним, відповідачкою та продавцями про фактичну ціну купівлі-продажу спірної квартири за 35000 доларів США, що складає 925738,91 грн. станом на 24.07.2018 р. Жодних доказів на підтвердження своїх слів Позивач не надає. При цьому Позивач вказує на неможливість купівлі квартири, що складається з 3-х кімнат за рахунок продажу квартири, що складається з 1-ї кімнати. Відповідач вважає, що варто звертати увагу на стан квартир при їх купівлі, на потребу грошових коштів у продавців, на вартість утримання квартир у подальшому, на технічний стан будинку, під`їзду, на стан ринку купівлі-продажу нерухомості в цілому та багато інших показників. Тому відповідач вважає, що Позивач безпідставно та необґрунтовано вказує на неможливість здійснення купівлі-продажу майна. Щодо вкладу Позивача у придбання спірної квартири, а особливо наданої виписки з рахунку в банку від 28.07.2021р., згідно якої за період з 01.01.2018р. по 01.01.2021p. Позивач отримав надходжень на суму 473627,50 грн., відповідач вказує, що квартира [ADDRESS] була придбана 24.07.2018р., тому незрозуміло, що саме Позивач хотів підтвердити випискою за 2019-2020-2021рр. Згідно наданої до суду інформації, загальний дохід Відповідачки, починаючи з 2016р. по 2018р. (рік придбання спірної квартири по [ADDRESS] ) склав 173939,53 грн. Тому, врахувавши кошти за продаж квартири [ADDRESS] - 494000 грн., та суму доходу Відповідачки за 2016-2018рр. - 173939,53 грн., відповідачка зазначає, що самостійно здійснила купівлю квартири [ADDRESS] . Стосовно тверджень Позивача про запозичення ним грошових коштів у [PERSON] задля придбання квартири, що підтверджується розпискою від 17.07.2018р., відповідачка вказує, що це абсолютно неправдива інформація. Крім того, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням її повернення та дати отримання коштів. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Також, ВС підкреслив, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки.». Відповідач вважає, що вищевказана розписка не містить відомостей про передачу [PERSON] грошових коштів та отримання Позивачем цих грошових коштів, а також позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів та підтвердження факту передачі цих коштів. Враховуючи вищевикладене, Відповідач вважає, що висловлені Позивачем докази не підтверджують його доводи щодо існування між ним та Відповідачем відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, наявності спільного бюджету та побуту, та придбання спірної квартири за їх спільні сумісні кошти або спільною працею. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка позивач [PERSON] суду показав, що відповідачка у справі є його цивільною дружиною, із якою вони проживали однією сім`єю 16 років, народили двох спільних дітей, а три роки тому придбали квартиру по [ADDRESS] і оформили квартиру на ім`я відповідачки, але через два роки потому відповідачка не побажала більше проживати разом. Свідок вказує, що сторони разом придбавали в квартиру техніку та меблі, а потім відповідачка сказала позивачу, що більше його не кохає, при цьому квартира зареєстрована на ній, вона лаялась і виганяла, тому позивач з`їхав з квартири. Почали проживати разом у 2006 році, а з початку 2021 року позивач з`їхав з квартири. Свідок стверджує, що сторони проживали разом і він забезпечував родину всім необхідним, по дорозі додому купляв у магазині продукти, а по вихідним сторони разом придбавали необхідні для родини товари. Першу дитину у садочок водила відповідачка, а позивач у школі водив дитину на гурток. Родина з початку проживала в квартирі по [ADDRESS] , а потім переїхали у квартиру по [ADDRESS] . Проживаючи разом купляли меблі для квартири - ліжка, диван, шкаф. Також позивач купив автомобіль «Ланос», потім його продали і купили Бус . Квартира була куплена за спільні кошти, але все майно і навіть автомобіль було оформлене на ім`я відповідачки. Жінка, яка продавала квартиру по [ADDRESS] є колегою дружини свідка і коли відповідачка дізналась про продаж квартири, позивач разом з відповідачкою поїхали подивитись квартиру, квартира сподобалась, продавці повідомили її ціну у 35000,00 доларів США. Після цього стали продавати попередню маленьку квартиру на [ADDRESS] , десь за 16000,00 доларів її продали і різницю до 35000,00 доларів добавив позивач із накопичень та займав кошти у товариша. На оформленні договору купівлі-продажу квартири у нотаріуса позивач присутнім не був, відповідачка сама їздила до нотаріуса. Коли продали квартиру на вул. Празькій ці кошти позичили товаришу, які він потім повернув і в подальшому вже була куплена квартира на [ADDRESS] . Свідок вказує, що і до теперішнього часу підтримує стосунки з дружиною, адже у них спільні діти. Свідок стверджує, що різницю між продажом та купівлею квартири до 35000,00 доларів США заробляв саме він, а також позичив кошти. Свідок не був присутнім ні при продажі квартири по [ADDRESS] , ні при купівлі квартири по [ADDRESS] , але хазяйка квартири по [ADDRESS] сказала, що квартира коштує 35000,00 доларів США і саме таку суму свідок дав дружині перед оформленням угоди, яку конкретно суму вона передала продавцю позивач не бачив, адже не був присутнім у нотаріуса. У квартирі по [ADDRESS] сторони разом робили ремонт, але письмових доказів тому не лишилось, а в квартирі по [ADDRESS] ремонту не робили, однак купляли туди меблі. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що позивач є його товаришем, з дитинства дружать і разом працюють. Відповідачку свідок також знає скільки сторони проживають разом, знає сторін спору як сім`ю. Свідок вказує, що на теперішній час в родині настали проблеми, відповідачка не пускає позивача додому, між ним існує конфлікт, що аж дійшло до суду. Сторони разом купляли квартиру, разом у ній жили, відповідачку свідок знає з того часу як вони стали разом жити десь з 2007 року. Сторони проживали разом і у старій, і у новій квартирі, про стосунки сторін свідку відомо, адже він є другом сім`ї та часто бував у них в гостях. Свідок зазначає, що позивач поводився завжди як люблячий чоловік, він порядна та гарна людина, завжди піклувався про своїх дітей. Свідок стверджує, що часто бував у сторін спору і йому достеменно відомо як вони жили. На скільки відомо свідку квартира по [ADDRESS] куплена частково за кошти від продажу попередньої квартири і частково за кошти позивача. Свідок вказує, що це він позивач у сторін 22000,00 доларів США після продажу квартири по [ADDRESS] , потім повернув, а в подальшому вони вже купили квартиру на [ADDRESS] . Разом сторони почали проживати ще у квартирі по [ADDRESS] . Коли свідок спілкувався зі сторонами вони казали, що квартира коштує 35000,00 доларів США. Різницю на квартиру заробив позивач, якусь суму свідок разом з позивачем знімали у банку з рахунку останнього. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що сторони у справі є його сусідами в буд. [ADDRESS] . Коли колишня хазяйка з`їжджала з квартири вона попередила свідка, що в квартиру заїжджає родина, вони жили на першому поверсі. Десь 2,5-3 роки сторони були сусідами свідка. Свідок стверджує, що сторони жили разом як сім`я, свідок бував у них вдома, у них двоє спільних дітей, є собаки та черепаха. Свідок зазначає, що дуже часто бачив позивача, він пізно приїздив додому, а зранку практично в один час зі свідком йшли на роботу. В квартирі сторін свідок бачив їх кімнату, їх речі, бачив, що позивач поводиться як вдома, а не якийсь квартирант. Свідок бачив позивача десь 3-4 рази на тиждень, той виносив сміття, вигулював собак, пакети з харчами додому носив. Останнім часом десь з весни 2021 року свідок позивача не бачить, той рідко приїжджає. А до цього, зранку майже кожен день бачив позивача, як він ранком від`їжджає від будинку. Допитаний в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показав, що він є другом відповідачки 20 років, а позивача бачив пару разів. За твердженням свідка, сторони майже ніколи разом не жили, свідок буває у позивачки пару разів на місяць і ніколи не бачив там позивача. Відповідачка казала свідку, що позивач шантажує дітей. Свідок зазначає, що дивився і не бачив у позивачки сім`ї, а потім народилась дитина і свідок навіть не знав від кого. Свідок вказує, що є лише другом відповідачки та не має із нею близьких стосунків. Якось свідок ночував у відповідачки і позивача в квартирі не було. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що відповідачка є її кумою, познайомились десь у 2009-2010 роках, також свідок знає позивача, сторони жили разом. Останні роки вони жили погано, відповідачка жалілася свідку. Як чоловік та жінка вона давно не живуть. В 2009-2010 роках ще жили нормально, а потім позивача постійно не було. Як сім`я сторони особливо не проживали. Свідок вказує, що бувала у відповідачки, всі фінансові проблеми вона вирішувала сама, платила комунальні послуги. Оскільки квартиру у відповідачки купляла свідок, то бачила, що всі квитанції про сплату комунальних послуг були на ім`я відповідачки. Свідок стверджує, що вона дала відповідачці кошти за квартиру, а іншу частину добавила тітка відповідачки і остання купила нову квартиру. Позивач ніякого відношення до квартири не має. Зі стану квартири, яку свідок купила у відповідачки видно, що хазяїна там не було, квартира занедбана, тільки те, що відповідачка могла своїми руками зробити те і було. Свідок вказує, що не часто бачила позивача у квартирі. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] суду показала, що відповідачку знає з дитинства, а позивача десь з 2007 року. Свідок є хрещеною доньки сторін, спілкується з відповідачкою, а з позивачем не спілкується десь рік. За твердженням свідка, сторони як сім`я не жили, як вони познайомились, то ще була маленька сім`я, але до вагітності. Щоб у сторін був спільний бюджет свідок сказати не може, відповідачці допомагали батьки. У квартирі на вул. Празькій навіть не робили ремонту, спали на різних ліжках, а в квартирі по [ADDRESS] в різних кімнатах. Свідок зазначає, що бувала у сторін десь 1 раз на тиждень і ночувала у них та бачила, що бувало його взагалі не було, або приїзжав під ранок. Комунальні послуги сплачувала позивачка, кошти їй передавала її мати через свідка. У сторін були постійні сварки, фактично жили в одній квартирі, але не як сім`я. Продукти передавала мати відповідачки через свідка. Квартиру придбала відповідачка і їй батьки допомагали, особисто свідок привозила кошти від матері відповідачки. Також свідок вказує, що позивач про дітей не турбується. Позивач в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що має на меті лише узаконити свій вклад в купівлю квартири, адже проживали разом 16 років, виховували дітей, придбали квартиру на частку в якій позивач має право. 35000,00 доларів США на купівлю квартири це були кошти від продажу попередньої квартири та позичені і зароблені кошти позивачем. Кошти від продажу квартири по [ADDRESS] позичили товаришу і ще плюс кілька тисяч, коли кошти повернули позивач добавив різницю з накопичень та позичених коштів і вклали у нову квартиру. Позивач вказує, що зазначена у договорі ціна квартири не може бути правдою і мабуть вказувалась для уникнення сплати податків, адже продана була гостинка, а придбана трикімнатна квартира в «сталінці» з ремонтом виходить за одні й ті самі кошти. Позивач зазначає, що жили разом, надбали квартиру, а щодо реєстрації шлюбу, то вважав, що це лише папірець, адже було кохання, була довіра, а потім відповідачка змінилась і позивач позбавився свого житла. Позивач сподівається, що у відповідачки проснеться совість, адже все одно квартира залишиться дітям, а позивачу тепер доводиться ще самому повертати позичені кошти. Позивач вказує, що до теперішнього часу перераховує відповідачці кошти. Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги позовної заяви з підстав викладених у ній, просить позов задовольнити і додатково пояснив суду, що сторони проживали разом, мали спільний побут, мають спільних дітей, друзів, мали спільні інтереси і в цей час придбали квартиру, яка була оформлена на відповідачку. За обставинами справи не можна стверджувати, що на квартиру були витрачені особисті кошти відповідачки від продажу попередньої квартири. За три роки позивач отримав дохід близько 350000,00 грн., а також займав кошти на купівлю квартири. Спільне проживання підтверджується матеріалами справи, у тому числі наявні спільні фото, чеки про здійснені покупки, позивач систематично перерахував відповідачці кошти. У сторін був спільний побут, спільний бюджет, позивач відвозив дітей до школи, дбав про них, привозив харчі. Сторони жили разом в обох квартирах, зі змісту паспортів вбачається наявність їх реєстрації. Позивач систематично перераховував відповідачці кошти та давав готівку. Із матеріалів справи вбачається, що покупки позивач здійснював поруч із місцем проживання. Позивач купляв меблі та предмети побуту, диван, чайник, пральну машину, сторони мають двох спільних дітей. Все це підтверджує спільне проживання. Наявні спільні світлини і відповідачка підтверджує їх зміст. Квартира була придбана аби поліпшити умови проживання і не можливо було майже за одні й ті самі кошти продати 1-кімнатну квартиру і купити 3-кімнатну. На купівлю квартири витрачені кошти спільного бюджету. Кошти накопичували разом і він позичав, тому є письмові докази та покази свідків. Представник зазначає, що у разі задоволення позову позивач відмовляється від стягнення з відповідачки витрат на правничу допомогу, а розмір правової допомоги відповідачки представник вважає неспівмірним навіть з аналогічними витратами позивача, при тому що робота адвокатів обох сторін була однаковою. Доказів про дійсну сплату відповідачем витрат на правову допомогу в матеріалах справи немає. Квартира зареєстрована на ім`я відповідачки, тож і платіжки по комунальним послугам на її ім`я, але це не означає, що позивач не приймав участь у сплаті витрат на утримання житла. Відповідачка в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що квартира куплена за її особисті кошти за 502000,00 грн. Відповідачка зазначає, що дійсно жила з позивачем, але не постійно і не сім`єю, жили в різних кімнатах, позивач приїзжав коли хотів, бувало що він був відсутній тижнями. Квартира на [ADDRESS] була придбана позивачці її батьками у 2003 році. Відповідачка вказує, що проживала з позивачем із жовтня 2006 року, але не як родина, іноді позивач купляв продукти, іноді оплачував комунальні послуги. Попередню квартиру відповідачка продала за 499 тис. грн. та за 502 тис. грн. купила нову квартиру, різницю між сумами допомогли зібрати родичі, а позивач коштів на квартиру не давав. На теперішній час десь вже рік позивач в квартирі не живе. За твердженням відповідачки, позивач був фрагментами і тому з`являлись діти. Стосовно вартості квартир відповідачка зазначила, що трапився добрий варіант, швидко хотіли продати, тому гарна ціна була, квартиру продавала знайома відповідачки. Відповідачка заперечує, що квартира коштувала 35000,00 доларів США і ніяких 16000,00 доларів США позивач відповідачці не давав. Відповідачка вважає наявність спільних фото та проживання в одному помешканні нічого не значачим, це не означає, що була сім`я, навіть в 1-кімнатній квартирі по вул. Празькій сторони спали нарізно. Позивач купляв деякі меблі в квартиру, пральну машину, холодильник, один раз їздив з відповідачкою дивитись квартиру, яку потім вона придбала. Відповідачка стверджує, що за власні кошти купила квартиру і коштів позивача у цій купівлі не було. Вважає, що це у позивача має проснутись совість, адже у сторін двоє дітей, яких відповідачка виховує сама і позивач у цьому участі не приймає. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просить відмовити у задоволенні позову посилаючись на те, що квартира по [ADDRESS] була особистою власністю відповідачки, оскільки була придбана до відносин, її продали і 24.07.2018 року купили квартиру по [ADDRESS] . Різниця у ціні між квартирами не значна, тож і нова квартира належить відповідачці. У сторін дійсно є діти, але вони певний час і не систематично вели господарство, їздили відпочивати, разом час проводили, однак це не є спільним проживанням і квартира придбана за особисті кошти відповідачки. Докази матеріально-фінансової участі позивача в купівлі житла відсутні. Щодо розписки про отримання позивачем коштів у борг відповідачка нічого не знає і жоден свідок не знає коли і за які кошти куплялась квартира. Вимоги позовної заяви представник вважає неправомірними і не підтвердженими. У сторін дійсно є діти, але він їх не визнав та за 16 років на відповідачці не одружився. Про те, що позивач мав якісь обов`язки доказів немає. Карта місцевості де скуплявся позивач не є доказом спільного проживання, наявності взаємних прав та обов`язків не доведено, немає даних, що він хоча б сплачував комунальні послуги. Факт проживання дійсно був, але не однією сім`єю. Фотографії нічого не підтверджують. Відсутні дані, що позивач приймав участь в придбанні квартири. Суд, вислухавши пояснення учасників справи, покази свідків, оцінивши всі наявні у справі докази кожен окремо та в їх взаємозв`язку і сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. За загальним правилом, встановлення фактів, що мають юридичне значення, в цивільному судочинстві відбувається в порядку окремого провадження. Разом з тим, за наявності спору про право, який випливає зі встановленого факту, такі справи мають розглядатися в порядку позовного провадження. Незалежно від того, в якому порядку розглядається справа про встановлення факту, що має юридичне значення, у заяві чи позовній заяві про встановлення факту, що має юридичне значення, повинно бути зазначено, зокрема, який факт заявник просить встановити, з якою метою і причини неможливості одержання або відновлення документів, що посвідчують цей факт. Саме мета дає можливість зробити висновок, чи дійсно цей факт є юридичним і чи тягне він правові наслідки. Відповідно до положень ст. 3 СК України, сім`я є первинним та основним осередком суспільства. Сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно зі статтею 74 СК України якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Отже, проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом, законною) підставою для виникнення у них деяких прав та обов`язків, зокрема права спільної сумісної власності на майно. Визнання майна таким, що належить на праві спільної сумісної власності жінці та чоловікові, які проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, відбувається шляхом встановлення факту проживання однією сім`єю, ведення спільного побуту, виконання взаємних прав та обов`язків. Згідно із частиною четвертою статті 368 ЦК України майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Ураховуючи викладене, особам, які проживають однією сім`єю без реєстрації шлюбу, на праві спільної сумісної власності належить майно, набуте ними за час спільного проживання або набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти. За змістом положень статті 74 СК України у разі пред`явлення позову про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, позивач повинен довести початок і кінець такого проживання, а також набуття в цей період спірного майна. Обставини проживання чоловіка та жінки однією сім`єю без реєстрації шлюбу, існування між ними відносин, притаманних подружжю, ведення спільного господарства, а також набуття ними спільного майна у цей період має бути підтверджено належними і допустимими доказами. Вирішуючи питання щодо правового режиму такого майна, суд має встановити факт створення (придбання) сторонами майна внаслідок спільної праці, ведення спільного господарства, побуту, виконання взаємних прав та обов`язків, з`ясувати час придбання, джерело набуття (кошти, за які таке майно було набуте), а також мету придбання майна, що дозволяє надати йому правовий статус спільної сумісної власності. За змістом наявної в матеріалах справи копії паспорту позивача, останній з 25.03.2010 року по 03.01.2013 року був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] , а з 14.08.2019 року зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 15-16). За змістом наявної в матеріалах справи копії паспорту відповідачки, остання була знята з реєстрації за попереднім місцем проживання 22.02.2019 року та 22.02.2019 року зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 137-138). В обґрунтування позовних вимог щодо встановлення факту проживання однією сім`єю позивачем надані роздруківки квитанцій за період 2017-2020 роки, із яких вбачається здійснення перерахування позивачем особистих коштів на картковий рахунок відповідачки та поповнення позивачем телефонного рахунку мобільного зв`язку за належним відповідачці номером телефону (Т. 1, а.с. 17-20). Також в матеріалах справи містяться копії світлин, на яких зображені сторони, їх спільні діти та друзі під час відпочинку, на свята та при проведенні дозвілля (Т. 1, а.с. 21-25). Сторона відповідача під час розгляду справи не мала заперечень з приводу дійсності цих фото, зображених на них осіб та зафіксованих на них обставин, посилаючись лише на те, що фотографіями не можна довести спільне проживання сторін однією сім`єю. За змістом наявного в матеріалах справи акту опитування [PERSON] від 19.04.2021 року останній пояснив, що сторони у справі доводяться йому колишніми сусідами, з якими проживали в одному будинку по [ADDRESS] . [PERSON] зазначив, що особисто проживає у вказаному будинку 20 років, з яких приблизно 12 років сторони у справі теж проживали в цьому будинку, а саме з 2006 року по 2018 рік (включно), після чого вони переїхали проживати в інше місце. Відносини у [PERSON] зі сторонами у справі були добросусідські, віталися одне з одним та допомагали у побутових питаннях один одному. [PERSON] бачив позивача та відповідачку систематично, принаймні один раз на тиждень та сприймав їх як подружню пару, які спільно виховують дітей (Т. 1, а.с. 26-27). Дослідивши подану стороною позивача банківську виписку із карткового рахунку позивача за період з 01.01.2018 року по 01.01.2021 року судом встановлено, що: - за вказаний період позивач мав усього надходжень на суму 473627,50 грн.; - з 01.01.2018 року по 24.07.2018 року (день придбання спірної квартири), надходження на картковий рахунок позивача склали суму у розмірі 131096,00 грн.; - за вказаний період часу позивач здійснював поповнення належного відповідачці номеру мобільного зв`язку: 23.01.2018 року (36,00 грн.); 23.02.2018 року (51,00 грн.); 26.03.2018 року (51,00 грн.); 26.04.2018 року (51,00 грн.); 27.05.2018 року (51,00 грн.); 27.06.2018 року (51,00 грн.); 20.08.2018 року (82,00 грн.); 18.09.2018 року (82,00 грн.); 18.10.2018 року (82,00 грн.); 15.11.2018 року (102,00 грн.); 14.12.2018 року (102,00 грн.); 04.01.2019 року (102,00 грн.); 20.01.2019 року (77,00 грн.); 27.05.2019 року (123,00 грн.); 18.10.2019 року (153,00 грн.); 17.01.2020 року (123,00 грн.); - за вказаний період часу позивач систематично здійснював покупки у продуктових магазинах, магазинах харчування для домашніх тварин, магазинах товарів для дому і побутової хімії, магазинах товарів для ремонту і будівництва, аптеках, що розташовані як у безпосередній близькості до розташування квартир по [ADDRESS] , так і в інших районах м. Києва. Зокрема, у 2018 році таких покупок здійснено 90 разів, у 2019 році таких покупок здійснено 122 рази та у 2020 році таких покупок здійснено 118 разів (Т. 1, а.с. 160-178). Обґрунтовуючи свої вимоги позивач також надав суду копію гарантійного талону та чеку від 02.10.2018 року на придбання побутового чайника і продуктів харчування на суму 398,20 грн. (Т. 1, а.с. 181). Дослідивши банківську виписку АТ «Державний ощадний банк України» із карткового рахунку відповідача в електронному вигляді, судом встановлено, що протягом 2018 року позивач 26 разів перераховував позивачці грошові кошти на загальну суму 14114,66 грн., а саме: 23.02.2018 року, 27.02.2018 року, 02.03.2018 року, 15.03.2018 року, 21.03.2018 року, 22.03.2018 року, 28.03.2018 року, 03.04.2018 року, 06.04.2018 року, 16.04.2018 року, 17.04.2018 року, 23.04.2018 року, 11.06.2018 року, 01.08.2018 року, 03.08.2018 року, 14.08.2018 року, 16.08.2018 року, 23.08.2018 року, 27.08.2018 року, 10.09.2018 року, 08.10.2018 року, 12.10.2018 року, 26.11.2018 року, 07.12.2018 року. Призначення платежів відсутні (Т. 1, а.с. 211-213). Згідно наявного в матеріалах справи Акту від 22.06.2021 року, позивач з січня 2021 року не проживає в квартирі [ADDRESS] (Т. 1, а.с. 99). За змістом свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народилась [PERSON] , батьками якої вказано: батько - [PERSON] ; мати - [PERSON] (Т. 1, а.с. 114). За змістом свідоцтва про народження серії [NUMBER] , [INFO] народився [PERSON] , батьками якого вказано: батько - [PERSON] ; мати - [PERSON] (Т. 1, а.с. 113). При розгляді справи судом із пояснень сторін спору встановлено, що запис про батька дітей здійснений на підставі ст. 135 СК України, тобто зі слів матері. При цьому, як позивач, так і відповідач не заперечували та визнали, що діти дійсно є їх спільними, тобто позивач є біологічним батьком дітей, а тому суд приймає до уваги наявність у сторін двох спільних дітей для цілей встановлення всіх дійсних обставин справи при вирішення питання про проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Вирішуючи питання про встановлення факту проживання позивача та відповідачки однією сім`єю без реєстрації шлюбу шлюб приймає до уваги наявність у сторін двох спільних дітей 2007 та 2013 років народження, а також наявні у паспортах сторін дані про реєстрацію їх місця проживання у квартирах по [ADDRESS] . При цьому, суд виходить з того, що реєстрація позивача у належних відповідачці квартирах відповідно відбувалась зі згоди відповідачки як власниці нерухомого майна, поряд із цим відповідачка посилаючись на те, що проживання позивача не було пов`язане із наявністю між ними сім`ї, жодним чином не пояснила у якому, в такому випадку, статусі позивач був зареєстрований в квартирах та допущений нею до спільного проживання. Суд приймає до уваги і надані стороною позивача спільні фото сторін, їх дітей та друзів на яких зафіксовано спільний відпочинок, спільне дозвілля, спільне перебування сторін на значущих для будь-якої родини святах, як-то випускний дитини в садочку та зустріч народженої другої дитини. Про наявність факту спільного проживання однією сім`єю свідчать і покази свідків та зміст акту опитування [PERSON] , адже свідки вказували, що спільне проживання мало місце, поряд із цим чи є таке спільне проживання сім`єю кожен свідок висловлює лише власну суб`єктивну думку, натомість суд в даному випадку приймає свідчення про систематичні вечірні приїзди позивача додому та ранішні від`їзди на роботу, принесення позивачем додому пакетів з харчами, викидання ним сміття, вигул домашніх тварин (собак). Покази свідків про те, що сторони не спали в одному ліжку чи в одній кімнаті не є підтвердженням відсутності сімейних відносин та й загалом такі обставини не можуть бути підтверджені свідками. Покази свідка [PERSON] про те, що сторони разом не проживали, спростовуються показами інших свідків, у тому числі свідків, які були допитані за заявою самої сторони відповідача, які підтверджували, що спільне проживання було, але заперечували, що таке спільне проживання було в якості однієї сім`ї. Крім того, суд зважає на те, що всі свідки сторони відповідачки є її близькими особами/друзями, при цьому [PERSON] та [PERSON] близьких дружніх стосунків зі сторонами не мають та були лише їх сусідами у місці проживання по [ADDRESS] . Приймаючи рішення щодо встановлення факту проживання сторін однією сім`єю суд вважає підтвердженим придбання майна сторонами для спільного домашнього вжитку, адже позивач вказував, що придбавав диван, пральну машину, холодильник, пилосос, ліжка, шафу, при цьому відповідачка у своїх поясненнях визнала, що дійсно було придбано деякі меблі, пральну машинку, холодильник. Те саме стосується і сплати комунальних послуг, ураховуючи, що відповідачка у своїх усних поясненнях зазначала про те, що позивач іноді сплачував комунальні послуги. Поряд із цим, копій квитанцій про сплату комунальних послуг жодною зі сторін спору суду не надано. Суд також зважає на те, що зі змісту досліджених судом доказів, які наведені вище, вбачається наявність неодноразового перерахування коштів позивачем на банківську карту відповідачки, що в свою чергу свідчить як про спільність бюджету для забезпечення родини, так і про наявність відповідного подружнього обов`язку позивача. Також із наявних у справі доказів вбачається, що позивач здійснював неодноразові поповнення рахунку мобільного телефону відповідачки, що відповідно суд приймає як підтвердження не лише спільного проживання сторін, а їх проживання як однієї сім`ї. Із матеріалів справи вбачається, що позивач систематично витрачав кошти у магазинах продуктів, магазинах товарів для дому, ремонту та будівництва, побутової хімії, магазинах харчування для тварин і на думку суду, такі дані свідчать про наявність ведення сторонами спільного господарства та спільного побуту. Заперечуючи у своїх заявах по суті справи з приводу придбання позивачем продуктів для родини та посилаючись на те, що такі продукти могли купуватись не для потреб сім`ї, відповідачка натомість в судовому засіданні зазначила, що іноді позивач дійсно купував продукти. При цьому, сторона відповідача не навела жодних даних з приводу того, що при спільному проживанні мало місце окреме зберігання продуктів, їх окреме приготування сторін кожним лише для себе, окреме харчування тощо. Крім того, позивачем здійснювались покупки в магазинах для харчування тварин, а із встановлених судом обставин справи вбачається, що сторони дійсно мали домашніх тварин, тож вказане додатково підтверджує наявність ведення спільного господарства. Придбання позивачем товарів у магазинах товарів для дому, ремонту та будівництва і побутової хімії також свідчить на користь вимог позивача про встановлення факту спільного проживання сторін однією сім`єю, адже позивач дійсно проживав у належній відповідачці квартирі, чого відповідачка не заперечувала, тож такі купівлі безумовно свідчать про використання придбаних товарів для потреб ведення спільного побуту у місці проживання сторін. Суд вважає, що сторона відповідача надаючи власну оцінку зібраним у справі доказам та встановленим обставинам безпідставно зазначає про недоведеність вимог позивача щодо встановлення факту спільного проживання однією сім`єю, оскільки таку оцінку сторона відповідача надає окремо по відношенню до кожного доказу не враховуючи їх сукупності. Поряд із цим, суд оцінивши кожен окремий доказ у їх взаємозв`язку та надавши оцінку сукупності таких доказів, вважає доведеним належними, достатніми, достовірними та допустимими доказами факт спільного проживання позивача та відповідача однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Стосовно періоду проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу суд виходить із того, що початок спільного проживання дійсно має бути визначений жовтнем 2006 року, оскільки така дата підтверджується показами свідків, показами позивача допитаного в якості свідка та зазначалась самою позивачкою у власних поясненнях в судовому засіданні. Кінець періоду спільного проживання, а саме по січень 2021 року підтверджується як власними поясненнями сторін спору, так і наявним в матеріалах справи актом від 22.06.2021 року, затвердженим начальником ЖЕД-406. Стосовно вимог позивача про визнання кв. [ADDRESS] спільною сумісною власністю сторін спору та її поділ між сторонами у рівних частках, суд дійшов висновку, що такі вимоги позивача підлягають до задоволення, з огляду на наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 04.05.2018 року за договором купівлі-продажу квартири [ADDRESS] відповідачка відчужила на користь [PERSON] 1-кімнатну квартиру [ADDRESS] , загальною площею 28,70 кв.м., за ціною 494000,00 грн. (Т. 1, а.с. 107-110). 24.07.2018 року між [PERSON] , [PERSON] , як продавцями, та [PERSON] , як покупцем, укладений договір №589 купівлі-продажу 3-кімнатної квартири [ADDRESS] , загальною площею 73,5 кв.м., за ціною 502400,00 грн. (Т. 1, а.с. 111-112). Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 04.04.2021 року, 24.07.2018 року проведено реєстрацію права приватної власності відповідачки на кв. [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу №589 від 24.07.2018 року (Т. 1, а.с. 28-30). За даними висновку про ринкову вартість квартири [ADDRESS] , станом на 05.07.2018 року вартість квартири складає 502400,00 грн. (Т. 1, а.с. 31). Згідно довідки про оціночну вартість об`єкта нерухомості від 28.08.2021 року, оціночна вартість квартири [ADDRESS] становить 1633885,13 грн. (Т. 1, а.с. 183-185). Суд не приймає до уваги посилання сторони відповідача на положення п. 10 договору купівлі-продажу квартири №628 від 04.05.2018 року та п. 5.8. договору №589 купівлі-продажу від 24.07.2018 року, як на підтвердження відсутності спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу та купівлю спірної квартири за особисті кошти відповідача, оскільки викладені у цих пунктах договорів заяви відповідачки не є неспростовною преюдицією чи встановленим фактом, який не може містити інформації, що не відповідає дійсним обставинам, натомість під час судового розгляду судом встановлено та визнано доведеним факт спільного проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу. Також суд дійшов висновку про належність спірного об`єкту нерухомості до спільної сумісної власності сторін, ураховуючи наступне. За змістом довідки №463 від 24.06.2021 року, відповідачка з 15.04.2016 року працює в КНП «Центр первинної медико-санітарної допомоги №1 Дарницького району м. Києва» на посаді медичної сестри загальної практики (Т. 1, а.с. 100). Як вбачається зі змісту поданих стороною відповідача довідок про доходи, загальний розмір отриманого відповідачкою доходу у вигляді заробітної плати з квітня 2016 року по травень 2021 року склав 406352,36 грн. При цьому, відповідний дохід з квітня 2016 року по липень 2018 року (час набуття у власність спірної квартири) становить 134775,78 грн. (Т. 1, а.с. 101-106). Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки від 17.07.2018 року, [PERSON] отримав від [PERSON] грошову суму в розмірі 16000,00 доларів США та зобов`язався повернути вказані кошти на першу вимогу (Т. 1, а.с. 182). Ураховуючи, що позивач не був присутнім при оформленні договору купівлі-продажу спірної квартири, а показами свідків не може бути належним чином підтверджено дійсний розмір фактично переданих за купівлю квартири грошей, як і не може бути, у тому числі, належно підтверджено отримання відповідачкою коштів на придбання квартири від своїх родичів, суд виходить із вартості нерухомого майна, що зазначена у договорі від 04.05.2018 року та договорі від 24.07.2018 року, як єдиних належних в матеріалах справи даних про вартість продажу та подальшої купівлі квартири. Отже, 04.05.2018 року відповідачка відчужила належну їй на праві особистої приватної власності кв. [ADDRESS] за ціною 494000,00 грн., а майже через два з половиною місяці за договором купівлі-продажу на ім`я відповідачки було придбано спірну квартиру [ADDRESS] за ціною 502400,00 грн. Статтею 21 СК України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Поряд із цим, ст. 74 СК України передбачено, що якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. Згідно ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним до шлюбу та майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. За змістом ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ст. 61 СК України). Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ст. 63 СК України). Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (ст. 69 СК України). Статтею 70 СК України, яка визначає розмір часток майна дружини та чоловіка при поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до положень ст. 368 ЦК України, спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Суб`єктами права спільної сумісної власності можуть бути фізичні особи, юридичні особи, а також держава, територіальні громади, якщо інше не встановлено законом. Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно, набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Статтею 372 ЦК України передбачено, що майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Відповідачка заперечуючи щодо вимог про визнання спірної квартири спільною сумісною власністю та її поділу зазначає, що квартира була придбана за її особисті кошти отримані від продажу попередньої квартири, а також подала суду дані про свої доходи на підтвердження наявності у неї коштів для погашення різниці між вартістю проданої та купленої квартири, крім того посилається на те, що придбати спірну квартиру допомагали її родичі про що також зазначали свідки. Стосовно показів свідків, суд вище виклав свою позицію, яка полягає у тому, що покази свідків не можуть бути належними та достатніми доказами купівлі майна, у тому числі за кошти надані відповідачці її родичами, адже відсутні письмові докази, як-то договори позики, розписки або договори дарування відповідачці коштів для купівлі житла. Як вбачається з матеріалів справи, дохід відповідачки з 2016 року по час купівлі спірної квартири у 2018 році склав 134775,78 грн., натомість за вище наведеними даними по картковому рахунку позивача, його надходження лише з 01.01.2018 року по день купівлі спірної квартири 24.07.2018 року склали 131096,00 грн. Крім того, із матеріалів справи вбачається, що за кілька днів до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а саме 17.07.2018 року позивач отримав у позику від [PERSON] грошові кошти в сумі 16000,00 доларів США. Суд вважає невмотивованими посилання сторони відповідача щодо заперечень проти отримання позивачем позики у вказаній сумі, адже розпискою належним чином підтверджується отримання позивачем у борг коштів напередодні укладення договору купівлі-продажу спірної квартири, а дійсність зазначеного договору позики у встановленому законом порядку відповідачем не оспорювалась. Вирішуючи спір по суті суд дійшов висновку, що відповідачем належним чином не доведено залучення коштів у сумі 494000,00 грн. від продажу попередньої квартири для купівлі спірної квартири, адже зі змісту договорів купівлі-продажу квартир та інших матеріалів справи не вбачається, що, до прикладу, кошти від продажу квартири були перераховані відповідачці покупцем на банківський рахунок та в подальшому із цього банківського рахунку ці кошти були перераховані на рахунок продавців спірної квартири, що у такому випадку належним чином та в достатній мірі могло б підтвердити використання саме особистих коштів відповідачки для покриття основної частини вартості спірної квартири. Також про використання особистих коштів для купівлі квартири могло б свідчити одночасне укладення відповідних договорів, тобто в один день та у одного нотаріуса, у черговості спочатку продаж попередньої квартири, а слідкуючим договір купівлі-продажу спірної квартири, однак такі обставини придбання спірної квартири відсутні. Будь-яких інших належних, достатніх, допустимих та достовірних доказів придбання спірної квартири, у тому числі за кошти від продажу відповідачкою власної квартири в сумі 494000,00 грн. матеріали справи не містять, натомість від продажу відповідачкою належної їй квартири до придбання спірної квартири минуло два з половиною місяці, і за таких обставин не можна достеменно стверджувати, що саме кошти відповідачки у сумі 494000,00 грн. були використані для купівлі спірного нерухомого майна. Поряд із цим, позивачем у позику були отримані кошти в сумі 16000,00 доларів США за кілька днів до укладення договору купівлі-продажу спірної квартири (17.07.2018 року), що в еквіваленті станом на 24.07.2018 року становило 423200,00 грн., крім того, дохід позивача з 01.01.2018 року по 24.07.2018 року склав 131096,00 грн. Отже, перед укладанням договору купівлі-продажу були наявні запозичені кошти та у позивача були власні надходження, які в цілому становили суму більшу ніж вартість квартири - 554296,00 грн. Доказів про те, що запозичені кошти були витрачені не з метою купівлі житла і витрачені не в інтересах сім`ї для придбання нерухомого майна, матеріали справи не містять, як і не міститься достатніх та належних доказів витрачання саме особистих коштів відповідачки від продажу її майна для купівлі спірної квартири. За таких обставин, суд дійшов висновку, що відповідачем не спростовано презумпції спільності набуття спірної квартири, а відтак, ураховуючи, що дата набуття майна знаходиться в межах встановленого судом факту проживання сторін однією сім`єю без реєстрації шлюбу (24.07.2018 року) і наявні дані про отримання позивачем позики в сумі 16000,00 доларів США та про його доходи з 01.01.2018 року по 24.07.2018 року в сумі 131096,00 грн., що спростовує твердження сторони відповідача про відсутність у позивача фінансової спроможності участі у придбанні спірної квартири, нерухоме майно слід визнати спільною сумісною власністю сторін та в порядку його поділу визнати за кожним з них право власності на Ѕ частину спірної квартири. На підставі викладеного,

Outcome: approved