Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

Позивач звернувся до суду 18.02.2022 року з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Черкаська Центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення від роботи, у якому просив, визнати протиправним та скасувати наказ Комунального некомерційного підприємства «Черкаська Центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради № 22 від 31.01.2022 року про відсторонення позивача від роботи; стягнути із відповідача на його користь середню заробітну плату за час вимушеного прогулу з часу відсторонення 31.01.2022 року до часу фактичного виконання судового рішення, обрахованої відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженої постановою Кабінету Міністрів України №100 від 8 лютого 1995 року. В обґрунтування поданого позову зазначив, що він працює на слюсара -сантехніка в КНП «Черкаська Центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради. Наказом КНП «Черкаська Центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради від 31.01.2022 №22 відсторонено позивача від роботи з 31.01.2022 року через відсутність документального підтвердження обов`язкового профілактичного щеплення проти Covid-19, спричиненого коронавірусом SARS-Co-2 або підтвердження протипоказань до таких щеплень, до моменту усунення обставин, що стали підставою для відсторонення, без збереження заробітної плати. Позивач вважає вказаний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки, на його думку, обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-1 не визначена, а у роботодавця відсутні підстави примушувати працівників вакцинуватися від коронавірусної хвороби COVID-19. Також вказав, що відстороненням від роботи без збереження заробітної плати порушує його право на працю. Згідно правил ч.6 ст.19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст.274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідно до ухвали суду від 21.02.2022 року про відкриття провадження, розгляд справи проводиться за правилами спрощеного провадження без виклику сторін. Відповідачу визначено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі для подання відзиву на позовну заяву. 03.05.2022 року від КНП «Черкаська Центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради надійшов відзив, в якому відповідач просив відмовити в задоволенні позову посилаючись на те, що оскаржений наказ виданий на підставі листа Управління охорони здоров`я Черкаської обласної державної адміністрації від 24.12.2021 вих. №4995/02/12-01-18, статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-2» та наказу Міністерства охорони здоров`я України від 30.11.2021 № 2664 «Про внесення Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Оскільки позивач правомірно був відсторонений від роботи, у зазначений період , тому відсутні підстави для збереження заробітної плати. Зазначив, що позивач допущений до роботи з 01.03.2022 року на період дії воєнного стану в Україні відповідно до наказу Міністерства охорони здоров`я України №380 від 25.02.2022 року. Дослідивши наявні у справі докази та оцінивши їх у сукупності, судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] працює на посаді слюсара-сантехніка на Комунальному некомерційному підприємстві «Черкаська Центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради. 12.01.2022 року головним лікарем КНП «Черкаська Центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради винесено наказ №16-сл «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників», за яким заступники головного лікаря та керівники структурних підрозділів відповідача у строк до 17 січня 2022 року (включно) мали забезпечити ознайомлення підпорядкованих працівників під розписку з: - наказом №16-сл від 12.01.2022 року «Про обов`язкове профілактичне щеплення працівників»; - листом Управління охорони здоров`я Черкаської обласної державної адміністрації від 24.12.2021 вих. №4995/02/12-01-18; - статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»; - пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-2»; - наказом міністерства охорони здоров`я від 16.09.2011 № 595 «Про порядок проведення профілактичних щеплень в Україні та контроль якості й обігу медичних імунобіологічних препаратів» (підпункт 1.1 пункту 1 наказу); - передати аркуші ознайомлення підпорядкованих працівників до відділу кадрів відповідача (підпункт 1.2 пункту 1 наказу) та роз`яснити підпорядкованим працівникам про заходи, що будуть застосовані до працівників, які відмовляються або ухиляються від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-2, передбачені частиною другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-2», з 31 січня 2022 року в разі відсутності документального підтвердження проведення обов`язкового профілактичного щеплення або підтвердження протипоказань до таких щеплень (підпункт 1.3 пункту 1 наказу). Згідно листка-ознайомлення працівників з наказом КПП «Черкаська центральна районна лікарня» від 12.01.22р. № 16-сл «Про обов`язкові профілактичні щеплення працівників» [PERSON] було ознайомлено під розписку з вимогами наказу та нормативно-правових актів. Згідно списку працівників КИП «Черкаська центральна районна лікарня», які відмовились від обов`язкового профілактичного щеплення, [PERSON] відмовився від обов`язкового профілактичного щеплення. Згідно акт фіксації відмови від надання письмових пояснень від 31.01.2022 року [PERSON] відмовився від надання письмових пояснень щодо його відмови від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-2. Наказом головного лікаря КНП «Черкаська Центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради від 31.01.2022 р. № 22 «Про відсторонення від роботи», [PERSON] відсторонено від роботи з 31.01.2022 року через відсутність документального підтвердження проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-Co-2, або підтвердження протипоказань до таких щеплень, до моменту усунення обставин, що стали підставою для відсторонення, без збереження заробітної плати. Відповідно запису на вказаному наказі [PERSON] ознайомлений з ним 31.01.2022 року та вказав, що з наказом «не згоден». Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч.1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. У визначенні поняття «законодавством» суд враховує рішення Конституційного Суду України від 09 липня 1998 року № 12-рп/09 (справа про тлумачення терміну «законодавство»). Конституційний Суд України дійшов висновку, що термін «законодавство», що вживається у частині третій статті 21 Кодексу законів про працю України, треба розуміти так, що ним охоплюються закони України, чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також постанови Верховної Ради України, укази Президента України, декрети і постанови Кабінету Міністрів України, прийняті в межах їх повноважень та відповідно до Конституції України і законів України. При видачі оспорюваного наказу, відповідач керувався нормами статті 46 КЗпП України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я України від 30 листопада 2021 року № 2664 «Про внесення змін до переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та пунктом 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Згідно зі ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення в Україні» обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Таким центральним органом виконавчої влади є Міністерство охорони здоров`я України, згідно з п. 1 Положення Про міністерство охорони здоров`я України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2015 № 267. Обов`язковість профілактичних щеплень проти інших, ніж туберкульоз, поліомієліт, дифтерія, кашлюк, правець та кір, інфекційних захворювань передбачена також Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим Наказом МОЗ України від 16.09.2011 №595. Наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», у редакції наказу МОЗ від 30.11.2021№ 2664, який набрав чинності 31.01.2022 року, встановлено, що на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають, зокрема працівники комунальних підприємств, установ та організацій. Наведеним наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим у разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Накази МОЗ, видані в межах повноважень, передбачених законом, є обов`язковими до виконання центральними органами виконавчої влади, їх територіальними органами, місцевими держадміністраціями, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та громадянами. Щодо твердження позивача про те, що перелік обов`язкових щеплень визначається виключно Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб" у якому щеплення проти COVID-19 відсутнє, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права. ЄСПЛ у п. 269 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначає, що визначення терміну "закон" у словосполученні "відповідно до закону" необхідно розуміти не у формальному сенсі, а більш широкому, включаючи підзаконні нормативні акти. За нормами ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" в ч. 1 передбачено ряд захворювань, профілактичні щеплення від яких визначені обов`язковими в самому законі. Частина друга цієї ж статті передбачає можливість введення і інших обов`язкових профілактичних щеплень для працівників окремих професій, виробництв та організацій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Підприємство, працівником якого є позивач, визначене таким, що його працівники підлягають обов`язковому профілактичному щепленню від COVID-19, наказом Міністерства охорони здоров`я України. Тобто, враховуючи зазначене рішення ЄСПЛ, як джерело права, немає підстав стверджувати, що обов`язковість щеплення проти COVID-19, не встановлена законом. Таким чином, суд доходить висновку, що процедура визначення обов`язковості щеплення проти COVID-19 передбачена ч. 2ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" дотримана. Також нормою ч. 2 ст. 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" визначені наслідки ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, а саме: у разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Зазначена норма не суперечить ст. 46 КЗпП України, частина перша якої містить можливість відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом у випадках передбачених законодавством. Тобто підстави для відсторонення працівників можуть встановлюватися не лише законом, а й підзаконними нормативними актами. Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року № 1236, у редакції постанови від 15 грудня 2021 р., яка діяла на час видання оспорюваного наказу, установлено з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, з 19 грудня 2020 року до 31 березня 2022 року на території України карантин, продовживши дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року № 211, від 20 травня 2020 року № 392 та від 22 липня 2020 року № 641. Пунктом 41-6 указаної постанови визначено керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 року № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: - на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; - відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; - строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Системний аналіз наведених норм законодавства дає підстави для висновку, що відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим, як підстава для відсторонення працівника від роботи у відповідності до частини 1 статті 46 КЗпП України відноситься до інших випадків, передбачених законодавством. Усі вище наведені законодавчі акти є чинними та у встановленому порядку не скасовувались і не визнавалися недійсними чи неконституційними. Сторонами не заперечувалося, що позивач не надав документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 чи довідку про наявність абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення. Більше того, позивач відмовився від щеплення проти COVID-19, що підтверджується списком працівників КИП «Черкаська центральна районна лікарня», які відмовились від обов`язкового профілактичного щеплення та актом фіксації відмови від надання письмових пояснень від 31.01.2022 року. Отже, відповідач при відстороненні позивача від роботи, діяв на підставі чинних нормативно-правових актів. Стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлює, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У справі «Соломахін проти України» у рішенні від 15 березня 2012 року ЄСПЛ сформулював правовий висновок, за змістом якого примусова вакцинація як примусове медичне лікування означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи. Втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. Щодо мети втручання, то, як зазначено в п. 272 рішення ЄСПЛ від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки», запровадження обов`язкової вакцинації з метою досягнення високого рівня вакцинації для захисту від хвороб, які можуть спричинити серйозний ризик для здоров`я, кореспондується з метою захистити здоров`я інших людей. Отже, такі втручання цілком припустимі. Як зазначено, в наказі Міністерства охорони здоров`я України "Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням" від 04.10.2021 року №2153 перелік професій визначено з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України та попередження інфекцій. Тобто у даному випадку, мета втручання у приватне життя позивача була виправдана та легітимна, оскільки загальновідомим є той факт, що COVID-19 є пандемічною хворобою, яка розповсюдилася за короткий термін у всьому світі. У пунктах 274 та 280 рішення від 28.04.2021 у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» ЄСПЛ констатує, що органи влади держави можуть самостійно визначати політику у сфері охорони здоров`я і межі їх розсуду є достатньо широкими. У даному спорі органи влади, шляхом запровадження обов`язкової вакцинації проти COVID-19 для підприємства, у якому працює позивач, надали йому вибір зробити щеплення (при відсутності протипоказань) чи бути відстороненим без виплати заробітної плати. Позивач не надав жодних доказів, що свідчили б про неможливість чи наявність об`єктивних труднощів для того, щоб зробити щеплення. Також відсутні докази щодо неможливості отримання ним відповідної довідки про наявність протипоказань. Від так позивач не зробив щеплення проти COVID-19 та , як слідує із змісту позовної заяви, письмових доказів у справі, з власної волі, а оскільки він був попереджений про наслідки у виді відсторонення від роботи, то і усвідомлюючи ці наслідки. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. У пунктах а, б статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Верховний Суд у постанові від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 висловив правову позицію про те, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим. Отже, інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я її громадян. Позивач не дотримався загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону здоров`я людей, і держава визначила законодавством захисний захід - відсторонення від роботи. Тимчасова втрата заробітної плати, внаслідок відсторонення від роботи за встановлених обставин - це прямий наслідок свідомого рішення позивача обрати саме такий шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. У спірних правовідносинах суд не вбачає порушення права позивача на працю, визначене статтею 43 Конституції України, оскільки за ним зберігалось робоче місце, трудовий договір не припинений, обмеження позивача було правомірним та відповідало пріоритету забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людей. За вказаних обставин, суд дійшов висновку про законність оспорюваного наказу, відтак відмову у задоволенні позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування наказу Комунального некомерційного підприємства «Черкаська Центральна районна лікарня» Червонослобідської сільської ради ««Про відсторонення від роботи [PERSON] » № 22 від 31.01.2022 року. Зважаючи на правомірність відсторонення позивача від роботи, безпідставними є також вимоги про стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. У відповідності до п.2 ч.2 ст.141 ЦПК України, судові витрати покласти на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: dismissed