Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» (далі - ТОВ «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ») та [PERSON] , треті особи: [PERSON] , приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Легкобит С. О., державний реєстратор Київської філії комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області Івашова Я.О. та приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Гембарська С.І. про визнання недійсними договорів відступлення (купівлю-продаж) права вимоги, скасування реєстрації права власності на квартиру та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири. Позов обґрунтований тими обставинами, що 13 травня 2011 року між [PERSON] та публічним акціонерним товариство «АСТРА БАНК» (далі - ПАТ «АСТРА БАНК») було укладено кредитний договір № 150104002111001, відповідно до умов якого банк надавав позичальнику кредит у розмірі 640 000 грн, а позичальник зобов`язувався повернути кредит у термін та в розмірах згідно з умовами кредитного договору, сплачувати проценти за користування кредитом та інші встановлені договором. На забезпечення виконання зобов`язань за указаним кредитним договором, 13 травня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «АСТРА БАНК» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дудко Ю.А. за реєстровим № 1020, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку банку нерухоме майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS] . В подальшому, [PERSON] та [PERSON] було надіслано повідомлення, в якому зазначалося про те, що 27 березня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» було укладено договір № 353/К купівлі - продажу майнових прав, яким АТ «Дельта Банк» відступило шляхом продажу ТОВ «ФК «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» майнові вимоги до [PERSON] за кредитним договором, право вимоги за яким перейшло до АТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитним договором, укладеним 2 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та АТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1533. У квітні 2018 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита С.О. [PERSON] та [PERSON] було отримано в порядку ст. 35 Закону України «Про іпотеку» вимогу вих. №42/02-24, у якій зазначалось, що між ТОВ «ФК «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ»» та [PERSON] 29 березня 2018 року був укладений договір про відступлення (купівлю - продаж) права вимоги № 2903/18, згідно з яким [PERSON] придбала право вимоги за кредитним договором № 150104002111001 від 13 травня 2011 року та договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 29 березня 2018 року, згідно з яким до [PERSON] перейшло право вимоги за іпотечним договором від 13 травня 2011 року за реєстровим № 1020. В подальшому іпотекодержатель [PERSON] звернула стягнення на предмет іпотеки шляхом отримання його у власність. 19 вересня 2018 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] , який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. і внесено запис до Реєстру. 24 вересня 2018 року [PERSON] направила поштою позивачу вимогу про її виселення, в якій повідомляється про її виселення з квартири [ADDRESS] . Позивач вважає, що оспорювані договори відступлення права вимоги містять ознаки договору факторингу, вказані правочини з відступлення права вимоги були укладені з порушенням вимог ст. 1079 ЦК України, так як іпотекодержателем по договору іпотеки може бути лише банк або інша фінансова установа, яка має відповідну ліцензію, а не фізична особа. Позивач не визнає наявності вказаного у вимозі від 5 квітня 2018 року, вих. №42/02-24 від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита С.О. боргу в сумі 777 621 грн 34 коп. Посилаючись на наведене, [PERSON] просила:визнати недійсним договір про відступлення (купівлю - продаж) права вимоги № 2903/18 від 29 березня 2018 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ»» та [PERSON] ; визнати недійсним договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами від 29 березня 2018 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ»» та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Легкобитом С.О.; скасувати рішення від 24 травня 2018 року Івашової Яни Олександрівни , державного реєстратора Київської Філії Комунального підприємства «Центрреєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської область про реєстрацію права власності на кв. [ADDRESS] , станом на 24 травня 2018 року за [PERSON] ; визнати недійсним договір від 19 вересня 2018 року купівлі-продажу кв. [ADDRESS] , укладений між [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 15 лютого 2021 року відкрито у справі загальне позовне провадження, призначено підготовче засідання на 11 березня 2021 року та витребувано у товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» та [PERSON] копію укладеного між ними договору про відступлення (купівлю-продаж) права вимоги № 2903/18 від 29 березня 2018 року, у приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита Станіслава Олександровича - копію, посвідченого ним, договору відступлення права вимоги за іпотечним договором від 29 березня 2018 року, укладений між товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» та [PERSON] та копії матеріалів на підставі яких він посвідчувався, у державного реєстратора Київської філії комунального підприємства «Центр реєстрації» Містківської сільської ради Сватівського району Луганської області Івашової Яни Олександрівни копію рішення від 29 березня 2018 року про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] та копії документів, на підставі яких прийнято вказане рішення, у Гембарської Світлани Іванівни - копію, посвідченого нею, договору від 19 вересня 2018 року купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] , та копії документів, на підставі яких посвідчено вказаний договір. 4 березня 2021 року від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Легкобита Станіслава Олександровича надійшли витребувані матеріали. 11 березня 2021 року в судове засіданні прибув представник позивача та [PERSON] - Дем`янюк В.П . Оскільки інші учасники в судове засідання не прибули розгляд справи було відкладено на 6 квітня 2021 року. 23 березня 2021 року від представника відповідача [PERSON] адвоката Підвисоцького В.І. надійшов відзив на позовну заяву, в якому він посилався на те, що договір про відступлення права вимоги за № 2903/18 від 29 березня 2018 року, що укладений між [PERSON] та ТОВ «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» за змістом не є договором факторингу, а є оплатним договором купівлі-продажу відступлення права вимоги (цесія), оскільки за укладеним договором жодна із сторін не передає грошові кошти в розпорядження другої сторони за плату, [PERSON] в законний спосіб набула права приватної власності на квартиру, позивача в порядку ст. 35 Закону України "Про іпотеку" було повідомлено про наявність в неї заборгованості та необхідність її погашення, факт отримання такої вимоги позивач не заперечує. Інформаційний лист Міністерства юстиції України № 3/28/112 від 29 січня 2016 року "Щодо питань посвідчення договорів відступлення права вимоги за іпотечним договором" на який посилалась позивач було відкликано 11 лютого 2016 року Міністерством юстиції України листом № 3/28/1684. 24 травня 2021 року до суду надійшла заява про доповнення підстав позову, позивач просила вважати, крім підстав позову що зазначені у первісній позовній заяві, вважати підставами позову ч. 1 ст. 203, ч. 1 ст. 215, ч. 3 ст. 512, ст. 513, ч. 3 ст. 1079 ЦК України, ч. 2 ст. 1083 ЦК України, статті 1, 4, 6 Закону України "Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг". У судових засіданнях призначені на 1 червня та 7 липня 2021 року було оголошено перерву, оскільки до суду не надійшли витребувані докази. 27 липня 2021 року до суду від приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Гембарської С.І. надійшли витребувані судом документи. 11 листопада 2021 року в судовому засіданні були присутні представник позивача та [PERSON] - Дем`янюк В.П. та представник [PERSON] - Підвисоцький В.І. , проти закриття підготовчого судового засідання не заперечували. Протокольною ухвалою суду було закрито підготовче судове засіданні та справу призначено для розгляду по суті на 8 грудня 2021 року. 8 грудня 2021 року справу було відкладено за клопотанням представника відповідача ТОВ «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ». 26 січня 2021 року в судове засідання з`явився представник позивача та третьої особи [PERSON] - Дем`янюк В.П . Оскільки інші учасники в судове засідання не прибули розгляд справи було відкладено на 22 лютого 2022 року. 22 лютого 2022 року в судове засідання з`явився представник позивача Дем`янюк В.П. позовні вимоги підтримав, просив задовольнити у повному обсязі. Оскільки інші учасники в судове засідання не прибули, судом було оголошено перерву до 22 березня 2022 року. 22 березня 2022 року судове засідання не відбулось, оскільки відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, крім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Наступною датою судового засідання визначено 8 червня 2022 року. 8 червня 2022 року в судове засідання прибув представник позивача та [PERSON] - Дем`янюк В.П . Інші учасники в судове засідання не прибули, хоча про дату, час та місце судового засідання повідомлялися в установленому законом порядку. Вислухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як передбачає ч. 3 ст. 12 та ч. 1, ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 ЦПК України. Як встановлено судом, 13 травня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «АСТРА БАНК» було укладено кредитний договір № 150104002111001, відповідно до умов якого банк надавав позичальнику кредит у розмірі 640 000 грн, а позичальник зобов`язувався повернути кредит у термін та в розмірах згідно з умовами кредитного договору, сплачувати проценти за користування кредитом та інші встановлені договором (а.с. 12-15, т. 1). На забезпечення виконання зобов`язань за указаним кредитним договором, 13 травня 2011 року між [PERSON] та ПАТ «АСТРА БАНК» було укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Дудко Ю.А. за реєстровим №1020, відповідно до умов якого іпотекодавець передала в іпотеку банку нерухоме майно - двокімнатну квартиру [ADDRESS] (а. с. 55-58, т. 1). 27 березня 2018 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» було укладено договір № 353/К купівлі - продажу майнових прав, яким АТ «Дельта Банк» відступило шляхом продажу ТОВ «ФК «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» майнові вимоги до [PERSON] за кредитним договором, право вимоги за яким перейшло до АТ «Дельта Банк» на підставі договору купівлі - продажу прав вимоги за кредитним договором, укладеним 2 грудня 2013 року між ПАТ «Астра Банк» та АТ «Дельта Банк», посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Літвіновою Т.В. та зареєстрованого в реєстрі за № 1533 (а.с. 189, т. 1). 29 березня 2018 року між ТОВ «ФК «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ» та [PERSON] укладено договір про відступлення (купівлю - продаж) права вимоги № 2903/18, згідно з яким [PERSON] придбала право вимоги за кредитним договором № 150104002111001 від 13 травня 2011 року та договір про відступлення права вимоги за іпотечними договорами, згідно з яким до [PERSON] перейшло право вимоги за іпотечним договором від 13 травня 2011 року за реєстровим № 1020 (а.с. 51-54, т.1). 19 вересня 2018 року [PERSON] уклала договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] з [PERSON] , який було нотаріально посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Гембарською С.І. і внесено відповідний запис до реєстру. (а.с. 182, т. 1). Звертаючись з цим позовом до суду [PERSON] просить визнати недійсними договори відступлення права вимоги від 29 березня 2018 року, стороною яких вона не є. Статтею 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має вчинятися у формі, встановленій законом; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з частинами 1, 3 статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами 1-3, 5 та 6 статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Цивільним законодавством передбачені порядок та підстави заміни сторони (боржника чи кредитора) у зобов`язанні. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених ст. 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Згідно зі ст. 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Відступлення права вимоги є правочином (договором), на підставі якого старий кредитор передає свої права в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав новому кредитору, а новий кредитор приймає ці права і зобов`язується або не зобов`язується їх оплатити. Відступлення права за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Цей договір може бути оплатним, якщо в ньому передбачений обов`язок нового кредитора надати старому кредитору якесь майнове надбання замість отриманого права вимоги. У такому випадку на відносини цесії поширюється положення про договір купівлі-продажу, оскільки частиною третьою статті 656 ЦК України передбачено, що предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. Разом з цим, право грошової вимоги до боржника може бути відступлене також на підставі договору факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги), за яким згідно з частиною першою статті 1077 ЦК України одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Отже, за змістом статей 512, 1077 ЦК України розмежовано правочини, предметом яких є відступлення права вимоги, а саме: правочини з відступлення права вимоги (цесія) та договори факторингу. Аналіз положень статей 512-518 ЦК України дає підстави для висновку щодо суб`єктного складу правочинів із відступлення права вимоги, а відповідно до статті 2 ЦК України учасником цесії може бути будь-яка фізична або юридична особа. Водночас, за змістом статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції. Договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. Ця послуга згідно з договором факторингу надається фактором клієнту за плату, розмір якої визначається договором. При цьому право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Сама по собі оплатність договору відступлення права вимоги не перетворює цей договір на договір факторингу, оскільки оплатність характерна і для договорів купівлі-продажу права вимоги. Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Фінансова компанія «ФІНТАЙМ КАПІТАЛ»» та [PERSON] було укладено договір про відступлення права вимоги № 2903/18 від 29 березня 2018 року, за умовами якого останній набув право стягнути з боржника відповідні грошові кошти. Оспорюваний договір не містить будь-яких умов, відповідно до яких грошові кошти передавалась би первісному кредитору на певний строк, з обов`язком повернення та з обов`язком сплати винагороди первісним кредитором новому кредитору за тимчасове користування наданими грошовими коштами. Відповідно до пункту 1.4. договору сторони домовились та зобов`язуються з метою захисту інтересів нового кредитора укласти договори про відступлення права вимог за договором забезпечення, в тому числі за іпотечним договором б/н від 13 травня 2011 року, укладеним між ПАТ "Астра Банк" та [PERSON] . Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до ст. ст. 512-514 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно з вимогами ст. ст. 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Отже, крім учасників правочину (сторін за договором), позивачем у справі може бути будь-яке підприємство, установа, організація, а також фізична особа, чиї права та охоронювані законом інтереси порушує цей правочин. З аналізу наведених правових норм випливає, що особа, яка звертається до суду з позовом про визнання недійсним договору, повинна довести конкретні факти порушення її майнових прав та інтересів, а саме: має довести, що її права та законні інтереси, як заінтересованої особи, безпосередньо порушені спірним договором та в результаті визнання недійсним договору інтереси заінтересованої особи будуть відновлені. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести (підтвердити) в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує (зачіпає) його права та законні інтереси, а суд, в свою чергу, - перевірити доводи та докази, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і в залежності від встановленого вирішити питання про наявність чи відсутність підстав для правового захисту позивача. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин. Зазначене узгоджується з правовою позицією, висловленою Верховним Судом у постанові Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18. Виходячи зі змісту ст. ст. 15, 16 ЦК України, застосування певного способу судового захисту вимагає доведеності належними доказами сукупності таких умов: наявності у позивача певного суб`єктивного права (інтересу); факту порушення невизнання або оспорення такого права або інтересу з боку відповідача; належності обраного способу судового захисту. Відсутність або недоведеність будь-якої із зазначених умов є підставою для відмови у позові. Суд звертає увагу, що позовна заява не містить обґрунтування, в чому полягає порушення прав позивача внаслідок укладення оспорюваних правочинів відступлення права вимоги, та в судовому засіданні не доведено такого порушення, крім того, позивачем не доведено, яким чином його права будуть поновлені внаслідок визнання недійсними договорів відступлення права вимоги та застосування наслідків недійсності договорів. Зазначені договори укладені в порядку та на умовах, визначених чинним законодавством: кредитор у зобов`язанні замінений внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги) відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 Цивільного кодексу України, сторонами дотримано письмової форми правочину відповідно до ст. 513 Цивільного кодексу України; при укладені правочину сторонами не порушено інтереси третіх осіб; в момент вчинення правочину сторонами дотримано вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою ст. 203 ЦК України. З огляду на викладене, у суду відсутні законні підстави для задоволення позову про визнання недійсним договорів відступлення права вимоги за кредитним та іпотечними договорами у спосіб, який обрав позивач, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, тому вимоги задоволенню не підлягають. Укладений договір про відступлення права вимоги від 29 березня 2018 року № 2903/18 є договорами цесії, який не підпадає під ознаки договору факторингу, та не потребує наявності у [PERSON] ліцензії на здійснення фінансових операцій або статусу суб`єкта підприємницької діяльності, що зумовлює відсутність передбачених статтями 203, 215 ЦК України підстав для визнання цього договору недійсним. Таким чином, доводи позивача про те, що за своєю правовою природою спірний договір є договором факторингу, є безпідставними та необґрунтованими. Доводи позивача про те, що, він не погоджується із сумою заборгованості на увагу не заслуговують, оскільки сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, як зазначено у оспорюваному договорі під час його виконання. Щодо інших заявлених позовних вимог про скасування реєстрації права власності на квартиру та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, то суд зазначає наступне. У пунктах 10.6.- 10.10. постанови Великої Палати Верховного Суду від 30 червня 2020 року у справі № 19/028-10/13 зазначено таке: Велика Палата Верховного Суду вже неодноразово звертала увагу на те, що право чи інтерес мають бути захищені судом у належний спосіб, який є ефективним (постанова Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16). Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 Цивільного кодексу України. Велика Палата Верховного Суду погодилася з цим висновком Верховного Суду України, оскільки задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 Цивільного кодексу України, є неефективними. Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 Цивільного кодексу України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17". При цьому у пунктах 83- 87 постанови Великої Палати Верховного Суду від 9 листопада 2021 у справі № 466/8649/16-ц (провадження № 14-93цс20) викладено такі висновки: Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18), від 2 липня 2019 року у справі № 48/340 (провадження № 12-14звг19) та багатьох інших. При цьому відповідно до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду якщо позивач вважає, що його право порушене тим, що право власності зареєстроване за відповідачем, то належним способом захисту є віндикаційний позов, оскільки його задоволення, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Натомість вимоги про скасування рішень, записів про державну реєстрацію права власності на це майно за незаконним володільцем не є необхідним для ефективного відновлення його права (див., зокрема, пункт 100 постанови Великої Палати Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 488/5027/14-ц (провадження № 14-256цс18)). Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на те, що відповідно до пункту 1 частини першої статті 4 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно в частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис, як зазначено вище, вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову". Враховуючи наведене суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про скасування реєстрації права власності на квартиру та визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири, оскільки такі вимоги є неефективним способом захисту і не призведуть до відновлення прав позивача.

Outcome: dismissed