Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради 20 вересня 2021 року звернулася до суду в інтересах малолітнього [PERSON] і малолітньої [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про позбавлення батьківських прав, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися, не уточнювалися. Позивач у своєму позові та з представником посилається на те, що з 05 травня 2021 на обліку в управлінні-службі у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради перебувають діти: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як такі, які опинилися в складних життєвих обставинах. Мати дітей [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Батько [PERSON] помер [INFO] . Діти проживають з бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; умови проживання хороші згідно акта обстеження умов проживання від 16 липня 2021 року. [PERSON] є матір`ю відповідачки [PERSON] . [PERSON] 19 квітня 2021 року звернулася із заявою до управління - служби у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради щодо невиконання її донькою [PERSON] батьківських обов`язків відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] (батько [PERSON] ) надав пояснення, в яких зазначив, що його донька [PERSON] протягом останніх 10 років вживає наркотичні речовини, за місцем своєї реєстрації постійно не проживає, появляється на 2-3 дні і знову йде з дому, [PERSON] та [PERSON] не займається, схильна до крадіжок, дітей матеріально не забезпечує. Відповідно до листа відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 14 червня 2021 року, відносно [PERSON] , 1987 року народження, відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 126 КК України «Побої і мордування» від 01 вересня 2019 року. Відповідно до листа Дніпровського міського центру соціальних служб департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради від 29 квітня 2021 року фахівцями із соціальної роботи відділу ДМЦСС в Соборному районі міста був здійснений вихід за адресою: [ADDRESS] . Під час виходу було з`ясовано, що діти проживають разом з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] . Матері дітей вдома не було. [PERSON] повідомила, що її донька веде розгульний спосіб життя, вдома не ночує по декілька днів, вживає наркотичні речовини. [PERSON] неодноразово проходила реабілітацію у закладі для наркозалежних, останнім часом її рівень агресії підвищився, вона погрожувала матері фізичною розправою та знищенням майна, крала гроші та цінні речі з квартири. [PERSON] повідомила, що були випадки, коли її донька [PERSON] із співмешканцем деякий час ночувала в під`їзді будинку, а одного разу на прогулянці з сином [PERSON] заснули на лавочці, тоді як дитина без нагляду залишилась у дитячому візочку. Отже, відповідач у вихованні та матеріальному забезпеченні вказаних неповнолітніх дітей участі зараз не приймає, стосунки у них з відповідачем не склалися, усунулася від цього, будь-якої допомоги на своїх дітей не надає. Третя особа звернулася до управління-служби в справах дітей, органу опіки і піклування за своїм місцем мешкання з заявою про невиконання відповідачем своїх батьківських обов`язків, але на виклики до цієї служби відповідач не приходив, мешкає в іншому місті і своїми дітьми не цікавиться. Представник позивача намагалися спілкуватися з відповідачем, з`ясувати його ставлення зараз до вказаних дитини, але ситуація не змінилася. Позивач вказує на те, що дитина фактично спілкується зараз лише з своїм батьком. Відповідач не приймає участі у вихованні та утриманні своїх неповнолітніх дітей, належного спілкування в них немає. Позивач вважає, що зараз позбавлення батьківських прав відповідача стосовно вказаних дітей захистить цих дітей, забезпечить належну реалізацію прав і свобод цих дітей, належне виховання та лікування. У третьої особи на тепер з цими дітьми склалися теплі, добрі, турботливі, батьківські відносини, тому позивач підтримує свої вимоги. Просили суд ухвалити рішення про позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно дітей: [PERSON] та [PERSON] , задовольнивши вимоги в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та/або її представник в судове засідання не з`явилися, про день та час слухання справи повідомлялися належним чином у відповідності до ст. 128-131 ЦПК України; позовні вимоги фактично визнала, має скрутне матеріальне становище, не заперечує проти розгляду справу без її участі. Правом надання відзиву на позов не скористалася. Причини неявки відповідача в судове засідання судом визнаються не поважними, оцінюються судом як спосіб затягування розгляду справи і недобросовісне виконання своїх процесуальних прав та обов`язків, доказів на підтвердження причини відсутності в засіданні сторона відповідача не надавала. На даній стадії слухання суд вважає помилковим перенесення слухання в справі, таке перенесення (відкладення) слухання справи можливе за умови, якщо не вирішені всі інші питання (а вони вирішені), не розглянуті клопотання (а вони розглянуті), не з`ясовані доповнення, заяви і клопотання (з`ясовані) та інш., від яких залежить можливість її розгляду; при цьому суд звертає увагу на вимоги статті 121 ЦПК України про те, що справа має бути розглянута судом протягом розумного строку; не може бути залишене поза увагою положення статті 6 Конвенції, якими передбачено, що судові процедури при розгляді справи повинні бути справедливими, справа має бути розглянута в розумний строк, а також те, що в цивільному судочинстві діє принцип ефективності судового процесу, який направлений на недопущення затягування розгляду справи. При цьому слід керувався саме зазначеним, а не наявністю чи відсутністю права, що підлягає захисту, наявністю іншого спору, що начебто може перешкоджати вирішенню цієї справи. Можливе посилання відповідача на те, що його неявка /чи адвоката/ на даній стадій процесу у цій справі може вплинути на результати розгляду цієї цивільної справи, протирічить названому. Отже, суд вважає можливим розгляд справи далі. Суд вважає можливим розгляд справи за відсутності вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. Третя особа [PERSON] в зверненні до суду з позовними вимоги погодилася повністю і не заперечували проти задоволення позову; надала пояснення про підтримку позовних вимог стосовно доцільності позбавлення батьківських прав, вважає обставини позовних вимог правильними і доведеними та можливим задоволення цього позову. З`ясувавши думку сторін, третьої особи, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими та підлягаючими задоволенню. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що дійсно з 05 травня 2021 на обліку в управлінні-службі у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради перебувають діти: [PERSON] , [INFO] /копія наказу УССД від 05 травня 2021 року № 015/ та [PERSON] , [INFO] /копія наказу УССД від 05 травня 2021 року № 014/, як такі, які опинилися в складних життєвих обставинах. Мати дітей [PERSON] , [INFO] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] /копія довідки про реєстрацію місця проживання особи від 06 березня 2020 року/. Батько [PERSON] помер [INFO] /копія свідоцтва про смерть [PERSON] , серія [NUMBER] , видане відділом державної реєстрації смерті реєстраційної служби Дніпропетровського міського управління юстиції 10 вересня 2014 року/. Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька від 13 травня 2020 року, в актовому записі про народження [PERSON] відомості про батька записані відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України /витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про народження із зазначенням відомостей про батька відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України. Діти проживають з бабусею [PERSON] за адресою: [ADDRESS] ; умови проживання хороші згідно акта обстеження умов проживання від 16 липня 2021 року. [PERSON] є матір`ю відповідачки [PERSON] . [PERSON] 19 квітня 2021 року звернулася із заявою до управління - служби у справах дітей адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради щодо невиконання її донькою [PERSON] батьківських обов`язків відносно дітей [PERSON] та [PERSON] . [PERSON] (батько [PERSON] ) надав пояснення, в яких зазначив, що його донька [PERSON] протягом останніх 10 років вживає наркотичні речовини, за місцем своєї реєстрації постійно не проживає, появляється на 2-3 дні і знову йде з дому, [PERSON] та [PERSON] не займається, схильна до крадіжок, дітей матеріально не забезпечує. Пояснення такі ж надали також: 06 липня 2021 року [PERSON] , 1949 року народження, [INFO] [PERSON] , 1961 року народження, і [INFO] [PERSON] , 1953 року народження, які підтверджують факт ухилення [PERSON] , 1987 року народження, від виконання нею батьківських обов`язків відносно своїх дітей [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до листа ФОП « [PERSON] » (ліцензія МОЗ України № 1103/04-М) від 19 серпня 2021 року діти [PERSON] та [PERSON] перебувають під наглядом лікаря-педіатра [PERSON] в медичному центрі ФОП « [PERSON] ». Стан здоров`я дітей задовільний, фізичний та психомоторний розвиток відповідає віку. На огляди діти з`являються з бабусею [PERSON] . Мати дітей [PERSON] з дітьми на огляд ніколи не з`являлась, контакту з лікарем не мала. Відповідно до листа відділення поліції № 5 Дніпровського районного управління поліції ГУНП в Дніпропетровській області від 14 червня 2021 року, відносно [PERSON] , 1987 року народження, відкрито кримінальне провадження за ч. 1 ст. 126 КК України «Побої і мордування» від 01 вересня 2019 року. Відповідно до листа Дніпровського міського центру соціальних служб департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради від 29 квітня 2021 року фахівцями із соціальної роботи відділу ДМЦСС в Соборному районі міста був здійснений вихід за адресою: [ADDRESS] . Під час виходу було з`ясовано, що діти проживають разом з бабусею [PERSON] та дідусем [PERSON] . Матері дітей вдома не було. [PERSON] повідомила, що її донька веде розгульний спосіб життя, вдома не ночує по декілька днів, вживає наркотичні речовини. [PERSON] неодноразово проходила реабілітацію у закладі для наркозалежних, останнім часом її рівень агресії підвищився, вона погрожувала матері фізичною розправою та знищенням майна, крала гроші та цінні речі з квартири. [PERSON] повідомила, що були випадки, коли її донька [PERSON] із співмешканцем деякий час ночувала в під`їзді будинку, а одного разу на прогулянці з сином [PERSON] заснули на лавочці, тоді як дитина без нагляду залишилась у дитячому візочку /лист Дніпровського міського центру соціальних служб департаменту соціальної політики Дніпровської міської ради від 29 квітня 2021 № 195. [PERSON] надала письмові пояснення, в яких зазначила про те, що її запрошено на засідання комісії з питань захисту прав дитини, але на саме засідання комісії з питань захисту прав дитини [PERSON] не прийшла, чим проявила байдуже ставлення до долі своїх дітей. Підстава для позбавлення [PERSON] батьківських прав - п. 2 ч. 1 ст. 164 Сімейного кодексу України - мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вони ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до п. 16 Постанови № 3 Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Однак, всупереч вказаній правовій нормі відповідач ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню вказаних своїх дітей, не цікавиться їх долею, життям, не відвідує вдома, матеріальної допомоги не надає, жодної участі у вихованні сина і дочки не приймає. Таким чином, в усіх документах, які надаються суду в додатках до позову, зазначається відстороненість матері від участі у вихованні цих двох дітей. За таких обставин, розуміючи ставлення відповідача до своїх дітей, позивач змушений звернутись до суду з позовом до [PERSON] про позбавлення її батьківських прав відносно сина [PERSON] і дочки [PERSON] . Відповідно до ч. 10 ст. 7 Сімейного кодексу України, кожен учасник сімейних відносин має право на судовий захист. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовні моральний розвиток (ч. 2 ст. 150 Сімейного кодексу України). Відповідно до ч. 1 ст. 155 Сімейного кодексу України, здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Крім того, відповідно до ч. 1 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, культурного, морального і соціального розвитку. Також, згідно з ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляється від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Згідно ч. 4, 5 ст. 19 СК України, при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Відповідно до висновку № 5/6-129 Адміністрації Соборного району Дніпровської міської ради від 17 вересня 2021 року орган опіки та піклування в особі управління-служби в справах дітей Адміністрації Соборного району ДМР вважає за доцільне позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , і малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] . За практикою ЄСПЛ врахування того, що слугує найкращим інтересам дитини, має вирішальне значення в кожній справі такого типу («Ельшольц проти Німеччини»). Наразі існує широкий консенсус на підтримку ідеї того, що в усіх рішеннях щодо дітей мають переважати їхні найкращі інтереси («Нойлінґер і Шурук проти Швейцарії»). При визначенні найкращих інтересів дитини в конкретній справі слід брати до уваги два фактори: по-перше, збереження її зв`язків з сім`єю, окрім випадків, коли доведено, що сім`я непридатна або явно дисфункціональна; і по-друге, забезпечення її розвитку в безпечному, надійному і стабільному середовищі та в середовищі, що не є дисфункціональним («Мамчур проти України»). В окремій думці у справі «М.С. проти України» суддя Карло Ранзоні наголошує, що, згідно з позицією ЄСПЛ, батьки повинні мати рівні права в спорах про опіку («Зоммерфельд проти Німеччини») і що найкращі інтереси дитини, залежно від їхнього характеру і серйозності, можуть переважати інтереси батьків («Сахін проти Німеччини»). У Резолюції Парламентської Асамблеї Ради Європи «Рівність та спільна батьківська відповідальність: роль батьків» (Equality and shared parental responsibility: the role of fathers) № 2079 від 02 жовтня 2015 року Асамблея твердо висловила позицію, що саме розвиток спільної батьківської відповідальності допомагає подолати гендерні стереотипи стосовно ролей жінок та чоловіків у сім`ї і є відображенням соціологічних змін, які відбулися протягом останніх 50 років. У зв`язку з цим, Парламентська Асамблея закликала всіх її членів, зокрема і Україну, забезпечити законодавчими нормами та адміністративною практикою рівність прав батьків щодо їх дітей. Велика Палата ВС у Постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц також відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважує, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При розгляді питання щодо проживання дитини насамперед треба виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. У п. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини 1989 року, яка була ратифікована Україною 27 лютого 1991 року, передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню повністю. Тобто, відповідач повинен довести, що його дiями не було порушено його права або права позивача чи їх дитини. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивач заперечує будь-якi домовленості i зобов`язання стосовно вiдповiдача (крім передбачених законом, зазначених в позові) відносно аліментів, предмета спору, а вiдповiдач не довів незаконність дій позивача. Твердження вiдповiдача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог, неможливість сплати аліментів - є припущенням. Не може суд прийняти до уваги можливу незгоду відповідача з частиною позову, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Позовні вимоги не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. У відповідності з ст. 141 ЦПК України якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Частиною 1 статті 185 СК України передбачено, що той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Таким чином, брати участь у додаткових витратах зобов`язані обидва з батьків, незалежно від того з ким з них проживає дитина, оскільки Сімейний Кодекс України виходить із принципу рівності прав й обов`язків батьків. Вищезазначене підтверджено і доведено доказами. При таких обставинах суд вважає можливим позовні вимоги задовольнити та позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , і малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідачки на користь держави судовий збір в сумі 908 грн.. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про позбавлення батьківських прав в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved