Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

23 березня 2021 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002» про розірвання договору оренди земельної ділянки, в якому просила: розірвати Договір оренди земельної ділянки площею 4,320 га (кадастровий номер 1223284500:02:018:0441), без номеру укладений 30 грудня 2010 року, укладений між [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002» (код ЄДРПОУ 32062052), зареєстрований 22 липня 2014 року державним реєстратором Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Перцевою І.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15188713 від 15 серпня 2014 року, номер запису про інше речове право: 6699280, з урахуванням змін та доповнень викладених у Додатковій угоді без номеру від 02 квітня 2018 року, а також вирішити питання щодо судових витрат. В обґрунтування позову [PERSON] посилалася на те, що на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 058680, виданого 30 листопада 2001 року Новостепанівською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення 17 сесії 23 скликання Новостепанівської сільської Ради народних депутатів № 3 від 12 листопада 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18030 їй належить земельна ділянка загальною площею 5,850 га., кадастровий номер 1223284500:02:018:0441, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новостепанівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області. Зазначена земельна ділянка загальною площею 5,850 га. складається з двох земельних ділянок: площею 4,320 га., кадастровий номер 1223284500:02:018:0441 (номер запису про право власності: 6699102, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 432727712232) та площею 1,53 га., кадастровий номер 1223284500:02:018:0441 (номер запису про право власності: 6699419, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 432748012232), що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25666979 та № 25668062 від 15 серпня 2014 року. 30 грудня 2010 році між [PERSON] (Орендодавцем) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002» (Орендарем) укладено Договір оренди земельної ділянки без номеру (далі по тексту\~Договір оренди), зареєстрований 22 липня 2014 року державним реєстратором Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Перцевою І.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15188713 від 15 серпня 2014 року, номер запису про інше речове право: 6699280. У відповідності до п. 1, 2.1, 3.1, 5.1 Договору оренди, Орендодавець надав відповідачу в строкове платне користування належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,320 га., строком на 10 років до 31 грудня 2020 року. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 92 746,00 грн. (п. 2.2 Договору). Відповідно до п. 4.1 Договору оренди, сторони погодили, що орендна плата в грошовій формі складає 3 350,00 грн. та вносить орендарем у формі та розмірі: 1) зерно у розмірі 1 108 кг (після збирання врожаю і після його доробки); 2) соняшник в розмірі 185 кг (після збирання врожаю і після його доробки); 3) інше в розмірі 744 кг. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (п. 4.2 Договору). Договором у п. 4.5 передбачено, що розмір орендної плати переглядається щорічно у разі:зміни умов господарювання, передбаченим договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, в тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, в інших випадках, передбачених законом. Строк видачі орендної плати: щорічно до 31 грудня (п. 4.3 Договору). Відповідно до п. 14.1 Договору Розділу «Відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору» сторони погодили, що у разі не виплати або несвоєчасної, або неповної виплати орендної плати (за умови, що орендна плата виплачується у грошовому виразі) орендар сплачує пеню у розмірі 0,01% від грошової вартості орендної плати за кожен день прострочення. На виконання п. 10.1 Договору оренди позивач в день підписання Договору оренди землі також підписала акт приймання передачі (без дати та номеру), відповідно до якого земельна ділянка площею 4,320 га передана в оренду відповідачу Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002». 02 квітня 2018 року між [PERSON] (Орендодавцем) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002» (Орендарем) укладено Додаткову угоду до Договору оренди землі № б/н. від 30 грудня 2010 року. Пунктом 4 Додаткової угоди сторони погодили, що договір укладено строком на 10 років. Таким чином, з огляду на те, що Договір оренди було підписано сторонами 30 грудня 2010 року, а реєстрація його відбулася лише 22 липня 2014 року, позивач вважає, що Договір оренди набув чинності саме з моменту його підписання, оскільки саме з дати підписання відповідач почав користуватися земельною ділянкою, яка була передана на умовах оренди за даним Договором. Тобто строк дії договору відраховується від дати його підписання, а тому договір діє з 30.12.2010 року по 31.12 2020 року. Крім того, абз. 1 п. 5 Додаткової угоди сторони погодили, що за користування вказаною в Договорі земельною ділянкою Орендар нараховує Орендодавцю щороку орендну плату у грошовій формі у розмірі 7% від грошової оцінки землі, що становить 9 730,56 грн., а також проводить безкоштовну поставку 1 тонни соломи до садиби Орендодавця, оранку та культивацію присадибної ділянки Орендодавця до 0,40 га. Орендар сплачує з нарахованої орендної плати податок з доходів фізичних осіб у розмірі та у порядку встановленому законодавством. У випадку прийняття відповідними державними органами нормативних документів про підвищення вартості орендної плати за земельну ділянку сторони погодили, що розмір орендної плати може бути збільшено на підставі рішення Орендаря, прийнятого у формі наказу без укладення додаткової угоди до цього Договору (абз. 2 п. 5 Додаткової Угоди). Крім внесення орендної плати Орендар зобов`язується надавати Орендодавцю матеріальну допомогу на поховання в сумі 500,00 грн. і надавати транспорт без оплати (абз. 3 п. 5 Угоди). Абз. 4 п. 5 Додаткової угоди передбачено, що за згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати і яка не перевищує розмір орендної плати у грошовій формі, згідно з цим Договором. Форми орендної плати при виплаті також можуть бути поєднані (комбінована форма) в межах суми, що не перевищує розмір грошової форми орендної плати, згідно з цим Договором (абз. 6 п. 5 Додаткової угоди). Строк видачі орендної плати: до 31 грудня поточного року (п. Додаткової угоди). Таким чином, у спірному договорі, з урахуванням додаткової угоди, визначено три форми орендної плати: грошову; натуральну, яка є самостійною та підлягає виплаті (виконанню); відробіткову, яка є самостійною та підлягає виплаті (виконанню). Однак, починаючи з 2018 року позивач не отримувала орендну плату за користування її земельною ділянкою в частині надання послуг з оранки, культивації присадибної земельної ділянки розміром до 0,40 га. та поставки 1 тони соломи до її садиби. Позивач вважає, що систематичне невиконання відповідачами своїх обов`язків за Договором оренди земельної ділянки щодо надання вказаних послуг є грубим порушенням її прав, оскільки вона не отримала ті блага, на які розраховувала, а також вважає, що є всі достатні підстави для розірвання договору оренди, так як систематичне невиконання відповідачами своїх обов`язків порушує принцип добросовісного виконання договірних зобов`язань. Ухвалою суду від 26березня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням). Представник відповідача - Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002» в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. в той же час, звернувся до суду з відзивом, згідно якого вимоги не визнав, вважає їх необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Зазначив, що надання послуг з оранки, культивації та безкоштовного завезення соломи умовами Договору оренди землі з урахуванням змін та доповнень, викладених в додатковій угоді передбачено надання таких послуг на підставі поданої письмової заяви Орендодавцем, однак позивач з відповідною заявою про надання цих послуг до товариства не зверталася. Зауважив, що у позивача відсутня присадибна ділянка, що підтверджується інформацією з реєстру прав власності на нерухоме майно. Крім того, у відзиві заперечував проти стягнення з відповідача витрат на правову допомогу в сумі 10 000,00 грн., вважає їх завищеними та такими, що не відповідають складності справи, зауважив, що позивачем не надано доказів на підтвердження понесення цих витрат. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, згідно заяви представника останній просив слухати справу без його участі, вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити. Зокрема подав до суду відповідь на відзив, в обґрунтування якого посилався на обставини, викладені в позові, наполягав на задоволенні вимог. Вказує на те, що умовами Договору, з урахуванням змін та доповнень викладених в Додатковій угоді, чітко передбачено надання Орендарем послуг з обробітку земельної ділянки та поставки соломи, однак сама процедура подачі цих заяв не передбачає їх реєстрацію. Крім того, представник позивача не погоджується з твердженнями відповідача про відсутність підстав надавати позивачу дані послуги, оскільки остання немає власної садиби та присадибної земельної ділянки, в той час як у мовами Договору з урахуванням змін та доповнень, викладених в Додатковій угоді, передбачено надання даних послуг за місцем проживання Орендодавця, а не за місцем реєстрації чи наявності у позивача на праві приватної власності садиби чи присадибної ділянки. Відповідачу відомо про наявність у позивача [PERSON] садиби та присадибної земельної ділянки, які знаходяться за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою виконавчого комітету Новостепанівської сільської ради від 23.11.2020 року за вих. № 650 та реквізитами сторін у Договорі оренди та Додатковій угоді. З огляду на те, що відповідачем подано відзив на позовну заяву, суд вважає відсутні підстави для ухвалення заочного рішення. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] на підставі Державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ДП № 058680, виданого 30 листопада 2001 року Новостепанівською сільською Радою народних депутатів на підставі рішення 17 сесії 23 скликання Новостепанівської сільської Ради народних депутатів № 3 від 12 листопада 2001 року, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю за № 18030 належить земельна ділянка загальною площею 5,850 га, кадастровий номер 1223284500:02:018:0441, цільове призначення якої для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що розташована на території Новостепанівської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 217381833 від 22 липня 2020 року. Зазначена земельна ділянка загальною площею 5,850 га. складається з двох земельних ділянок: площею 4,320 га., кадастровий номер 1223284500:02:018:0441 (номер запису про право власності: 6699102, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 432727712232) та площею 1,53 га., кадастровий номер 1223284500:02:018:0441 (номер запису про право власності: 6699419, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 432748012232), що підтверджується Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 25666979 та № 25668062 від 15 серпня 2014 року. Встановлено, що 30 грудня 2010 році між [PERSON] (Орендодавцем) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002» (Орендарем) укладено Договір оренди земельної ділянки без номеру, зареєстрований 22 липня 2014 року державним реєстратором Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Перцевою І.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15188713 від 15 серпня 2014 року, номер запису про інше речове право: 6699280, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 25667584 від 15 серпня 2014 року. У відповідності до п. 1, 2.1, 3.1, 5.1 Договору оренди, Орендодавець надав відповідачу в строкове платне користування належну йому земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 4,320 га., строком на 10 років до 31 грудня 2020 року. Нормативна грошова оцінка земельної ділянки становить 92 746,00 грн. (п. 2.2 Договору). Відповідно до п. 4.1 Договору оренди, сторони погодили, що орендна плата в грошовій формі складає 3 350,00 грн. та вносить орендарем у формі та розмірі: 1) зерно у розмірі 1 108 кг (після збирання врожаю і після його доробки); 2) соняшник в розмірі 185 кг (після збирання врожаю і після його доробки); 3) інше в розмірі 744 кг. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції (п. 4.2 Договору). Договором у п. 4.5 передбачено, що розмір орендної плати переглядається щорічно у разі: зміни умов господарювання, передбаченим договором; зміни розмірів земельного податку, підвищення цін, тарифів, в тому числі внаслідок інфляції; погіршення стану орендованої земельної ділянки не з вини орендаря, що підтверджено документами, в інших випадках, передбачених законом. Строк видачі орендної плати: щорічно до 31 грудня (п. 4.3 Договору). Відповідно до п. 14.1 Договору Розділу «Відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання договору» сторони погодили, що у разі не виплати або несвоєчасної, або неповної виплати орендної плати (за умови, що орендна плата виплачується у грошовому виразі) орендар сплачує пеню у розмірі 0,01% від грошової вартості орендної плати за кожен день прострочення. На виконання п. 10.1 Договору оренди позивач в день підписання Договору оренди землі також підписала акт приймання передачі (без дати та номеру), відповідно до якого земельна ділянка площею 4,320 га передана в оренду відповідачу Сільськогосподарському товариству з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002». Судом встановлено, що 02 квітня 2018 року між [PERSON] (Орендодавцем) та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002» (Орендарем) укладено Додаткову угоду до Договору оренди землі № б/н від 30 грудня 2010 року, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права № 25667584 від 15 серпня 2014 року. Пунктом 4 та пунктом 36 Додаткової угоди сторони погодили, що договір укладено строком на 10 років. Цей Договір набирає чинності після підписання сторонами та його державної реєстрації. Абз. 1 п. 5 Додаткової угоди сторони погодили, що за користування вказаною в Договорі земельною ділянкою Орендар нараховує Орендодавцю щороку орендну плату у грошовій формі у розмірі 7% від грошової оцінки землі, що становить 9 730,56 грн., а також проводить безкоштовну поставку 1 тонни соломи до садиби Орендодавця, оранку та культивацію присадибної ділянки Орендодавця до 0,40 га. Орендар сплачує з нарахованої орендної плати податок з доходів фізичних осіб у розмірі та у порядку встановленому законодавством. У випадку прийняття відповідними державними органами нормативних документів про підвищення вартості орендної плати за земельну ділянку сторони погодили, що розмір орендної плати може бути збільшено на підставі рішення Орендаря, прийнятого у формі наказу без укладення додаткової угоди до цього Договору (абз. 2 п. 5 Додаткової Угоди). Крім внесення орендної плати Орендар зобов`язується надавати Орендодавцю матеріальну допомогу на поховання в сумі 500,00 грн. і надавати транспорт без оплати (абз. 3 п. 5 Угоди). Абз. 4 п. 5 Додаткової угоди передбачено, що за згодою сторін розрахунки щодо орендної плати за землю можуть здійснюватися у натуральній формі. Розрахунок у натуральній формі має відповідати грошовому еквіваленту вартості товарів за ринковими цінами на дату внесення орендної плати і яка не перевищує розмір орендної плати у грошовій формі, згідно з цим Договором. Форми орендної плати при виплаті також можуть бути поєднані (комбінована форма) в межах суми, що не перевищує розмір грошової форми орендної плати, згідно з цим Договором (абз. 6 п. 5 Додаткової угоди). Строк видачі орендної плати: до 31 грудня поточного року (п. Додаткової угоди). Як зазначено вище, укладений Договір з урахуванням змін та доповнень, викладених в Додатковій угоді визначає три основні складові орендної плати за Договором, якими є: орендна плата у грошовій формі у розмірі 7% від грошової оцінки землі, що становить 9 730,56 грн.; безкоштовна поставка 1 тони соломи до садиби Орендодавця; оранка та культивація присадибної ділянки Орендодавця до 0,40 га. Таким чином,сторони укладаючи спірний договір оренди визначили усі три форми орендної плати: грошову; натуральну, яка є самостійною формою та підлягає виплаті (виконанню); відробіткову, яка є самостійною формою та підлягає виплаті (виконанню). Додатково, за настання відповідних обставин до складу орендної плати входить одноразова виплата на поховання. Позивач посилається на те, що відповідачем за період 2018-2020 роки не здійснювалася безкоштовна поставка 1 тони соломи до садиби Орендодавця та не надавалися послуги по обробітку присадибної земельної ділянки Орендодавця до 0,40 га у виді оранки та культивації. Відповідачем не спростовано, що за період 2018-2020 роки не здійснювалась оранка, культивація присадибної земельної ділянки позивача та поставка соломи до садиби Орендодавця, в тому числі, що виплачувалась грошова компенсація за ненадання цих послуг. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Згідно з ч. 1, 2\~ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Відповідно до ч. 1, 2\~ст. 652 ЦК України, у разі істотної зміни обставин, якими сторони керувались при укладенні договору, договір може бути змінений або розірваний за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті зобов`язання. Зміна обставин є істотною, якщо вони змінились настільки, що, якби сторони могли це передбачити, вони не уклали б договір, або уклали б його на інших умовах. Якщо сторони не досягли згоди щодо приведення договору у відповідність з обставинами, які істотно змінились, або щодо його розірвання, договір може бути розірваний за рішенням суду на вимоги заінтересованої сторони за наявності одночасно таких умов: в момент укладання договору сторони виходили з того, що така зміна обставин не настане, зміна обставин зумовлена причинами, які заінтересована сторона не могла усунути після їх виникнення при всій турботливості та обачності, які від неї вимагались; виконання договору порушило б співвідношення майнових інтересів сторін і позбавило б заінтересовану сторону того, на що вона розраховувала при укладенні договору; із суті договору або звичаїв ділового обороту не випливає, що ризик зміни обставин несе заінтересована сторона. Статтею 2 Закону України «Про оренду землі»\~передбачено, що відносини, пов`язані з орендою землі, регулюються\~Земельним кодексом України,\~Цивільним кодексом України, цим Законом, іншими нормативно\~правовими актами, прийнятими відповідно до них, а також договором оренди землі. Згідно зі\~ст. 13 Закону України «Про оренду землі»\~договір оренди землі\~це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Ст.15 Закону України «Про оренду землі»\~відносить до істотних умов договору оренди землі: об`єкт оренди (кадастровий номер, місце розташування та розмір земельної ділянки); строк дії договору оренди; орендну плату із зазначенням її розміру, індексації, способу та умов розрахунків, строків, порядку її внесення і перегляду та відповідальності за її несплату. Встановлює, що за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. За ст.\~21,\~22 Закону України «Про оренду землі», в редакції, чинній на момент укладання Договору, Орендна плата за землю - це платіж, який орендар вносить орендодавцеві за користування земельною ділянкою. Розмір, форма і строки внесення орендної плати за землю встановлюються за згодою сторін у договорі оренди (крім строків внесення орендної плати за земельні ділянки державної та комунальної власності, які встановлюються відповідно до\~Податкового кодексу України. Обчислення розміру орендної плати за землю здійснюється з урахуванням індексів інфляції, якщо інше не передбачено договором оренди. Орендна плата може справлятися у грошовій, натуральній та відробітковій (надання послуг орендодавцю) формах. Сторони можуть передбачити в договорі оренди поєднання різних форм орендної плати. Орендна плата за земельні частки (паї) встановлюється, як правило, у грошовій формі. За добровільним рішенням власника земельної частки (паю) орендна плата за земельні частки (паї) може встановлюватися у натуральній формі. Внесення орендної плати оформлюється письмово, за винятком перерахування коштів через фінансові установи. Абзац 5\~статті 24 Закону України «Про оренду землі»\~встановлює право орендодавця на вимогу від орендаря своєчасного внесення орендної плати. Відповідно до ч. 1\~ст. 32 Закону України «Про оренду землі»\~на вимогу однієї із сторін договір оренди землі може бути достроково розірваний за рішенням суду в разі невиконання сторонами обов`язків, передбачених статтями\~24\~і\~25\~цього\~Закону\~та умовами договору, а також на підставах, визначених\~ЗК України\~та іншими законами України. Відповідно до п. «д» ч. 1\~ст. 141 ЗК України\~підставою для припинення права користування земельною ділянкою є\~систематична\~несплата орендної плати. Так, Договором оренди з урахуванням змін та доповнень викладених в Додаткових угодах передбачено, що Орендар зобов`язаний своєчасно сплачувати орендну плату, утримувати з орендної плати прибутковий податок та вносити його до бюджету. Нести відповідальність за несвоєчасну сплату орендної плати. Як зазначалося вище, умовами спірного Договору, зміненого та доповненого Додатковою угодою без номеру від 02 квітня 2018 року сторонами визначено, що орендна плата вноситься у грошовій формі в розмірі 7% від нормативної грошової оцінки земельної ділянки, що складає 9 730,56 грн. за рік оренди. Орендар проводить безкоштовну поставку 1 тони соломи до садиби Орендодавця, оранку та культивацію присадибної ділянки Орендодавця до 0,40 га. Пункт 3 ч. 1\~ст.3 ЦК України\~визначає однією з загальних засада цивільного законодавства\~свободу договору. Сторони мають право укласти договір, який не передбачений актами цивільного законодавства, але відповідає загальним засадам цивільного законодавства. Сторони мають право врегулювати у договорі, який передбачений актами цивільного законодавства, свої відносини, які не врегульовані цими актами. Сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. Сторони в договорі не можуть відступити від положень актів цивільного законодавства, якщо в цих актах прямо вказано про це, а також у разі, якщо обов`язковість для сторін положень актів цивільного законодавства випливає з їх змісту або із суті відносин між сторонами (ч.ч.1-3\~ст.6 ЦК України). Частина 1\~ст. 14 ЦК України\~визначає, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Статтею 628 ЦК України\~визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно зі\~ст.629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Крім того, відповідно до ч. 1\~ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог\~відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ч. 1\~ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Приписами ст. 520 ЦК України визначено, що боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. Частиною 2\~ст. 651 ЦК України\~передбачено, що договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Як встановлено вище, відповідачем не спростовано, що за період 2018-2020 роки не здійснювалась оранка, культивація присадибної земельної ділянки позивача та поставка соломи до садиби Орендодавця, в тому числі, що виплачувалась грошова компенсація за ненадання цих послуг. Водночас, підставою для розірвання договору також є систематична несплата відповідачем позивачу орендної плати у формі оранки та культивації присадибної ділянки Орендодавця, та поставки соломи до садиби Орендодавця протягом 2018-2020 роки, з урахуванням наявних в справі доказів, якими підтверджується наявність такої земельної ділянки та враховуючи не надання відповідачем суду доказів на підтвердження факту проведення оранки та культивації присадибної земельної ділянки та поставки соломи протягом цього періоду. При цьому, розглядаючи спори про розірвання договору оренди з підстав заборгованості по орендній платі, слід мати на увазі, що згідно зі статтями\~13, 15, 21Закону України «Про оренду землі»\~основною метою договору оренди земельної ділянки та одним з визначальних прав орендодавця є своєчасне отримання останнім орендної плати у встановленому розмірі. У разі систематичної несплати орендної плати за користування земельною ділянкою, тобто систематичне порушення договору оренди земельної ділянки може бути підставою для розірвання такого договору. Таким чином, наведеними положеннями закону, які регулюють спірні відносини, передбачена систематична (два і більше випадки) несплата орендної плати, передбаченої договором, як підстава для розірвання договору оренди. Разове порушення умов договору оренди у цій частині не вважається систематичним і не може бути підставою для його розірвання, але ж повторне порушення вже може свідчити про систематичність. Враховуючи, що до відносин, пов`язаних з орендою землі, застосовуються також положення\~ЦК України, слід дійти висновку, що при вирішенні судом питання щодо розірвання договору оренди землі за обставин систематичного невнесення орендної плати, застосуванню також підлягають положення частини другої\~статті 651 ЦК України. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року в справі № 183/262/17 (провадження № 61-41932сво18) зроблено висновок, що підставою для розірвання договору оренди землі є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки). При цьому, систематична сплата орендної плати не у повному обсязі, визначеному договором, тобто як невиконання, так і неналежне виконання умов договору, є підставою для розірвання такого договору, оскільки згідно зі\~статтею 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. У своїй постанові від 04 грудня 2019 року у справі № 183/1749/17 Верховний Суд України зробив висновок про те, що неналежне виконання умов договору, а саме часткове невиконання обов`язку зі сплати орендної плати також є порушенням умов договору оренди земельної ділянки, яке дає право орендодавцю вимагати розірвання такого договору, незважаючи на те, чи виплачена у подальшому заборгованість, оскільки згідно зі статтею 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу,інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Сам факт систематичного порушення умов договору оренди земельної ділянки щодо своєчасної сплати орендної плати є підставою для розірвання такого договору. Відповідно до 6\~ст.13 ЗУ «Про судоустрій і статус суддів»\~висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Системний аналіз наведених вище норм закону, дає суду підстави для розірвання Договору оренди, в тому числі, в зв`язку з систематичною несплатою відповідачем орендної плати, визначеної договором у формі безкоштовної поставки соломи до садиби позивача, проведення оранки і культивації присадибної земельної ділянки за 2018-2020 роки. Посилання представника відповідача Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002» на те, що безкоштовні послуги з поставки соломи до садиби позивача, проведення оранки і культивації присадибної земельної ділянки здійснюються на підставі подання Орендодавцем письмової заяви судом не приймаються до уваги, оскільки умовами Додаткової угоди від 02 квітня 2018 року не передбачено чітко прописаної процедури подачі письмової заяви Орендодавцем, а навпаки визначений\~обов`язок Орендаря\~внести орендну плату, в тому числі у виді оранки та культивації земельної ділянки Орендодавця, поставку 1 тони соломи до садиби, що не може бути тотожним обов`язку Орендодавця. Також не заслуговують уваги твердження представника відповідача на відсутність підстав надавати позивачу дані послуги, оскільки [PERSON] немає власної садиби та присадибної земельної ділянки, в той час як у мовами Договору з урахуванням змін та доповнень, викладених в Додатковій угоді, передбачено надання даних послуг за місцем проживання Орендодавця, а не за місцем реєстрації чи наявності у позивача на праві приватної власності садиби чи присадибної ділянки. При цьому, відповідач не міг не знати про наявність у позивача [PERSON] садиби та присадибної земельної ділянки, які знаходяться за місцем її проживання за адресою: [ADDRESS] , оскільки зазначене підтверджується довідкою виконавчого комітету Новостепанівської сільської ради від 23.11.2020 року за вих. № 650 та реквізитами сторін, вказаними в Договорі оренди та Додатковій угоді. Враховуючи наведене, суд дійшов висновку про систематичну несплату визначеної Договором орендної плати в частині поставки соломи, оранки і культивації присадибної земельної ділянки позивача, що є підставою для розірвання договору оренди, укладеного між сторонами, а тому позовні вимоги в цій частині обґрунтовані та підлягають задоволенню. Щодо строку дії Договору оренди землі, суд зазначає наступне. Так, позивач [PERSON] та її представнику позові посилаються на те, що відлік строку дії договору почався з моменту його підписання, тобто з 30.12.2010 року, а не з дня його державної реєстрації (22.07.2014 року), оскільки саме з дати підписання відповідач почав користуватися земельною ділянкою, яка була передана на умовах оренди за даним Договором строком на 10 років. Тобто, сторона позивача вважає, що договір почав діяти з дні його підписання (30.12.2010 року) по 31.12 2020 року. З такими доводами сторони позивача суд не погоджується, з огляду на наступне. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Згідно з частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, та не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У статті 11 ЦК України надано перелік підстав виникнення юридичних прав та обов`язків (юридичних фактів), які виникають як із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, так і з дій, що не передбачені такими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Однією з таких підстав є відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 ЦК України договори та інші правочини. Вказані обставини мають певний часовий проміжок дії, який має початок та закінчення. У частині першій статті 251 ЦК України строк визначено як певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк може бути визначено актами цивільного законодавства, правочином чи рішенням суду (частина третя статті 251 ЦК України). Загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, передбачені у статті 203 ЦК України. Згідно із частиною третьою статті 6 ЦК України сторони в договорі можуть відступити від положень актів цивільного законодавства і врегулювати свої відносини на власний розсуд. У частині першій статті 627 ЦК України деталізовано принцип свободи договору. Зазначено, що відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Тому вольовий характер визначення строку не викликає сумніву. Тобто сторони наділені значними можливостями впливати на момент настання або закінчення строків, оскільки можуть змінювати строк, наближати або віддаляти його настання. У статті 792 ЦК України передбачено, що за договором найму (оренди) земельної ділянки наймодавець зобов`язується передати наймачеві земельну ділянку на встановлений договором строк у володіння та користування за плату. Відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються спеціальним законом. На час підписання Договору оренди, 30 грудня 2010 року, частина четверта статті 124 ЗК України передбачала, що передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. У частині першій статті 125 ЗК України вказано, що право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Вимога про те, що право оренди землі оформляється договором, який реєструється відповідно до закону, передбачена у частині п`ятій статті 126 ЗК України. Спеціальним законом, що регулює спірні правовідносини, є Закон «Про оренду землі» № 161-XIV у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. У статті 13 Закону № 161-XIV надано визначення договору оренди землі. Договір оренди землі - це договір, за яким орендодавець зобов`язаний за плату передати орендареві земельну ділянку у володіння і користування на певний строк, а орендар зобов`язаний використовувати земельну ділянку відповідно до умов договору та вимог земельного законодавства. Договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї зі сторін може бути посвідчений нотаріально (стаття 14 цього Закону № 161-XIV). Згідно зі статтею 18 названого Закону договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації. Статтею 20 Закону № 161-XIV передбачено, що Укладений договір оренди землі підлягає державній реєстрації. Право оренди земельної ділянки виникає з дня державноїреєстрації цього права відповідно до закону, що регулює державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Момент укладення договору визначено у статтях 638, 640 ЦК України. Вказано, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Отже, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору, дотрималися письмової форми договору та підписали його, він вважається укладеним. Із системного аналізу ЦК України можна зробити висновок, що вказане правило визначення моменту укладення договору стосується лише договорів, які повинні бути укладені у простій письмовій формі. Права й обов`язки, на досягнення яких було спрямоване волевиявлення учасників при укладенні договору оренди земельної ділянки, набуваються лише після його державної реєстрації, як передбачено статтями 18, 20 Закону «Про оренду землі» № 161-XIV, у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Верховний Суд України вказує, що поняття «момент укладення договору» та «момент набрання чинності договором оренди земельної ділянки» різняться змістовим наповненням, а також можуть відрізнятися у часі, про що зазначено і у мотивувальних частинах постанов від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) та від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16). У ЦК України передбачено як визначення строку, так і початку перебігу строку та його закінчення. Статтею 252 ЦК України вказано, що строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (частина перша статті 253 ЦК України). Строк, що визначений роками, спливає у відповідні місяць та число останнього року строку (частина перша статті 254 ЦК України). Переважна більшість правовідносин, які урегульовані нормами цивільного законодавства, є відносинами, у яких забезпечується правомірна поведінка їх суб`єктів та нормальна реалізація ними суб`єктивних прав і виконання суб`єктивних обов`язків. Тому і строки у таких правовідносинах є строками здійснення суб`єктивних цивільних прав та виконання обов`язків. Це загальне правило закріплено у статті 631 ЦК України, зокрема що строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Разом з тим, у частині третій вказаної статті обумовлено, що сторони можуть установити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Момент укладення договору передбачений у статті 640 ЦК України і пов`язується з досягненням сторонами згоди з усіх його істотних умов та дотриманням певних вимог, якими є передання майна або вчинення іншої дії, нотаріальне посвідчення договору або його державна реєстрація, якщо таке передбачено актами цивільного законодавства. У спеціальному Законі «Про оренду землі» № 161-XIV вказано, що договір оренди землі набирає чинності після його державної реєстрації (стаття 18). Можна зробити висновок, що сторони в договорі оренди землі мали право зазначати про момент початку перебігу та припинення дії вказаного договору, оскільки такі права прямо передбачені принципами та закріплені загальними нормами цивільного законодавства. Разом з тим якщо сторони не вказали про час (термін, календарну дату, подію) початку перебігу та закінчення строку договору, діють загальні правила, передбачені спеціальним Законом «Про оренду землі» № 161-XIV, який прямо встановлював, що договір оренди земельної ділянки набирає чинності після його державної реєстрації. Отже, для визначення початку перебігу та закінчення строку дії саме цього договору має значення не момент його підписання, а момент вчинення реєстраційних дій, тобто внесення до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень як єдиної державної інформаційної системи, яка містить відомості про речові права на нерухоме майно, їх обтяження, суб`єктів речових прав, технічні характеристики об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд тощо), кадастровий план земельної ділянки, а також відомості про правочини, вчинені щодо таких об`єктів нерухомого майна, з якими закон пов`язує набрання чинності договору, а саме можливість реалізації сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Такі висновки щодо набрання чинності договором оренди земельної ділянки зроблено у постанові Верховного Суду України від 13 червня 2016 року у справі № 570/3056/15-ц (провадження № 6-643цс16), у мотивувальній частині якої міститься роз`яснення аналогічного розуміння правового висновку, викладеного Верховним Судом України у постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13). Ця практика як Верховного Суду України, так і Великої Палати Верховного Суду є усталеною, тому наявність постанов Верховного Суду України, ухвалених до зміни судової практики, не потребує відступу за кожною постановою, розуміння правового висновку у яких надано самим Верховним Судом України у своїх наступних висновках та підтверджено і Верховним Судом в особі як Касаційного цивільного суду, так і Касаційного господарського суду. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19) погоджується з наведеною вище правовою позицією та зазначає наступне. Метою укладення будь-якого цивільного правочину є отримання певних правових наслідків через реалізацію сторонами своїх суб`єктивних прав та обов`язків. Правочин, укладений без наміру створення правових наслідків, які ним обумовлені, є фіктивним. Разом з тим реалізувати свої суб`єктивні права та обов`язки сторони договору оренди земельної ділянки можуть лише після державної реєстрації такого договору. Велика Палата Верховного Суду бере до уваги, що відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України, у редакції, яка була чинною як на час укладення договору оренди земельної ділянки, так і на момент його державної реєстрації, визначено момент, коли договір, який підлягав державній реєстрації, є укладеним, а саме: договір, який підлягає нотаріальному посвідченню або державній реєстрації, є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення або державної реєстрації, а в разі необхідності і нотаріального посвідчення, і державної реєстрації - з моменту державної реєстрації. Оскільки моменти укладення договору та набрання ним чинності збігаються (частина друга статті 631 ЦК України), то моментом укладення договору оренди земельної ділянки на час дії зазначеної редакції частини третьої статті 640 ЦК України є саме його державна реєстрація, якщо сторони договору не передбачили у договорі інше, відповідно до частини третьої статті 631 ЦК України. У постановах від 07 червня 2017 року у справі № 634/769/15-ц (провадження № 6-872цс17), від 18 січня 2017 року у справі № 532/129/16-ц (провадження № 6-2777цс16) та від 13 грудня 2013 року у справі № 1106/2791/2012 (провадження № 6-127цс13) Верховний Суд України звернув увагу на ситуацію, коли у договорах оренди сторони не вказали календарного терміну початку перебігу строку договору оренди, однак зауважили, що договір набирає чинності з моменту його державної реєстрації. У цих постановах Верховний Суд України зробив висновок, що моментом початку строку дії договору є саме набрання ним чинності. У постанові від 19 лютого 2014 року у справі № 0426/14068/2012 (провадження № 6-162цс13) Верховний Суд України зробив висновок, що моментом укладення договору оренди земельної ділянки є момент, коли сторони, дійшовши згоди щодо істотних умов договору оренди землі, скріплюють його своїми підписами. Однак указав, що цивільні права та обов`язки, тобто чинність, договір набуває після його державної реєстрації. У постанові від 06 березня 2013 року у справі № 2-477/11 (провадження № 6-5цс13) предметом дослідження Верховним Судом України було визначення закону, який мав застосовуватися при визначенні істотних умов договору. Тобто досліджувалися інші обставини. Як вже було встановлено, сторони підписали Договір оренди земельної ділянки 30 грудня 2010 року. При цьому сторони узгодили у пункті 3.1Договору строк його дії - 10 років, у пункті 12.1 передбачили обов`язок орендаря приступати до використання земельної ділянки в строки, встановлені договором оренди землі, зареєстрованим в установленому законом порядку, та у пункті 15.2 цього Договору визначили, що цей договір набирає чинності після підписання його сторонами та його державної реєстрації. Додатковою угодою від 02 квітня 2018 року сторони погодили строк дії Договору оренди землі 10 років (п. 4 Угоди) та у п. 36 цієї Угоди визначили, що цей договір набирає чинності після підписання його сторонами та його державної реєстрації. Отже, момент укладення договору, а відтак і початок перебігу строку його дії сторони визначили та пов`язали з моментом державної реєстрації договору. Інших строків чи термінів початку перебігу чи закінчення дії договору його текст не містить. Як вже встановлено, Договір оренди зареєстрований 22 липня 2014 року державним реєстратором Новомосковського міськрайонного управління юстиції Дніпропетровської області Перцевою І.М. на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 15188713 від 15 серпня 2014 року, номер запису про інше речове право: 6699280. Таким чином, строк договору закінчиться 22 липня 2024 року. Суду зазначає, що обов`язок забезпечити державну реєстрацію договору оренди покладено на орендаря. Згідно із частиною другою статті 90 ЗК України порушені права власників земельних ділянок підлягають поновленню в порядку, встановленому законом. У пункті «ї» частини першої статті 211 ЗК України передбачено, що порушенням земельного законодавства є, зокрема, ухилення від державної реєстрації земельних ділянок. Згідно із частиною другою статті 651 ЦК України договір може бути розірвано за рішенням суду на вимогу однієї зі сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, установлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Суди мають керуватися вимогами пункту 6 частини першої статті 3 ЦК України та враховувати загальні засади цивільного законодавства, зокрема справедливість, добросовісність та розумність. Згідно із частиною другою статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Позивач не позбавлений можливості звернутися до суду з таким позовом у разі, якщо є об`єктивні обставини, що вказують на наявність значної міри позбавлення того, на що орендодавець розраховував при укладенні договору оренди земельної ділянки, зокрема: чи мав орендодавець можливість контролювати дії орендаря з державної реєстрації договору оренди земельної ділянки, оскільки передача земельної ділянки відбулася у день підписання договору оренди, тобто 30.12.2010 року, а державна реєстрація майже через чотири роки (22.07.2014 року), та чи мав орендодавець підстави розраховувати, що строк дії договору оренди закінчиться саме у 2020 році. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду у від 15 січня 2020 року у справі № 322/1178/17 (провадження № 14-338цс19). Інші доводи сторін судом не приймаються до уваги, оскільки не спростовують наведених висновків суду. При цьому, згідно з частинами першою та шостою статті 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, суд вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому\~статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За загальними положеннями\~ЦПК України\~на суд покладено обов`язок під час ухвалення рішення вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів. Також слід зазначити, що згідно зі\~статтею 77 ЦПК України\~предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у\~статті 129 Основного Закону України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~і\~статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»\~на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Закон України "Про судоустрій і статус суддів"\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і докази не збирає. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Вирішуючи питання в частині розподілу між сторонами судових витрат, суд виходить з наступного. У позові [PERSON] навела попередній (орієнтовний) розрахунок судових витрат, які складаються з суми судового збору в розмірі 908,00 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 10 000,00 грн. Згідно з ч. 1\~ст.\~133\~ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом першим частини третьої\~статті 133\~ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями\~статті 59 Конституції України\~закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Відповідно до п. 4 ч. 1\~ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правової допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат; 3) для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно ч.ч.1,2ст.30\~Закону України\~«Про адвокатуру\~та адвокатську\~діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Відповідно до ч. 8\~ст. 141 ЦПК України\~розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У своїй постанові Верховний Суд КАС від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зробив висновок про те, що відповідно до положень статті 14 ПК України адвокати здійснюють незалежну професійну діяльність. У свою чергу, Закон №5076-VI не наводить форму та вимоги до документа, що підтверджує оплату гонорару (винагороди) адвокату. Закон №265/95-ВР, Положення №13 та Положення №148 не визначають порядок здійснення розрахунків адвокатом зі своїм клієнтом за готівку, оскільки не поширюються на осіб, що здійснюють незалежну професійну діяльність (пункт 35 цієї постанови).\~Тобто, аналіз спеціального законодавства, щодо діяльності адвоката, дає право зробити висновок, про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа який повинен надати адвокат при сплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форму такого документа (п. 36 постанови). Враховуючи наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, а тому останній може видати клієнту на його вимогу складений в довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо) який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта (п. 37 даної постанови). У постанові Верховного Суду від 03 травня 2018 року у справі № 372/1010/16-ц зроблений висновок про те, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Такий висновок зазначений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року, справа № 826/1216/16, провадження № 11-562ас18, у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року справа № 301/1894/17. Представником позивача на підтвердження понесення Назаренко Г.В. витрат на адвоката надано:ордер адвоката серії АЕ № 1061253 від 22.03.2021 року про надання правової допомоги за Договором № 10/08-20 від 19.08.2020 року, укладеного між [PERSON] і адвокатом Ямковим В.Ф.; свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2554 від 18.06.2012 року, а також посвідчення адвоката № 2231 від 18.06.2012 року. В той же час, в матеріалах справи відсутній договір № 10/08-20 про надання правової допомоги від 19.08.2020 року; акт приймання-передачі наданих послуг за договором № 10/08-20 про надання правової допомоги від 19.08.2020 року, а також відсутні докази на підтвердження сплати позивачем коштів в розмірі 5 500,00 грн., а саме квитанції, платіжні доручення, будь-які розрахункові документи, в тому числі довідка в довільній формі. При цьому, суд враховує позицію Об`єднаної Палати КГС ВС, викладену в постанові від 03.10.2019 року у справі № 922/445/19, згідно якої розмір витрат на оплату професійної правничої допомоги адвоката встановлюється і розподіляється судом згідно з умовами договору про надання правничої допомоги у разі надання відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, як уже сплаченої, так і тієї, що лише підлягає сплаті (буде сплачена) відповідною стороною або третьою особою. Велика Палата\~Верховного Суду у постанові від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц зробила висновок про те, що\~саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що\~виключає ініціативу суду\~з приводу відшкодування таких витрат одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. В свою чергу, представник відповідача Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю Агрофірма «Вільне-2002»у відзиві заперечував проти стягнення з товариства витрат на правову допомогу в зазначеному розмірі, вважає їх завищеними та такими, що не відповідають складності справи, зокрема матеріали справи не містять доказів їх понесення позивачем. Отже, в силу приписів ст. 137, 141 ЦПК України позивачем та її представником не надано жодних доказів, які б підтверджували факт понесення [PERSON] витрат в зазначеному вище розмірі. Враховуючи те, що позивачем в передбачені законом строки не подано належних доказів понесення нею витрат на правничу допомогу, суд на підставі вищевикладеного відмовляє останній у відшкодуванні цих витрат. Таким чином, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог.\~ Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного,

Outcome: approved