Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Нікопольська дистанція електропостачання» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, посилаючись на наступні обставини. Вона з 2004 року працює в «Нікопольській дистанції електропостачання» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» на посаді електромеханіка дільниці кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець. 15 грудня 2021 року їй відповідачем було вручено Наказ №140/ОС від 14 грудня 2021 року про відсторонення від роботи з 15 грудня 2021 року без збереження заробітної плати з підстав відсутності щеплення від респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. У своєму наказі відповідач посилається на те, що оскільки у неї відсутнє відповідне щеплення та на підставі 1) ст.46 КЗпП; 2) ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2006 року №1645-ІІІ; 3) Наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 року № 2153; 4) п.41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 року №1236; 5) листа ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 29.11.2021 року; 6) зобов`язання директора регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 08.12.2021 року №Н-30/282. Вважає відсторонення від роботи неприпустимим та таким, що порушує її права, як громадянина України та працівника, а дії роботодавця незаконними та такими, що порушують низку нормативно-правових актів та Конституцію України. Незаконність та неправомірність наказу №140/ОС від 14 грудня 2021 року обгрунтувала тим, що ні у трудовому договорі, ні у посадовій інструкції, ні іншому документі, який вона підписувала з відповідачем, такого зобов`язання з її боку немає, також і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення її від роботи з підстав відсутності щеплення. Крім того, виключно ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень, а не підзаконним актом чи наказом керівника міністерства, підприємства чи організації тощо. Щеплення проти COVID-19 цим Законом не встановлено, тому відсторонення є безпідставним. На даний час вакцинація проти коронавірусної інфекції є «примусовим» медичним експериментом над громадянами України. Також карантин введено за процедурою, яка суперечить Конституції України. Вимога відповідача згідно «листа ознайомлення» надати їй докази проведення відносно неї якихось медичних маніпуляцій, тобто проведення щеплення, є незаконною. Вказана інформація є конфіденційною. У якості відмови нею було надано пояснення-заяву про незгоду надання конфіденційної інформації та про недопустимість порушення законодавства України про працю. Таким чином зобов`язання директора РФ «Придніпровська залізниця» також не може вважатися законною підставою для відсторонення її від роботи. З урахуванням положень трудового законодавства, а також враховуючи, що відсторонення від роботи незаконне та необгрунтоване, з відповідача необхідно стягнути на користь позивача середній заробіток за весь період відсторонення від роботи. Просить суд визнати незаконним та скасувати Наказ про відсторонення від роботи [PERSON] з 15 грудня 2021 року №140/ОС від 14 грудня 2021 року; зобов`язати «Нікопольську дистанцію електропостачання» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» виплатити їй невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи; стягнути з відповідача судові витрати. 19 квітня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якому він просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] у повному обсязі. Відзив обгрунтовано тим, що відповідно до ч.1 ст.46 КЗпПУ відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається також і в інших випадках, передбачених законодавством. До таких випадків, зокрема, відноситься відмова або ухилення від профілактичних щеплень проти COVID-19. МОЗ України розроблено та затверджено наказом від 04 жовтня 2021 року № 2153 Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Наказом МОЗ України від 01 листопада 2021 року № 2393 внесені зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, а саме до цього Переліку включені працівники підприємств, установ, організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою КМУ від 04 березня 2015 року №83. АТ «Українська залізниця» входить до вказаного Переліку. Дія наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 розповсюджується на працівників АТ «Українська залізниця» та всіх підпорядкованих йому підрозділів. Пунктом 41-6 постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та відсторонювати від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Відповідно до ст.117 Конституції України, видані КМУ в межах своєї компетенції постанови і розпорядження є обов`язковими до виконання. Видаючи наказ від 14 грудня 2021 року №140/ОС про відсторонення від роботи позивача, відповідач діяв у межах та у спосіб, визначений законодавством України. Дія наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 призупинена відповідно до Наказу МОЗ України від 25 лютого 2022 року № 380, у зв`язку з чим відповідно до Наказу від 02 березня 2022 року № 19/ОС [PERSON] допущена до роботи з 03 березня 2022 року. Відповідно до наказу від 25 лютого 2022 року №72/Н для працівників підрозділів регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Укрзалізниця» з 24 лютого 2022 року введено режим простою в зв`язку з введенням воєнного стану в Україні. З 03 березня 2022 року оплата праці позивача здійснюється в рзмірі не менше 2/3 тарифної ставки (окладу). Стосовно тверджень позивачки, що на сьогодні законом не визначено порядку відсторонення від роботи працівників у зв`язку з їх відмовою або ухиленням від обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19, то постанова КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236 є чинною, та заприписами ст.117 Конституції України є обов`язковою для виконання. Відповідач, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки всіх працівників підприємства, правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення від роботи позивачки. 21 квітня 2022 року від позивачки надійшла відповідь на відзив, в якій зазначено, що відповідачем не спростовано її доводи, які наведені у позовній заяві про протиправність спірного наказу, оскільки в ньому відсутні належні правові підстави, та він прийнятий за відсутності визначеного законом порядку відсторонення. МОЗ було затверджено дев`ять пріоритетних груп для вакцинації від коронавірусної хвороби COVID-19, для яких вакцинація від ковід-19 проходить поза межами календаря профілактичних щеплень в Україні та носить виключно рекомендаційний характер. Відповідачем в порушення закону не було отримано подання відповідних посадових осіб державної СЕС, що давало достатні правові підстави для здійснення відсторонення від роботи. Відповідачем її відсторонено від роботи на підставі ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та наказу МОЗ України № 2153, який виданий на підставі статті вказаного закону, то цілком правомірню є вимога дотримання ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» в частині того, що порядок відсторонення має здійснюватися саме на підставі вказаного закону, а не постанови КМУ. Тому доводи відповідача у відзиві на позовну заяву є необґрунтованими та не спростовують вимог позивача. Заперечень на відповідь на відзив не надходило. Згідно з ч.5 ст.279 ЦПК України, справа розглядається у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові матеріали справи, суд встановив наступні обставини. [PERSON] працює електромеханіком дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець (а.с.17-18). Згідно листа-ознайомлення працівників структурного підрозділу Нікопольська дистанція електропостачання регіональної філії «Придніпровська залізниця АТ «Українська залізниця», не пізніше 08 грудня 2021 року необхідно пред`явити документ, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма\~№028-1/о),\~виданого закладом\~охорони здоров`я(а.с.19). 14 грудня 2021 року структурним підрозділом «Нікопольська дистанція електропостачання» регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» видано наказ №140/ОС, за яким [PERSON] , електромеханіка дільниці 1 групи кущового об`єднання тягових підстанцій Канцерівка-Марганець, відсторонено від роботи з 15 грудня 2021 року без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти COVID-19\~або висновку\~лікаря щодо\~наявності протипоказань\~до проведення\~профілактичних щеплень\~проти COVID-19\~(форма\~№028-1/о).Підстава: ст.46 КЗпП; ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2006 року № 1645-ІІІ; наказ МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153; п.41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236; лист-ознайомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 від 29 листопада 2021 року; зобов`язання директора регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця» від 08 грудня 2021 року №Н-30/282. З наказом [PERSON] ознайомлена 15 грудня 2021 року, про що у наказі є її підпис (а.с.16). \~ \~ \~ \~15 грудня 2021 року [PERSON] надала начальнику Нікопольської дистанції електропостачання [PERSON] пояснення-заяву про незгоду з необхідністю пред`явлення безпосоредньому керівнику не пізніше 08 грудня 2021 року документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма № 028-1/о), та заяву про неприпустимість порушення законодавства України про працю (а.с.20). А 18 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до АТ «Українська залізниця» Регіональна філія «Придніпровська залізниця» структурний підрозділ «Нікопольська дистанція електропостачання» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Відповідно до ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Ознайомившись з доводами сторін, викладеними в заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Відстороняючи [PERSON] від роботи, відповідач посилася на ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06 квітня 2006 року № 1645-ІІІ; наказом МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04 жовтня 2021 року № 2153; п.41-6 Постанови КМУ від 09 грудня 2020 року № 1236. Дійсно, відповідно до ст.46 КЗпП відсторонення працівника від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Під «інший випадок, передбачений законом», підпадає, зокрема, відмова або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень. Так, згідно з частинами першою, другою статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» передбачено, що профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Отже, цими законами щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, не встановлене як обов`язкове. Більш того, відповідно до положень Цивільного кодексу України, надання медичної допомоги фізичній особі, яка досягла 14 років, провадиться за її згодою. Повнолітня дієздатна фізична особа, яка усвідомлює значення своїх дій і може керувати ними, має право відмовитися від лікування (ст.284). Статтею 43 Основ законодавства про охорону здоров`я України визначено, що для застосування методів діагностики, профілактики та лікування необхідна згода пацієнта, інформованого відповідно до ст.39 цього документа. Парламентська Асамблея Ради Європи, у п.3.1 та п.3.2 резолюції № 2361 (2021) зазначила про необхідність інформувати громадян про те, що вакцинація не є обов?язковою, що ніхто не може зазнавати політичного, соціального чи іншого тиску для проходження вакцинації; забезпчити, щоб ніхто не піддавався дискримінації за те, що не пройшов вакцинацію. Таким чином, в Україні відсутні законні підстави для примушування населення, зокрема працівників окремих професій, виробництв та організацій пройти профілактичне щеплення від коронавірусної хвороби СОVID-19. Виключно Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» встановлюється перелік обов`язкових щеплень, яким профілактичне щеплення від КОВІД-19 не встановлене, як обов`язкове. Згідно з Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 (дію наказу зупинено з 01 березня 2022 року до завершення воєнного стану в Україні згідно з Наказом Міністерства охорони здоров`я № 380 від 25.02.2022 року), зі змінами, внесеними наказом № 2393 від 01 листопада 2021 року «Про затвердження Змін до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», до переліку осіб, які підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2, віднесено працівників підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року № 83, в тому числі АТ «Українська залізниця». При цьому сам наказ МОЗ України від 04 жовтня 2021 року № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, а лише затверджує «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Отже, ні статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», ні іншим законом України не передбачено правової можливості відсторонення працівника від роботи із підстав відсутності у нього щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2. Також, на теперішній час законом не встановлено окремого порядку про відсторонення працівників від роботи з підстав відсутності у них щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-СоV-2. Відсторонення працівника від роботи можливе тільки з підстав, що визначені законодавством, зокрема ст.46 КЗпП (постанова Верховного Суду від 1 квітня 2020 у справі № 761/12073/18). В правовому аспекті статті 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» закріплено та обумовлено процедуру відсторонення працівника від роботи, відповідно до якої виникнення права у роботодавця на відсторонення працівника від роботи відбувається тільки при наявності необґрунтованої відмови особи та за поданням відповідної, тобто уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби. Закон не містить поняття необґрунтована відмова від щеплення, як і не містить вказівок, у якому вигляді подається зазначена відмова і до якого органу. Відтак, особа на свій розсуд обирає форму відмови та орган для її подання і жодна посадова особа, у зв`язку з відсутністю в Законі поняття необґрунтованої відмови, не має права надавати їй будь-яку кваліфікацію, оскільки сама відмова в межах права повинна містити лише ознаки письмового чи усного обґрунтування. Таким чином, у разі надання працівником обґрунтованої відмови, відсутні підстави у посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби для подання, а у роботодавця права на відсторонення працівника від роботи. Оскаржуваний наказ про відсторонення [PERSON] від роботи винесено відповідачем без отримання її відмови (обґрунтованої чи необґрунтованої) від щеплення та без подання уповноваженої посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби. \~ \~ \~ \~Як вбачається з матеріалів справи, лише 15 грудня 2021 року, тобто в день ознайомлення з оскаржуваним наказом, [PERSON] надано відповідачу пояснення-заяву про незгоду з необхідністю пред`явлення безпосоредньому керівнику документу, який підтверджує вакцинацію від COVID-19 однією чи кількома дозами вакцини, або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (форма №028-1/о), та заяву про неприпустимість порушення законодавства України про працю, в якій зазначила, що відмова від щеплення не є підставою для розірвання контракту чи звільнення з роботи, а інформація щодо вакцинації та дані ПЛР-тесту є конфіденційною, захищається законодавством як медична таємниця і може бути розголошена лише за рішенням суду. Отже, відсторонення [PERSON] від роботи було здійснено з порушенням 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення». Крім того, відповідно до змісту ст. 8 Закону України «Про захист персональних даних» особисті немайнові права на персональні дані, які має кожна фізична особа, є невід`ємними і непорушними. Згідно зі ст. 39-1 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я», пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. Як зазначено в оскаржуваному наказі № 140/ОС від 14 грудня 2021 року «Про відсторонення від роботи [PERSON] », відсторонення проводиться до дня фактичного щеплення проти СОVID-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти СОVID-19. За змістом зазначеного наказу відповідач в примусовому порядку вимагає від позивачки надання персональної медичної інформації у вигляді документу, який підтверджує наявність щеплення від СОVID-19, або протипоказань до його застосування, що з огляду на вищезазначені норми закону є неправомірним. У відповідності до ст.46 КЗпП України відмова працівника про надання конфіденційної медичної інформації не може бути підставою для відсторонення від роботи, як і не може бути підставою для відсторонення обґрунтована відмова працівника від обов`язкових профілактичних щеплень. Відповідно до змісту ст.3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Конституція України є законом найвищої юридичної сили. Закони і інші нормативно-правові акти повинні відповідати Конституції. Норми Конституції є нормами прямої дії (ст.8 Конституції України). Відповідно до ст.21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності та правах. Права і свободи людини є невідчужуваними та непорушними. Статтею 43 Конституції України, яка має найвищий пріоритет над законодавчими актами, передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відсторонення від роботи є втручанням у право людини на працю та право заробляти працею на життя шляхом його обмеження. Згідно зі статтею 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України; в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень; не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28,\~29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 Конституції України. Обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина є можливим у випадках, визначених Конституцією України. Таке обмеження може встановлюватися виключно законом актом, ухваленим Верховною Радою України як єдиним органом законодавчої влади в Україні. Встановлення такого обмеження підзаконним актом суперечить статтям 1, 3, 6, 8,19, 64 Конституції України, (п.3.2 Рішення КСУ від 28 серпня 2020 року Конституційний суд України №1-14/2020(230/20 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності окремих положень постанови Кабінету Міністрів України „Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби СОVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, та етапів послаблення протиепідемічних заходів...). Пунктом 1 статті 92 Конституції встановлено, що права і свободи громадянина, гарантії цих прав свобод, основні обов`язки громадянина визначаються виключно законами України. Відповідно до пункту 2 статті 116 Конституції України Кабінет Міністрів України вживає заходів щодо забезпечення прав і свобод людини і громадянами, втім цей орган не наділений повноваженнями ухвалювати нормативно-правові акти, спрямовані на звуження або обмеження цих прав. Правовий порядок в Україні грунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством (ст.19 Конституції України). Ніхто не зобов`язаний виконувати явно злочинні розпорядження чи накази. За віддання і виконання явно злочинного розпорядження чи наказу настає юридична відповідальність (ст.60 Конституції України). Із наведених норм вбачається, що акти і норми, які суперечать Конституції, заборонено видавати та виконувати. При чому відповідальність настає як за видання, так і за виконання незаконного розпорядження. Не може вважатись законним акт, навіть правильний за змістом, який виданий із порушенням процедури, оскільки в такому випадку будуть нівельовані норми верховенства права і буде порушений правопорядок. Як встановлено судом, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» до обов`язкових віднесено щеплення лише проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця та туберкульозу. Щеплення від респіраторної хвороби СОVID-19 за статтею 12 Закону не є обов`язковим. Нормами цієї статті передбачено запровадження інших обов`язкових щеплень, проте виключно в порядку, встановленому законом. У зв`язку з цим, відсторонення працівника з підстав ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» є незаконним та безпідставним. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Загальна декларація прав людини (ООН, 1948 рік) у статті 23 проголошує, що кожна людина має право на працю, на вільний вибір роботи, на справедливі і сприятливі умови праці та на захист від безробіття; на рівну оплату за рівну працю; кожен працюючий має право на справедливу і задовільну винагороду, яка забезпечує гідне людини існування, її самої та її сім`ї, і яка в разі необхідності доповнюється іншими засобами соціального забезпечення. Для захисту своїх інтересів кожна людина має право створювати професійні спілки і входити до професійних спілок. Європейська соціальна хартія (переглянута) (1996 рік) у статті 1 передбачає право на працю, для забезпечення ефективного здійснення якого Сторони зобов`язуються: визнати однією зі своїх найголовніших цілей і одним зі своїх найголовніших обов`язків досягнення та підтримання якомога високого і стабільного рівня зайнятості, маючи на меті досягнення повної зайнятості; ефективно захищати право працівника заробляти собі на життя професією, яку він вільно обирає; створювати безкоштовні служби працевлаштування для всіх працівників або забезпечувати їхнє функціонування; забезпечувати належну професійну орієнтацію, підготовку та перекваліфікацію або сприяти їм. Згідно з Міжнародним пактом про економічні, соціальні і культурні права (ООН, 1966 рік), кожна людина має право на працю, що включає її право на отримання можливості заробляти на життя працею, а держава повинна вживати заходів з метою повного здійснення цього права (ст. 6). Відстороняючи [PERSON] від роботи без збереження заробітної плати з причини її відмови зробити щеплення проти COVID-19 або надати висновок лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19, відповідач протизаконно обмежив її право на працю, тобто, позбавив її професійної взаємодії та засобів до існування на невизначений строк, що є очевидно непропорційним (несправедливим) і тягне за собою необхідність судового захисту. Враховуючи наведені обставини, суд дійшов висновку про те, що оскаржуваний наказ про відсторонення позивачки від роботи є незаконним, тому позовна вимога в частині визнання наказу незаконним підлягає задоволенню. Щодо вимог про виплату невиплаченої заробітної плати за час незаконного відсторонення позивачки від роботи, суд виходить з такого. Трудовим законодавством не врегульовано порядок відновлення права працівника у зв`язку з незаконним відстороненням та компенсації втраченої частини заробітної плати, тому є всі підстави для застосування аналогії закону та вирішення питання поновлення порушеного права та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу із застосуванням порядку визначененому в ст.235 КЗпП України. Відповідно до роз`яснень, наданих в п.10 Постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення ст.46 КЗпП України роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (ст.235 КЗпП). В ході розгляду справи судом встановлено, що право позивачки на працю з відповідною оплатою безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 14 грудня 2021 року № 140/ОС «Про відсторонення від роботи». З урахуванням встановлених обставин та норм для їх правового регулювання, суд дійшов висновку, що вимога [PERSON] про зобов`язання відповідача виплатити їй невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи, ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає задоволенню, тим самим суд задовольняє позов в частині стягнення з відповідача на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Суд враховує, що за наказом від 02 березня 2022 року № 19/ОС [PERSON] поновлено на роботі з 03 березня 2022 року до завершення воєнного стану або до фактичного щеплення від COVID-19 чи надання висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти COVID-19 (а.с.50). Тому суд вважає за необхідне зобов`язати відповідача виплатити позивачці заробітну плату за увесь час відсторонення від роботи, починаючи з 15 грудня 2021 року і до 02 березня 2022 року включно, розрахунок якої має бути здійснено згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд дійшов висновку про задоволення позову. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених позовних вимог. Ухвалою Марганецького міського суду Дніпропетровської області від 22 лютого 2022 року [PERSON] звільнено від сплати судового збору. У зв`язку цим з відповідача на користь держави слід стягнути судові витрати у розмірі 1984,80 грн. Враховуючи викладене,

Outcome: approved