Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України» (далі АТ «Ощадбанк») звернулось в суд із вказаним позовом. Позовні вимоги мотивує тим, що 17.03.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк України», яке після проведених змін до Статуту банку, затверджених постановою КМУ від 06.04.2011 року №502 перейменоване на ПАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] було укладено кредитний договір №44, відповідно до умов якого відповідач отримав кредит в сумі 60 000,00 доларів США зі сплатою 13% річних з кінцевим терміном сплати кредиту до 16.03.2013. Позичальник зобов`язувався до останнього робочого числа місяця, наступного за звітним, проводити погашення кредиту щомісячно рівними частинами в сумі 1000,00 дол. США та сплачувати проценти щомісячно, нараховані банком на залишок заборгованості за кредитом. Для забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає із кредитного договору №44 від 17.03.2008 [PERSON] передано в іпотеку майно, яке належить їй на праві особистої власності (земельні ділянки та житловий будинок). 19.03.2008 приватним нотаріусом Теребовлянського нотаріального округу Тернопільської області посвідчено та зареєстровано в реєстрі №928 іпотечний договір між банком та [PERSON] . У зв`язку із невиконанням позичальником своїх зобов`язань, банк звернувся із позовною заявою до Теребовлянського районного суду Тернопільської області про дострокове стягнення заборгованості, шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. 16.12.2011 Теребовлянським районним судом Тернопільської області винесено рішення у справі №2-301/11, яким частково задоволено позов банку до [PERSON] , [PERSON] та стягнуто з [PERSON] в користь банку 60014,63 доларів США (що в гривневому еквіваленті складає 479510,89 грн), шляхом звернення стягнення на належне [PERSON] та передане останньою, згідно іпотечного договору від 19.03.2008 в іпотеку банку нерухоме майно. Відповідач неодноразово звертався до Теребовлянського районного суду Тернопільської області із заявами про розстрочку виконання рішення, на підставі яких судом було винесено ухвали від 15.02.2012 та від 01.10.2015 про розстрочку виконання рішення суду. Ухвалою суду від 01.10.2015 було змінено графік погашення заборгованості, встановлений ухвалою суду від 15.02.2012 та розстрочено виконання рішення суду у справі №2-301/11, встановивши графік погашення суми стягнення, згідно якого до 01.03.2021 відповідач мав сплатити весь залишок непогашеної заборгованості. До 01.03.2021 позичальником (відповідачем) заборгованість не погашена, останній платіж [PERSON] здійснив 29.10.2020 в розмірі 300 доларів США. Враховуючи вказане АТ «Ощадбанк» звернулось до суду з даним позовом та просило стягнути з відповідача в користь позивача заборгованість в розмірі 38503,52 долари США, з яких: заборгованість по основному боргу - 35044,64 долари США та 3% річних по простроченому основному боргу - 3458,88 долари США. Ухвалою судді від 25.06.2021 відмовлено у відкритті провадження у даній цивільній справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором №44 від 17.03.2008 за основним боргом в розмірі 35044,64 доларів США. Ухвалою суду від 06.07.2021 відкрито провадження у справі в частині позовних вимог про стягнення заборгованості в розмірі 3% річних по простроченому основному боргу. Постановлено справу розглядати в порядку спрощеного провадження. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 10.09.2021 апеляційну скаргу публічного акціонерного товариства «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» задоволено, ухвалу Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 25.06.2021 скасовано, справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01.10.2021 прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за позовною заявою АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] в частині позовних вимог про стягнення заборгованості, постановлено справу розглядати в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 04.10.2021 суд постановив перейти до розгляду справи №606/1285/21 за позовом АТ «Державний ощадний банк України» в особі філії - Тернопільське обласне управління АТ «Ощадбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за правилами загального позовного провадження, розгляд справи розпочати зі стадії відкриття провадження у справі, призначено у справі підготовче судове засідання. 25.10.2021 відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому позовні вимоги не визнає, зазначає, що кредитний договір №44 від 17.03.2008 розірвано рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області у справі №2-301/11 від 16.12.2011, яке вступило в законну силу та є чинним на час розгляду даної справи. Вказане свідчить, що договір не породжує для його сторін жодних правових наслідків, що свідчить про відсутність правових підстав для стягнення будь-якої заборгованості з відповідача на користь позивача. Заявив про застосування наслідків пропуску строку позовної давності для звернення до суду з даним позовом, оскільки рішення суду у справі №2-301/11 було прийнято у грудні 2011 року, з даним позовом позивач звернувся до суду лише в 2021 році, тобто з моменту, коли позивач дізнався про порушення свого права пройшло більше 9 років, доказів, які свідчили б про переривання строку позовної давності позивачем до суду не подано. Враховуючи вказане, відповідач просить відмовити у задоволенні позовних вимог повністю. 03.11.2021 до суду подано відповідь на відзив, у якій представником позивача зазначено, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки незважаючи на наявність рішення суду від 16.12.2011 у справі №2-301/11 кредитні зобов`язання відповідачем не виконані. Зазначає, що звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до зміни основного зобов`язання на забезпечуване, тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно із зверненням стягнення на предмет іпотеки не зумовлює подвійного стягнення за основним зобов`язанням. Звернення стягнення на предмет іпотеки не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок стягнення заборгованості за основним зобов`язанням. На даний час рішення суду від 16.12.2011 не виконано, предмет іпотеки не реалізовано, відповідно і погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулось, отже зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинились. Щодо строків позовної давності у відповіді на відзив вказано, що перебіг строку позовної давності після пред`явлення позову до суду почав обчислюватись із 16.12.2011 (прийняття рішення судом у справі №2-301/11). Відповідачем борг визнавався, оскільки ним здійснювались регулярні платежі з 16.12.2011 по 29.10.2020 у рахунок його погашення, кожна сплата переривала строк позовної давності. Крім того, відповідач неодноразово звертався до суду із заявами про відстрочку виконання рішення суду від 16.12.2011. 10.02.2022 закрито підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги з мотивів, викладених у позові, просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні заперечив проти задоволення позовних вимог, вказав, що з відповідача вже стягнуто заборгованість, а тому у разі задоволення даного позову буде мати місце подвійне стягнення, також просив застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити у позові. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши та оцінивши зібрані у справі докази, встановив наступні обставини. ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] уклали кредитний договір № 44 від 17.03.2008, згідно якого Банк надав позичальнику кредит в сумі 60000,00 доларів США зі сплатою 13% річних, а позичальник зобов`язався повернути кредит до 16.03.2013. Для забезпечення належного виконання зобов`язання, що випливає з Кредитного договору №44 від 17.03.2008 між ВАТ «Державний ощадний банк України» та [PERSON] 19.03.2008 укладений іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Теребовлянського районного нотаріального округу Тернопільської області, зареєстрований в реєстрі за № 928, відповідно до якого [PERSON] , яка є іпотекодавцем та майновим поручителем [PERSON] передала в іпотеку майно, яке належить їй на праві власності: - домоволодіння загальною площею 118,4 кв. м., житлова площа 55,4 кв.м., знаходиться за адресою [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,1000 га., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер: 6125010100030030392; - земельна ділянка площею 0,0057 га., для ведення особистого селянського господарства, знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер: 6125010100030030393. Рішенням Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16.12.2011 у справі №2-301/11, яке набрало законної сили, позов ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10019/020 філії Тернопільське обласне правління ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] , [PERSON] про дострокове стягнення боргу, задоволено частково. Стягнуто із [PERSON] в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10019/020 філії Тернопільське обласне правління ПАТ «Державний ощадний банк України» борг за кредитним договором № 44 від 17.03.2008 у сумі: 60014,63 доларів США (що в гривневому еквіваленті складає 479510,89 грн.) з них: заборгованість за кредитом - 51000 доларів США (407484,9 грн.); проценти за кредитом - 7314, 63 доларів США (58443,16 грн.); пеню за несвоєчасну сплату кредиту 1500 доларів США(11984,85 грн.); пеню за несвоєчасну сплату відсотків - 200 доларів США(1597,98 грн.) шляхом звернення стягнення на належне [PERSON] та передане останньою, згідно іпотечного договору від 19.03.2008 в іпотеку банку нерухоме майно: - домоволодіння загальною площею 118,4 кв. м., житлова площа 55,4 кв.м., знаходиться за адресою [ADDRESS] за РПНВ: 22478368; - земельна ділянка площею 0,1000 га., надана для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер: 6125010100030030392; - земельна ділянка площею 0,0057 га., для ведення особистого селянського господарства, знаходиться за адресою [ADDRESS] , кадастровий номер: 6125010100030030393 шляхом його реалізації на прилюдних торгах . Позов [PERSON] до ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10019/020 філії Тернопільське обласне правління ПАТ «Державний ощадний банк України», третя особа на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог [PERSON] про визнання припиненим кредитного договору, задоволено, розірвано договір № 44 від 17.03.2011. Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.02.2012 заяву [PERSON] про відстрочку (розстрочку) виконання рішення Теребовлянського районного суду від 16.12.2011 по справі за позовом ПАТ «Державний ощадний банк України» до [PERSON] про стягнення боргу за договором кредиту задоволено, розстрочено виконання рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16.12.2011 в наступному порядку: з 05.03.2012 по 05.03.2013 рівними частинами кожного місяця по 200,00 дол. США.; з 05.03.2013 по 05.03.2014 рівними частинами кожного місяця по 250,00 дол. США.; з 05.03.2014 по 05.03.2015 рівними частинами кожного місяця по 300,00 дол. США; до 01.06.2015 сплатити залишок заборгованості у сумі 50714,63 дол. США; Ухвалою Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 01.10.2015 заяву [PERSON] про розстрочку виконання рішення суду задоволено, надано розстрочку у виконані рішення Теребовлянського районного суду від 16.12.2011 по цивільній справі № 2-301/11 про стягнення з [PERSON] в користь ПАТ «Державний ощадний банк України» в особі територіального відокремленого без балансового відділення № 10019/020 філії Тернопільське обласне правління ПАТ «Державний ощадний банк України» борг за кредитним договором № 44 від 17.03.2008 у сумі: 60014,63 доларів США (що в гривневому еквіваленті складає 479510,89 грн.) з них: заборгованість за кредитом - 51000 доларів США (407484,9 грн.); проценти за кредитом - 7314, 63 доларів США (58443,16 грн.); пеню за несвоєчасну сплату кредиту 1500 доларів США(11984,85 грн.); пеню за несвоєчасну сплату відсотків - 200 доларів США(1597,98 грн.), з 01.10.2015 по 01.10.2016 рівними частинами щомісяця по 150,00 доларів США; з 01.10.2016 по 01.10.2017 рівними частинами щомісяця по 170,00 доларів США; з 01.10.2017 по 01.10.2018 рівними частинами щомісяця по 200,00 доларів США; 01.10.2018 по 01.10.2019 рівними частинами щомісяця по 250,00 доларів США; з 01.10.2019 по 01.10.2020 рівними частинами щомісяця по 300,00 доларів США; до 01.03.2021 сплатити весь залишок несплаченої заборгованості. Згідно розрахунку простроченої заборгованості [PERSON] за кредитним договором № 44 станом на 15.06.2021, заборгованість за основним боргом становить 35044,64 дол. США, що підтверджується випискою по рахунку [PERSON] ; розмір 3% річних по простроченому основному боргу 3458,88 дол. США за період з 15.06.2018 по 15.06.2021. 29.10.2020 позичальником була здійснена остання плата в сумі 300 дол. США. 18.05.2021 у зв`язку із невиконанням відповідачем зобов`язань перед банком позивачем було надіслано відповідачу письмову вимогу про усунення порушення, у якій вимагав погасити прострочену заборгованість за кредитом. Вказано, що у випадку залишення вимоги без відповіді та виконання банк розпочне роботу по примусовому стягненню заборгованості шляхом звернення з позовною заявою до суду. Позивачем змінено організаційно-правову форму з публічного на приватне акціонерне товариство, у зв`язку із чим змінено найменування на Акціонерне товариство «Державний ощадний банк України», що підтверджується копією витягу зі Статуту АТ «Державний ощадний банк України», копією Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань. До правовідносин, які виникли між сторонами, суд застосовує наступні правові норми. Зобов`язання виникають з підстав, передбачених статтею 11 ЦК України, зокрема із договорів. Відповідно до статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до статті 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно із частиною першою статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою (частина перша статті 546 ЦК України). Іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи (стаття 575 ЦК України). Відповідно до статті 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. За змістом статті 33 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на предмет іпотеки повинно привести сторони до задоволення вимог кредитора за основним зобов`язанням, і тільки ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання як такого, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України. Забезпечувальне зобов`язання має похідний характер, а не альтернативний основному. Звернення стягнення на предмет іпотеки не призводить до заміни основного зобов`язання на забезпечувальне. Тому задоволення вимог за дійсним основним зобов`язанням одночасно чи за наявності рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не може мати наслідком подвійного стягнення за основним зобов`язанням, оскільки домовленість сторін про його заміну забезпечувальним зобов`язанням відсутня». Аналогічного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18.09.2018 у справі №921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18). Отже, звернення стягнення на предмет іпотеки не виключає можливості задоволення вимог кредитора за рахунок стягнення заборгованості за основним зобов`язанням. Крім того, з пункту 42 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 30.03.2012 слідує, що коли особа позичальника є відміною від особи іпотекодавця можливе одночасне звернення стягнення на предмет іпотеки та стягнення суми заборгованості за кредитним договором. Судом встановлено та не заперечувалось сторонами, що рішення Теребовлянського районного Тернопільської області від 16.12.2011 виконано не було, а предмет іпотеки не реалізовано, і, відповідно, погашення вимог кредитора за рахунок іпотеки не відбулося. Отже, зобов`язання відповідача за кредитним договором не припинилися, право вимоги банку про повернення кредиту залишалося дійсним і підлягало судовому захисту. Враховуючи вказане, суд вважає доводи представника відповідача щодо подвійного стягнення заборгованості із відповідача безпідставними. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача 3% річних по простроченому основному боргу суд зазначає наступне. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що «у контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України можна зробити висновок, що грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06.06.2012 №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. У цьому випадку Велика Палата Верховного Суду погодилась із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про стягнення з відповідача заборгованості саме в іноземній валюті, тобто прострочене зобов`язання визначене у розмірі 13 000,00 доларів США, що передбачає і нарахування 3 % річних саме з 13 000,00 доларів США». Отже, у частині другій статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Нарахування трьох процентів річних є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Вимагати сплати суми боргу з врахуванням трьох процентів річних є правом кредитора, яким він наділений в силу нормативного закріплення зазначених способів захисту майнового права та інтересу. Оскільки судом встановлено, що зобов`язання відповідача сплатити заборгованість за кредитним договором №44 не припинилося, тому кредитор має право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Таке прострочення є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання, підтвердженого судовим рішенням, до моменту його повного виконання і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Аналіз матеріалів справи свідчить, що відповідно до змісту позову та розрахунку заборгованості позивач просив стягнути з відповідача три проценти річних, передбачених статтею 625 ЦК України, нарахованих за період з 15.06.2018 по 15.06.2021 у сумі 3458,88 дол. США (у валюті зобов`язання) за неповернення основного боргу у сумі 35044,64 дол. США. Суд зазначає, що зазначені нарахування проведено в межах позовної давності за період з 15.06.2018 по 15.06.2021 (за останні три роки, які передували подачі позову у цій справі). Суд вважає, поданий позивачем розрахунок заборгованості за основним боргом та 3% річних, передбачених статтею 625 ЦК України, правильним та обґрунтованим, доводи представника відповідача щодо неправильності проведеного банком розрахунку жодним чином не підтверджені. Таким чином, суд приходить до висновку про підставність та обґрунтованість позовних вимог про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №44 від 17.03.2008. Щодо клопотання представника відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності при зверненні до суду з даним позовом та застосування наслідків пропуску строку позовної давності, суд зазначає наступне. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Статтею 257 ЦК України, встановлена загальна позовна давність, що встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з положеннями статті 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Разом з тим, за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Таким чином, застосування строків позовної давності можливе лише за умови наявності правових підстав для задоволення позову. Початок перебігу позовної давності пов`язується зі строком дії (припинення дії) договору, так і з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). Відповідно до вимог частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Право дострокового повернення означає, що кредитор вимагає виконання зобов`язання до настання строку виконання, визначеного договором. Пред`явлення вимоги про дострокове стягнення кредитних коштів згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України свідчить про зміну строку виконання основного зобов`язання. Отже, звернення з позовом до суду про дострокове стягнення кредиту у спосіб звернення стягнення на іпотечне майно не позбавляє кредитора права, у разі невиконання такого судового рішення, на звернення з позовом до позичальника про стягнення заборгованості за кредитним договором у межах позовної давності, початок перебігу якої за загальним правилом частини першої статті 261 ЦК України - від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Отже, перебіг позовної давності щодо стягнення заборгованості за кредитним договором №44 від 17.03.2008 почався із постановлення рішення суду від 16.12.2011. Дана позовна заява була подана до Теребовлянського районного суду Тернопільської області 22.06.2021. Згідно з приписами частин першої та другої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. У дослідженні обставин, пов`язаних із вчиненням зобов`язаною особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку (частина перша статті 264 ЦК України), суду необхідно у кожному випадку встановлювати, коли конкретно вчинені боржником відповідні дії, маючи на увазі, що переривання перебігу позовної давності може мати місце лише в межах строку давності, а не після його спливу. Чинне законодавство не містить переліку таких дій, але їх узагальнюючою рисою є те, що такі дії мають бути спрямовані на виникнення цивільних прав і обов`язків. В цьому сенсі діями, спрямованими на визнання боргу, є дії боржника безпосередньо стосовно кредитора, які свідчать про наявність боргу, зокрема повідомлення боржника на адресу кредитора, яким боржник підтверджує наявність у нього заборгованості перед кредитором, відповідь на претензію, підписання боржником акта звірки розрахунків або іншого документа, в якому визначена його заборгованість. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, також можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Аналогічний правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 9 листопада 2018 року у справі № 911/3685/17. Із виписок по картковому рахунку слідує, що [PERSON] регулярно здійснював сплату боргу по кредитному договору в період з 22.08.2014 по 29.10.2020. Крім того, ухвалами Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 15.02.2012 та від 01.10.2015 за заявами [PERSON] розстрочувалося виконання рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16.12.2011 та встановлювався графік погашення сум стягнення. Таким чином, суд приходить до висновку, що відповідачем визнавався борг та вчинялися дії щодо добровільного виконання рішення суду від 16.12.2021 та погашення заборгованості, в тому числі подавалися заяви про розстрочку сплати боргу, останній платіж було здійснено 29.10.2020, тому строк позовної давності переривався та не сплив на момент подання позову. При цьому, щодо доводів представника відповідача про те, що сплачені позивачем на користь банку кошти не можна вважати добровільним визнанням боргу, оскільки вони сплачувалися ним не добровільно, а в порядку примусового виконання рішення Теребовлянського районного суду Тернопільської області від 16.12.2011, суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні відомості про відкриття виконавчого провадження щодо примусового виконання рішення суду у період з часу набрання рішенням суду законної сили до моменту подання даного позову до суду. Враховуючи вказане вище, оскільки періодичні платежі щодо погашення боргу здійснювались відповідачем до моменту надходження виконавчого листа до державного або приватного виконавця та відкриття виконавчого провадження, мало місце саме добровільне виконання рішення суду. За загальним правилом (частина перша статті 13 ЦПК України) суд розглядає справу в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи, або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках і, відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Враховуючи вказане вище, суд вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Питання розподілу судових витрат суд вирішує в порядку статті 141 ЦПК України.

Outcome: approved