Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] в особі представника - адвоката Гупала Романа Миколайовича звернулась до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить суд стягнути з відповідача заборгованість за договором позики. В обґрунтування позовних представник позивача зазначив, що 22.02.2018 між позивачем та відповідачем укладено договір позики № 22/02/18-7, згідно умов якого відповідач отримав від позивача в позику грошові кошти в сумі 197552,44 грн., що еквівалентно 7320 доларів США на момент укладання договору позики по курсу НБУ. Усі умови договору позики між позивачем та відповідачем погоджені і викладені у договору позики № 22/02/18-7 від 22.02.2018. Факт укладення договору та отримання відповідачем коштів підтверджується наданою ним позивачеві розпискою від 22.02.2018. Відповідно до умов договору відповідач зобов`язався повернути грошові кошти в сумі 197552,44 грн., що еквівалентно 7320 доларів США по курсу НБУ на дату здійснення платежу. Кінцевий термін повернення боргу - 22.06.2018. Протягом 2018-2019 років відповідач частково погасив борг за Договором позики: 15.04.2018 - 10000,00 грн.; 25.12.2018 - 5000,00 грн.; 10.03.2019 - 8000,00 грн., що підтверджується відповідними розписками. У зв`язку з неналежним виконанням відповідачем зобов`язання з повернення позики позивач був вимушений звернутися до суду з позовом до відповідача про стягнення боргу за договором позики у розмірі 852161,63 грн., з яких 174552,44 грн. - сума основного боргу, 25851,15 грн - інфляційні збитки, 12897,72 грн. - три проценти річних від простроченої суми, 638860,32 грн - пеня за несвоєчасне виконання зобов`язання. 13.09.2022 року ухвалою судді позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, визначено розгляд справи проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання, учасником справи встановлено строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою суду від 06.01.2022 було закрито підготовче провадження в справі, призначено справу до судового розгляду. В судове засідання позивач та його представник не з`явились. Представник позивача адвокат Гупал Р.М. подав до суду заяву про розгляд справи за відсутності позивача та його представника, в якій зазначив, що підтримує позовні вимоги та просить їх задовольнити у повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся у встановленому законом порядку, шляхом направлення судових повісток на адресу його місця проживання, зареєстровану у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, чи в разі, якщо відповідно до положень Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального засобу не здійснюється. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). У зв`язку з чим, на підставі ст. ст. 247, 280, 281 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін на підставі наявних у справі доказів, без фіксації судового процесу, в порядку заочного розгляду. Дослідивши матеріали справи, суд встанови наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Статтею 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених процесуальним законом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст. ст. 81, 83 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Судом встановлено, що 22.02.2018 між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено договір позики № 22/02/18-7, згідно умов якого позикодавець (позивач) передав у власність позичальника (відповідача) грошові кошти в сумі 197552,44 грн., що є еквівалентом 7320 доларів США, за курсом НБУ, встановленим на моменту укладення даного договору, а відповідач зобов`язався повернути позику в гривнях в еквіваленті 7320 доларів США за курсом НБУ на дату здійснення платежу не пізніше ніж через ч місяці з моменту укладення договору, тобто до 22.06.2018. Сторони домовились, що позика є безпроцентною. Факт отримання відповідачем визначеної договором суми грошових коштів підтверджено складеною ним 22.02.2018 розпискою. Згідно ст. 1046 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики). Відповідно до ст. 1047 ЦК України, договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідач зобов`язання з повернення позики виконав частково: 15.04.2018 відповідач повернув позивачеві 10000,00 грн., 25.12.2018 - 5000,00 грн., 10.03.2019 - 8000,00 грн., що підтверджується відповідними розписками позивача. Відповідач доказів належного виконання зобов`язання з повернення позики суду не надав. Отже, заборгованість відповідач за договором позики становить 174552,44 грн. Згідно статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною 3 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Відповідно до частини першої статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання (ч. 1 ст. 625 ЦК України). Частиною 2 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Розрахунок інфляційних втрат та 3% річних здійснено позивачем за період з 11.03.2019 по 26.08.2021 (день звернення до суду з позовом), виходячи із заборгованості відповідача в розмір 174552,44 грн. Перевіривши розрахунок інфляційних втрат та 3% річних, суд визнає його правильним. Отже позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох проценти річних від простроченої суми підлагають задоволенню у повному обсязі. Вирішуючи вимогу позивача щодо стягнення неустойки за несвоєчасне повернення позики, суд керується наступним. Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання (ч. 1 ст. 549 ЦК України). Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч. 3 ст. 549 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконанням зобов`язання. Предметом неустойки може бути грошова сума (ч. 1 ст. 551 ЦК України). Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства (ч. 2 ст. 551 ЦК України). У п. 10 договору позики сторони передбачили, що за несвоєчасне повернення позики (її чергової частини за графіком) позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцю неустойку у розмірі 1% від суми займу за кожний календарний день існування простроченої заборгованості. З урахуванням вищевикладеного та приписів ст. 258 ЦК України, позивач просить суд стягнути з відповідача неустойку за останні 12 місяців, що передують зверненню до суду з позовом, а саме з 26.08.2020 по 26.08.2021. При цьому, пеня обчислена позивачем з суми невиконаного відповідачем грошового зобов`язання (174552,44 грн.) за кожен день прострочення його виконання у вищезазначений період. Перевіривши наведений у позовній заяві розрахунок пені, суд дійшов висновку, що його здійснено правильно. Разом з тим, частиною третьою статті 551 ЦК України встановлено, що розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 04.11.2015 у справі № 6-1120цс15, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 12.12.2018 у справі N 703/1181/16-ц. Стягнення з відповідача на користь позивача неустойки у розмірі, що більше ніж утричі перевищує суму простроченого зобов`язання, не можна вважати таким, який би відповідав завданню цивільного судочинства - справедливому розгляду і вирішенню справи. З урахуванням вищевикладеного, суд вважає можливим зменшити розмір неустойки, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, з 638860,00 грн. до 174552,00 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Таким чином, вимоги позивача в частині стягнення неустойки (пені) суд задовольняє частково у розмірі 174552,00 грн. Отже, загальна сума заборгованості за договором позики, що підлягає стягненню з відповідача становить 387852,87 грн., з яких 174552,00 грн. - основний борг, 25851,15 грн. - інфляційні збитки, 12897,72 грн. - три проценти річних від простроченої заборгованості, 174552,00 грн. - пеня. Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного. У позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача судові витрати, які складаються з судового збору та витрат на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог (п. 3 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Позивачем за звернення до суду з позовом сплачено судовий збір в розмірі 8521,62 грн., що підтверджується квитанцією про сплату № 83454 від 26.08.2021. З наданих позивачем документів судом встановлено, що 15.09.2020 між позивачем та адвокатом Гупалом Р.М. укладено договір про надання правової допомоги, згідно умов якого адвокат зобов`язався надавати позивачеві правову допомогу, зокрема представляти інтереси позивача у судах під час здійснення цивільного судочинства, а позивач зобов`язалась прийняти надані адвокатом послуги та сплатити винагороду (гонорар). 20.08.2021 між позивачем та її представником укладено додаток до договору про надання правової допомоги від 15.09.2020, в якому визначили перелік та вартість послуг, які надаватимуться адвокатом позивачеві у справі за її позовом до [PERSON] . Також сторони домовились про додатковий гонорар у розмірі 5% від суми задоволених позовних вимог позивача у зазначеній справі. 26.08.2021 позивачем підписано акт наданих адвокатом послуг, згідно якого до моменту звернення до суду з позовом представником позивача було надані позивачеві послуги на загальну суму 8400,00 грн. Представник позивача особисто приймав участь у судових засідання, які відбулись 11.11.2021, 07.12.2021 у режимі відеоконференцзв`язку. Вартість послуг представника позивача з представництва інтересів позивача в суді визначена в розмірі 3000,00 грн. за один судодень. Окрім того, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь додатковий гонорар у розмірі 5% від суми задоволених вимог в розмірі 42608,08 грн., який вона зобов`язана сплатити представникові у разі задоволення позову. Вирішуючи питання про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить із диспозиції ч. 1 ст. 137 ЦПК України, відповідно до якої витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.(ч. 2 ст. 137 ЦПК України). Частиною 8 ст. 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правової допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.(ч. 4 ст. 137 ЦПК України). У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не має права вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Наведена правова позиція викладена в додатковій Постанові Верховного суду від 24.01.2019 в справі № 910/15944/17. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», заява № 19336/04). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Позивачем належними та допустимими доказами доведено, що розмір судових витрат на професійну правничу допомогу склав 14400,00 грн. Зазначена сума включає вартість послуг, наданих представником до моменту звернення до суду з позовом (8400,00 грн.), та вартість послуг з представництва інтересів позивача в суді (6000,00 грн.). Також договором про надання правової допомоги передбачено обов`язок позивача сплатити її представникові додатковий гонорар у розмірі 5% від суми задоволених позовних вимог. Додатковий гонорар обумовлений сторонами договору про надання правової допомоги до сплати під відкладальною умовою, є складовою частиною гонорару адвоката, тож належить до судових витрат. Подібний висновок міститься у п. 5.46 мотивувальної частини постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.05.2020 у справі № 904/4507/18. Відповідач до суду із клопотанням про зменшення розміру витрат на правничу допомогу не звертався, доказів на підтвердження неспівмірності витрат на оплату послуг адвоката позивачів зі складністю справи та наданих адвокатом послуг, витраченим ним часом, обсягом наданих ним послуг та ціною позову суду не надав. При цьому загальна сума витрат на адвокатські послуги, передбачена договором між позивачем та її представником, на переконання суду не виходить за розумні межі визначення розміру гонорару. Суд, виходячи з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, їх зв`язку з розглянутою судом справою, відсутність клопотань відповідача про зменшення розміру витрат, а також з того, що позов підлягає частковому задоволенню, доходить висновку, що з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати на правничу допомогу пропорційно розміру задоволених судом позовних вимог у розмірі 25946,66 грн. Також з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 3878,53 грн.

Outcome: partial