Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що їй на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . У вказаній квартирі також зареєстроване місце проживання її невістки, [PERSON] та онуків [PERSON] та [PERSON] . Однак, останні понад один рік не проживають в даній квартирі, не беруть участі у витратах по утриманню житла, не сплачують комунальних послуг, їх особистих речей в квартирі не має, оскільки вони фактично проживають в [ADDRESS] . Перешкод в користуванні вказаним житлом позивач їм не чинить. Факт реєстрації їх місця проживання порушує право позивача на розпорядження та користування майном, а також позбавляє можливості оформити субсидію на оплату комунальних послуг. Звертає увагу, що рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03.03.2020 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітніх дітей залишено проживати з матір`ю. Тому позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеною квартирою, а також стягнути з відповідача [PERSON] судові витрати, які складаються із 908 грн. сплаченого судового збору. Позивач в судове засідання не з`явилася, 22.03.2022 року її представник, адвокат Крамаренко К.С. надіслала до суду письмову заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує та просить розгляд справи проводити в її відсутності (а.с. 110-111). 17.05.2022 року [PERSON] надіслала до суду письмову заяву, в якій судове засідання просить відкласти у зв`язку з відсутністю коштів на оплату проїзду до м. Коломия Івано-Франківської області, пального на автозаправках та неможливістю використання власного автотранспорту, а також із введенням воєнного стану на території України (а.с. 160-161). 17.05.2022 року позивач подала до суду письмову заяву в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує, просить справу розглядати в її відсутності та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Також просить клопотання її адвоката від 17.05.2022 року не брати до уваги (а.с. 163). Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином, а саме за зареєстрованим у встановленому законом порядку місцем їх проживання, а також шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України. Причин своїх неявок відповідачі суду не повідомили, не звернулися із заявами про розгляд справи в їхній відсутності та не подали відзив на позов. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Тому відповідно до положень ч. 4 ст.223 та ч.1 ст.280 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки позивач не заперечують проти такого вирішення справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, 16.05.2022 року міський голова Б. Станіславський звернувся до суду з письмовим клопотанням, в якому просить долучити до матеріалів справи рішення виконавчого комітету Коломийської міської ради №132 від 05.05.2022 року "Про затвердження висновку про можливість зняття дітей з реєстрації місця проживання та визнання дітей такими, що втратили право користування житловим приміщенням", акт обстеження умов проживання від 18.02.2022 року, а розгляд справи проводити у відсутності представника ( а.с. 155). В зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло, виданого 31.12.1996 року Бюро по приватизації державного житлового фонду згідно з розпорядженням № 6763 від 10.12.1996 року, квартира [ADDRESS] , належить позивачу, [PERSON] та [PERSON] в рівних частках (а.с. 15). Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 03.09.2020 року (справа № 346/493/20), яке набрало законної сили 04.04.2020 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, неповнолітніх дітей - [PERSON] та [PERSON] , залишено проживати з їхньою матір`ю (а.с. 9-11). Даними довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб № 1768, виданою 02.12.2021 року Управлінням «Центр надання адміністративних послуг» Коломийської міської ради Івано-Франківської області, стверджується, що [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] (а. с. 50). Актом обстеження умов проживання від 18.02.2022 року підтверджено, що [PERSON] (колишня невістка позивача) разом з двома дітьми - [PERSON] та [PERSON] з за вищевказханою адресою з 2020 року не проживають, дитячих речей в житловому приміщенні немає (а.с. 156). Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК України. Згідно з вимогами ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст. ст. 72, 156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до Закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду дійти висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Позаяк судом не встановлено, що між відповідачем [PERSON] та позивачем існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено відсутність за місцем реєстрації цього відповідача більше одного року, а тому вимоги позову про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, слід зазначити наступне. Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Також суд враховує, що відповідно до частин другої, третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікунами) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні [PERSON] та [PERSON] набули права власності або права постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є її процесуальним обов`язком. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №755/16152/16-ц, від 04.07.2018 у справі №711/4431/17, від 10.04.2019 у справі №466/7546/16-ц, від 27.06.2019 у справі №337/1760/17, від 27.11.2019 у справі №368/750/16-ц, від 25.08.2020 у справі №206/3425/18. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). Рішенням виконавчого комітету Коломийської міської ради від 05.05.2022 року № 132 затверджено висновок про можливість зняття дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з реєстрації місця проживання та визнання їх такими, що втратили право користування житловим приміщенням (а.с.157). Як вбачається із вказаного висновку, відповідачі зареєстровані, однак, понад рік не проживають в квартирі [ADDRESS] . [PERSON] не позбавлена батьківських прав, а отже, згідно своїх батьківських обов`язків зобов`язана забезпечити дітей впорядкованими умовами для проживання, виховання та розвитку, зареєструвати їхнє місце проживання. Оскільки право власності є непорушним і підлягає захисту, а малолітні [PERSON] та [PERSON] не є членами сім`ї позивача, вважають за можливе зняти дітей з реєстрації місця проживання та визнати їх такими, що втратили право користування зазначеним житлом ( а.с. 158-159). У відповідності до ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Загальне посилання на захист житлових прав позивача не вважаються належним обґрунтуванням, за таких обставин суд вважає, що висновок органу опіки та піклування, є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам дітей, а тому не погоджується з ним. Відповідно до частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 2 ст.141 СК України розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно із ч. 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Малолітні [PERSON] та [PERSON] зареєстровані разом з батьками у вищевказаній квартирі, а наразі, в цій квартирі продовжує проживати, зареєстрований і є власником частки житла батько дітей. Малолітні діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а те, що таке проживання за рішенням суду про розірвання шлюбу визначено разом з матір`ю - не може бути безумовною підставою для припинення їх права користування житлом, що належить їхньому батьку, а тому відсутні правові підстави для позбавлення їх права на житло шляхом визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Судом встановлено, що позивачем понесено судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 908 грн., що стверджується відповідною квитанцією (а.с.7). Відповідно до правил ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід присудити на користь позивача вказані судові витрати. На підставі наведеного, ст.ст. 319, 321, 405 ЦК України, та,

Outcome: partial