Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 06.05.2021 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2021 до участі у справі залучено правонаступника Київської місцевої прокуратури №10 - Шевченківську окружну прокуратуру міста Києва. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 18.11.2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Предметом позову є: 1.Витребування від [PERSON] (реєстраційний номер картки платника податків [NUMBER] ) на користь територіальної громади міста Києва в особі Київської міської ради (код ЄДРПОУ 22883141; вул. Хрещатик, 36, м. Київ, 01001) нежитлові приміщення групи приміщень №1 загальною площею 129 кв. м (підвал літер Б) по [ADDRESS] ум. Києві, право власності на які зареєстровано за [PERSON] як на підвал (літера Б) групи приміщень №24 загальною площею 129 кв.м (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1172330780000). 2. Визнання недійсним договору іпотеки, укладеного 05.01.2018 між [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ) та [PERSON] (ідентифікаційний код [NUMBER] ), посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюк Т.М. та зареєстрованого в реєстрі за №11. В обґрунтування позовних вимог прокурор посилається на той факт, що право власності на спірне майно згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно протиправно зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного з [PERSON] , в той час, як вказане майно є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, віднесене до сфери управління Шевченківської районної в місті Києві державної адміністрації та закріплене на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району міста Києва». Київською міською радою рішень про відчуження та приватизацію вказаного майна не приймалось, а отже відчуження приміщень відбулось поза волею дійсного власника та право власності територіальної громадина майно не припинилось, у зв`язку з чим, вказане майно підлягає витребуванню від [PERSON] на користь Київської міської ради на підставі п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України. Крім того, за доводами прокурора спірне майно було передано в обтяження іпотекодержателю за договором іпотеки особою, у якої були відсутні повноваження щодо вчинення вказаних дій, а тому оспорюваний договір суперечить вимогам ст.ст. 317, 319, 321, 583 ЦК України, що в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Також, прокурор просить визнати поважними причини пропуску строків позовної давності при зверненні до суду, мотивуючи тим, що ні прокуратура, ні Київська міська рада не були сторонами правочинів, на підставі яких відбулось незаконне вибуття та подальший перехід права власності до третіх осіб, а також заявником реєстраційних дій щодо внесення записів про право власності щодо них, а тому не мали об`єктивної можливості дізнатись про порушення прав власності територіальної громади міста Києва при вибутті та незаконній реєстрації прав власності на нерухоме майно по [ADDRESS] до отримання інформації про те, що свідоцтво про право власності [PERSON] не видавалось та БТІ м.Києва право власності за ним не реєструвалось, тобто до липня 2020 року. Відповідачі правом на подання відзиву не скористались. В судовому засіданні прокурор та представник Київської міської ради підтримали позов повністю, просили його задовольнити. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] , заперечував проти позову, просив відмовити в його задоволенні, у зв`язку з пропуском прокурором строку позовної давності при зверненні до суду. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про день, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки до суду не повідомила, тому суд постановив розглядати справу за її відсутності. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Заслухавши пояснення прокурора, представника позивача та представника відповідача, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю з наступних підстав. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що жилий будинок [ADDRESS] разом з вбудованими нежитловими приміщеннями площею 218,2 кв.м. належав територіальній громаді Шевченківського району м.Києва на підставі рішення Київської міської ради №208/1642 від 27.12.2001 (порядковий номер 210 в додатку №11 таблиці 7 указаного рішення). У подальшому, рішенням Київської міської ради № 7/4819 від 09.09.2010 «Про питання організації управління районами в м. Києві», з 31.10.2010 припинено шляхом ліквідації Шевченківську районну в м. Києві раду, зобов`язано виконавчий орган Київської міської ради (КМДА) протягом місяця з дня набрання чинності цим рішенням подати на розгляд КМР пропозиції щодо прийняття у власність територіальної громади міста Києва нерухомого та рухомого майна, коштів, підприємств, установ, організацій і іншого майна районних у місті Києві рад та їх органів. Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 № 284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста» жилий будинок в літері «Б» по [ADDRESS] разом з нежитловими приміщеннями загальною площею 218,20 кв. м, включений до переліку об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва (порядковий номер 239 в додатку №10 таблиці 6 указаного рішення). У подальшому розпорядженням виконавчого органу Київської міської ради (КМДА) від 10.12.2010 № 1112 вказаний будинок разом з нежитловими приміщеннями віднесено до сфери управління Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації. Відповідно до розпорядження Шевченківської районної в м. Києві державної адміністрації від 09.02.2011 № 80 вказаний об`єкт закріплено на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». У подальшому площу приміщень було уточнено шляхом проведення переобмірів. На даний час, площа нежитлових підвальних приміщень (літера Б) в будинку [ADDRESS] становить 213,2 кв.м. Дані приміщення включають в себе групу приміщень №1 загальною площею 129 кв.м та групу приміщень №2 загальною площею 84,2 кв.м, а всього загальна площа по приміщенням групи №№1,2 складає 213, 2 кв.м (копія технічної документації надається). Тобто судом встановлено, що нежитлові підвальні приміщення загальною площею 213,20 кв. м в будівлі літера «Б» по [ADDRESS] , які включають в себе нежитлові приміщення групи приміщень №1 загальною площею 129 кв.м, є комунальною власністю територіальної громади міста Києва, віднесені до сфери управління Шевченківської районної у м. Києві державної адміністрації та закріплені на праві господарського відання за КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва». При цьому судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, що Київська міська рада рішень про відчуження цих приміщень не приймала. Проте, матеріалами справи підтверджено, що групу приміщень №1 загальною площею 129 кв.м зареєстровано на праві власності за третіми особами як підвал (літера Б) групи приміщень 24 загальною площею 129 кв.м. по [ADDRESS] . Так, 05.01.2018 право власності на нежитлові приміщення загальною площею 129 кв. м по [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу №6 від 05.01.2018, укладеного з [PERSON] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1172330780000). Тотожність нежитлових приміщень, які належать до комунальної власності, та зареєстрованих на даний час на праві власності за [PERSON] , підтверджується технічною документацією на них, в тому числі журналами обмірів, наявних в матеріалах реєстраційної справи на об`єкт нерухомого майна №1172330780000, технічним паспортом, складеним ТОВ «Б-Т-І» на замовлення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м.Києва», а також копіями поповерхового плану та експлікації внутрішніх площ групи приміщень №24 з інвентаризаційної справи по [ADDRESS] , виконаними Київським міським Бюро технічної інвентаризації. Право власності на спірне майно зареєстровано за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного 15.03.2017 між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбуновою Л.В., про що зроблено запис в реєстрі за №647. Разом з тим, первинну реєстрацію права власності на спірні приміщення 13.02.2017 проведено за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності, серія та номер: [NUMBER] , виданого 19.10.2005 Головним управлінням комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради. Крім того, матеріали реєстраційної справи містять Інформаційну довідку НЖ-2017 №248 від 10.02.2017 про належність спірного нерухомого майна [PERSON] (за інформацією БТІ, викладеною в листі №062/14-7972 від 31.07.2020, довідка не видавалась). Водночас, як встановлено судом, з відповіді Департаменту комунальної власності міста Києва від 31.07.2020 № 062/02/08-4972 вбачається, що Головним управлінням комунальної власності м. Києва, правонаступником якого є Департамент, свідоцтво про право власності серії [NUMBER] [PERSON] не оформлювалося на підвал літера Б (група приміщень №24), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] на підставі наказу від 18.10.2005 №1957-Н5. Також, з листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 31.07.2020 № 062/14-7972 вбачається, що реєстрація права власності на нежилі приміщення в літері Б ( у тому числі і на групу приміщень №24 площею 129 кв.м.) по [ADDRESS] не проводилась. Запис в реєстровій книзі №д3з-348 за реєстровим номером 236з від 21.11.2005 не здійснювався. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон) під державною реєстрацією речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) слід розуміти офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Державна реєстрація прав є обов`язковою. Інформація про права на нерухоме майно та їх обтяження підлягає внесенню до Державного реєстру прав. Права на нерухоме майно та їх обтяження, які підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Як вбачається із правової позиції викладено у Постанові Верховного Суду від 10.05.2018 у справі №910/15993/16, що державна реєстрація права власності це не підстава набуття права власності, а засвідчення державою вже набутого особою права власності, і ототожнювати факт набуття права власності з фактом його державної реєстрації не видається за можливе. При дослідженні обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки факт реєстрації права власності є лише елементом юридичного складу, який тягне виникнення права власності, а не є підставою його набуття. Сама по собі реєстрація права не є підставою виникнення права власності, оскільки такої підстави закон не передбачає. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема є договори та інші правочини (п.1 ч.2 ст. 11 ЦК України). Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Судом враховано, що свідоцтво про право власності від 19.10.2005 на нежитлове приміщення уповноваженим органом не видавалось, а тому воно не породжує правових наслідків та є нікчемним за своєю правовою природою, та не потребує додаткового визнання його недійсним за рішенням суду. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.12.2019 у справі №755/9182/17. Наведене в сукупності свідчить про те, що свідоцтво про право власності від 19.10.2005 [PERSON] не видавалось, а тому суд приходить до висновку, що у [PERSON] право власності на спірне нежитлове приміщення не виникло. Відповідно до п. 7 ст. 92 Конституції України правовий режим власності визначається виключно законами України. Згідно із ст. 143 Конституції України встановлено, що територіальні громади безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є у комунальній власності. Відповідно до статті 41 Конституції України та ст. 319 Цивільного кодексу України право власності є непорушним і право розпоряджатися майном належить лише власникові майна. Стаття 321 ЦК України, встановлює принципи непорушності права власності. Відповідно до цієї норми, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Разом з тим, ст.ст.1, 3 Закону України «Про приватизацію державного майна» (в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності на спірний об`єкт нерухомості) (далі - Закон) передбачають, що приватизація державного майна (далі - приватизація) - це відчуження майна, що перебуває у державній власності, і майна, що належить Автономній Республіці Крим, на користь фізичних та юридичних осіб, які можуть бути покупцями відповідно до цього Закону, з метою підвищення соціально-економічної ефективності виробництва та залучення коштів на структурну перебудову економіки України. ЗаконодавствоУкраїни про приватизацію складається з цього Закону, інших законів України з питань приватизації. За приписами ч. 4 ст. 3 цього Закону відчуження майна, що є у комунальній власності, регулюється положеннями цього Закону, інших законів з питань приватизації і здійснюється органами місцевого самоврядування. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1 Закону України «Про приватизацію невеликих державних підприємств (малу приватизацію)» (в редакції, що діяла на момент реєстрації права власності на спірне майно) відповідно до цього Закону можуть приватизуватися підприємства, якщо вони відповідають вимогам ч. 1 ст. 2 цього Закону. Відповідно до ч. 1 ст. 2 вказаного Закону об`єктом малої приватизації, зокрема, є окреме індивідуально визначене майно. Частиною 1 Державної програми приватизації на 2000-2002 визначено основні цілі, пріоритети, завдання та способи приватизації державного майна, майна, що належить Автономній Республіці Крим, та відчуження комунального майна, групи об`єктів, які підлягають приватизації, орієнтовані завдання щодо обсягів приватизації державного майна та надходження коштів від приватизації до Державного бюджету України та відповідні заходи щодо виконання цієї Програми. З урахуванням цього, суд приходить висновку, що відчуження комунального майна повинно було відбуватися в рамках приватизаційної процедури у порядку, визначеному вказаними законодавчими актами та у спосіб, передбачений Державною програмою приватизації. Разом з цим, як встановлено судом, відчуження спірного нерухомого майна здійснено поза приватизаційною процедурою, і взагалі - без прийняття відповідного рішення Київрадою, а отже волевиявлення дійсного власника майна, а саме територіальної громади на його відчуження відсутнє, а тому нежитлові підвальні приміщення загальною площею 129 кв.м. в будівлі літера «Б» по [ADDRESS] були відчужені особою, яка не мала права на це, без відома та згоди дійсного власника майна. За статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» представницьким органом місцевого самоврядування є відповідна місцева рада, яка відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення. Відповідно до ч. 5 ст. 16 цього Закону від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ст. 60 вказаного Закону територіальним громадам сіл, селищ, міст, районів у містах належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. Органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності. Право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Враховуючи, що спірні нежитлові приміщення є комунальною власністю, і розташовані на території міста Києва, правомочності щодо володіння, користування та розпорядження ними можуть здійснюватися від імені та в інтересах територіальних громади столиці Київською міською радою. Таким чином, спірне нерухоме майно могло бути відчужене виключно у разі наявності волевиявлення відповідної територіальної громади, оформленого у вигляді рішення, яке відповідає вимогам законодавства. Разом з цим, доказів наявності відповідного волевиявлення власника щодо відчуження нерухомого майна матеріали справи не містять, а тому суд приходить висновку, що Київрада рішень про відчуження спірних приміщень не приймала, а отже відчуження цих приміщень відбулось поза волею дійсного власника, що є підставою для їх витребування відповідно до п.3 ч.1 ст. 388 ЦК України. При цьому, первинну реєстрацію права власності на спірне майно здійснено 13.02.2017 за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 19.10.2005, яке не видавалось та не могло бути підставою для набуття [PERSON] права власності . Тобто суд приходить висновку, що [PERSON] ніколи не був власником спірних нежитлових приміщень і не мав права розпоряджатись ними будь-яким шляхом, у тому числі, шляхом укладення договору купівлі-продажу. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Статтею 327 ЦК України передбачено, що у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Разом з тим, відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до статті 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно п. 3 ч.1 до статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, в тому числі, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Таким чином, згідно з вимогами ст.ст. 330, 388 ЦК України право власності на майно, яке було відчужене поза межами волі власника, не набувається, у тому числі й добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. На наявність права власника на майно не впливає також і та обставина, що воно було предметом угод відчуження, укладених іншими особами, оскільки дійсний власник не був стороною цих угод, а ст. 346 ЦК України не передбачає припинення права власності дійсного власника в зв`язку з реєстрацією договорів за іншими особами під час його неодноразового перепродажу, що відбувалося без участі та поза межами волі дійсного власника. Відповідно до висновку Верховного суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Аналогічну позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.06.2020 у справі № 19/028-10/13. У вказаній постанові Верховний Суд зазначає, що задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Таким чином, власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для витребування майна оспорювання рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, ланцюга договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, визнання права власності на спірне майно не є ефективним способом захисту прав; при цьому позивач у межах розгляду справи про витребування майна з чужого володіння вправі посилатися, зокрема, на незаконність рішення органу державної влади чи місцевого самоврядування, без заявлення вимоги про визнання його недійсним; таке рішення за умови його невідповідності закону не тягне правових наслідків, на які воно спрямоване. Подібні за змістом висновки сформульовані у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, від 21 серпня 2019 року у справі № 911/3681/17, від 1 та 15 жовтня 2019 року у справах № 911/2034/16 та № 911/3749/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 911/3680/17. Враховуючи, що дійсним власником спірного нерухомого майна є територіальна громада міста Києва, а Київською міською радою чи районною радою рішення про відчуження спірного майна не приймалося, не було волевиявлення законного власника на його відчуження, а тому суд приходить висновку, що вказане майно підлягає витребуванню від останнього набувача - [PERSON] на користь Київради на підставі п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України. Крім того судом з`ясовано та підтверджено матеріалами справи, що 05.01.2018 [PERSON] уклав з [PERSON] договір іпотеки нежитлових приміщень по [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Тарасюк Т.М., реєстраційний номер 11. Відповідно до умов договору предметом іпотеки є підвал (літера Б) група приміщень [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1172330780000). Згідно з абз. 2 ст. 1 Закону України «Про іпотеку», іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Частиною першою статті п`ятої вищевказаного Закону передбачено, що предметом іпотеки можуть бути один або декілька об`єктів нерухомого майна за таких умов: нерухоме майно належить іпотекодавцю на праві власності або на праві господарського відання, якщо іпотекодавцем є державне або комунальне підприємство, установа чи організація. Водночас, відповідно до ч.ч.2, 3 ст. 583 ЦК України заставодавцем може бути власник речі або особа, якій належить майнове право, а також особа, якій власник речі або особа, якій належить майнове право, передали річ або майнове право з правом їх застави. Застава права на чужу річ здійснюється за згодою власника цієї речі, якщо для відчуження цього права відповідно до договору або закону потрібна згода власника. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Отже, оскільки передача обтяження майна є видом розпорядження, то лише власником майна воно могло бути передано в іпотеку. Як передбачено ч. 1 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. При цьому, положеннями ч. 1 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, якщо предмет іпотеки було передано в обтяження іпотекодержателю за договором іпотеки особою, у якої були відсутні повноваження щодо вчинення вказаних дій, то оспорюваний договір суперечить вимогам закону, що в розумінні ст. ст. 203, 215 ЦК України є підставою для визнання його недійсним. Враховуючи викладене, суд приходить висновку, що договір іпотеки №11, укладений 05.01.2018 між [PERSON] та [PERSON] підлягає визнанню недійсним, оскільки він суперечить вимогам ст.ст. 317, 319, 321, 583 ЦК України. Окрім того, в судовому засіданні, представником відповідача [PERSON] подано усну заяву про застосування позовної давності до вимог прокурора, з одночасним посиланням на відсутність поважних причин для пропуску позовної давності та проханням суд відмовити в задоволенні позовних вимог прокурора, оскільки, на переконання відповідача, прокурор та Київська міська рада могли дізнатись про порушення права власності територіальної громади на спірні приміщення, зокрема, з червня 2017 року, тобто з моменту внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про кримінальне правопорушення № 12017100100007261 за фактом незаконного заволодіння нежитловими приміщеннями, в якому прокурор здійснює процесуальне керівництво за досудовим розслідуванням. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що «позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності, що є звичайним явищем у національних законодавствах держав - учасниць Конвенції, виконує кілька завдань, в тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу» (пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою № 14902/04 у справі відкрите акціонерне товариство "Нафтова компанія "Юкос" проти Росії"; пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі "Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства"). Отже, дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язане з реалізацією права на справедливий судовий розгляд. Суд зазначає, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (ст. 256 ЦК України). Згідно з частиною першою статті 260 ЦК України позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною третьою статті 267 ЦК України передбачена можливість застосування позовної давності, у тому числі й спеціальної, лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення рішення судом. При цьому за змістом частини першої статті 261 ЦК України позовна давність застосовується лише за наявності порушення права особи. Отже, перш ніж застосовувати позовну давність, суд повинен розглянути справу у повному обсязі, дати належну оцінку доказам, відповідно до вимог статті 89 ЦПК України, з`ясувати та зазначити в судовому рішенні, чи порушене право позивача, за захистом якого той звернувся до суду. У разі коли такі право чи інтерес не порушені, суд відмовляє в позові з підстав його необґрунтованості. Положення закону про правові наслідки спливу строку позовної давності можуть бути застосовані судом тільки у тому випадку, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права і факт його порушення чи оспорювання. Якщо ж під час розгляду справи буде встановлено, що у позивача немає суб`єктивного права, про захист якого він просить, або ж воно не порушувалось чи не оспорювалось, суд повинен відмовити у позові не через пропущення строку позовної давності, а за безпідставністю матеріально-правової вимоги. Відповідно до ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Згідно статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (п. 1), за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (п. 5). Суд зазначає, що для визначення моменту виникнення права на позов важливими є як об`єктивні (сам факт порушення права), так і суб`єктивні (особа довідалася або повинна була довідатись про це порушення) чинники. Визначаючи початковий момент перебігу позовної давності до вимог, заявлених у даній справі, судом враховано висновки, викладені в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі № 911/3681/17, де зазначено, що аналіз стану поінформованості особи, вираженого дієсловами "довідалася" та "могла довідатися" у статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 Цивільного процесуального кодексу України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. При цьому як у випадку пред`явлення позову самою особою, право якої порушене, та і в разі пред`явлення позову в інтересах цієї особи іншою уповноваженою на це особою, відлік позовної давності обчислюється з одного й того самого моменту - коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила. Положення закону про початок перебігу позовної давності поширюється й на звернення прокурора до суду із заявою про захист державних інтересів або інтересів територіальної громади. Такі висновки ґрунтуються на аналізі норм статей 256, 261, 267 ЦК України та статті 56 Цивільного процесуального кодексу України. Тобто, обчислення позовної давності у випадку звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі органу, уповноваженого державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, здійснюється з дня, коли саме цей орган довідався або міг довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. У такому випадку дата прокурорської перевірки не має значення для визначення початку перебігу позовної давності. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 року у справі № 359/2012/15-ц. Згідно з висновками, викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.11.2019 року у справі №914/3224/16, закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи; перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням; Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб; таким чином, розглядаючи віндикаційні позови, суд має враховувати, що з огляду на принцип непорушності права володіння майном початок перебігу позовної давності обчислюється саме з моменту, копи майно вибуло з власності власника, та не пов`язано з ухваленням будь-яких судових рішень про порушення права такої особи. Одночасно суд звертає увагу, що позовна давність не є інститутом процесуального права та не може бути відновлена (поновлена) в разі її спливу, але за приписом частини п`ятої статті 267 Цивільного кодексу України позивач вправі отримати судовий захист у разі визнання поважними причин пропуску позовної давності. У справі Delcourt v. Belgium Європейський суд з прав людини зазначив, що у демократичному суспільстві у світлі розуміння Конвенції, право на справедливий суд посідає настільки значне місце, що обмежувальне тлумачення статті 6 Конвенції не відповідало б меті та призначенню цього положення. У справі Bellet v.France суд зазначив, що стаття 6 параграфу 1 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання у її права. У рішенні Європейського Суду з прав людини у справі "Іліан проти Туреччини" зазначено правило встановлення обмежень доступу до суду у зв`язку з пропуском строку звернення повинно застосовуватися з певною гнучкістю і без надзвичайного формалізму, воно не застосовується автоматично і не має абсолютного характеру; перевіряючи його виконання слід звертати увагу на обставини справи. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати, зокрема, можливість поновлення строку позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме - обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права. Питання поважності причин пропущення позовної давності (наявність обставин, які з об`єктивних, незалежних підстав унеможливлювали або істотно утруднювали своєчасне подання позову) вирішується судом у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини. Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 року у справі №910/23481/17 та від 29.08.2018 року у справі №911/2044/17. При вирішенні питання про захист порушеного права, у разі пропущення позовної давності суд: а) у визначеному законом порядку встановлює наявність чи відсутність обставин, які обґрунтовують поважність причин пропущення позовної давності; б) вирішує дане питання у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних про такі обставини; в) оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтуються на всебічному, повному і об`єктивному розгляді в судовому процесі усіх обставини справи в їх сукупності,

Outcome: approved