Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

12 січня 2022 року до суду надійшла вказана позовна заява. В обґрунтування позовних вимог адвокат Кіча В.В. в інтересах позивача [PERSON] посилається на те, що 11 травня 2021 року [PERSON] на підставі ч. 6 ст. 118 ЗК України подав до Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області заяву про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства. Проте Рішенням селищної ради № 270 від 10 червня 2021 року відтерміновано розгляд його заяви. 05 липня 2021 року [PERSON] звернувся до селищної ради з аналогічною заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність тієї ж самої земельної ділянки, схема розташування повністю співпадає. Рішенням селищної ради від 14 липня 2021 року [PERSON] надано дозвіл на розроблення відповідного проекту землеустрою. Рішенням Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області № 413 від 31 серпня 2021 року [PERSON] затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 7421182000:06:000:0116, площею 2 га. 12 листопада 2021 року приватний нотаріус Пушкарьова-Гезердава Н.О. посвідчила договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, відповідно до якого продавець [PERSON] продав земельну ділянку покупцеві [PERSON] . Поведінка селищної ради, яка полягає у відтермінуванні розгляду заяви однієї особи та швидкому розгляді аналогічної заяви іншої особи, є протиправною. Стаття 118 ЗК України взагалі не містить такого поняття як «відтермінування». У зв`язку з таким відтермінуванням та наданням необґрунтованої переваги відповідачу [PERSON] було порушено право позивача [PERSON] на отримання земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства. Зазначає, що позов має приватно-правовий характер, оскільки є спором про цивільне право, який виник у зв`язку з порушенням суб`єктивного права позивача, пов`язаного з реалізацією права набуття земельної ділянки у власність. Представник позивача просить визнати незаконним Рішення Варвинської селищної ради № 413 від 31 серпня 2021 року «Про передачу у власність земельних ділянок», яким громадянину [PERSON] затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 7421182000:06:000:0116, площею 2,00 га; а також скасувати державну реєстрацію Договору купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 7421182000:06:000:0116, площею 2,00 га, посвідченого приватним нотаріусом Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Пушкарьовою-Гезердавою Наталією Олексіївною 12 листопада 2021 року, серія та номер: 2188, про продаж земельної ділянки [PERSON] . Ухвалою Варвинського районного суду Чернігівської області від 19 січня 2022 року цивільну справу прийнято до провадження, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 21 лютого 2022 року. 26 січня 2022 року позивач подав до суду заяву про забезпечення позову (а.с. 65). Ухвалою суду від 27 січня 2022 року у задоволенні заяви про забезпечення позову відмовлено (а.с. 73-74). 01 лютого 2022 року надійшов відзив відповідача [PERSON] на позовну заяву (а.с. 79-84), в якому відповідач заперечив щодо заявлених до нього позовних вимог, а також просив закрити провадження у справі, оскільки спір не стосується речових прав, а тому є публічно-правовим і підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Обґрунтовуючи своє позицію, відповідач [PERSON] послався на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, сформований у постановах від 21 березня 2018 року у справі № 536/233/16-ц та від 03 жовтня 2018 року у справі № 820/4149/17. У вказаних постановах Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності чи користування на земельну ділянку. Однак, отримання такого дозволу не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття такого права, оскільки сам по собі дозвіл не є правовстановлюючим актом. А відтак - правовідносини, пов`язані з прийняттям та реалізацією такого рішення не підпадають під визначення приватно-правових відносин, оскільки не породжують особистих майнових прав та зобов`язань осіб. Щодо позовної вимоги про скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки відповідач [PERSON] зазначає, що спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту у спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Оскільки позивач [PERSON] не був стороною договору купівлі-продажу земельної ділянки, вимоги про визнання такого договору недійним не ставить, то спір не є приватно-правовим. 02 лютого 2022 року надійшов відзив відповідача Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області (а.с. 102-106), у якому не визнали позов, просили відмовити у його задоволенні, оскільки дії селищної ради відповідали чинному законодавству та не свідчили про застосування різного підходу до аналогічних заяв про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Заява позивача [PERSON] про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою надійшла до селищної ради 24 травня 2021 року, сесія була запланована на 10 червня 2021 року, а тому проект рішення сесії мав бути підготовлений не пізніше 26 травня 2021 року (не пізніш як за десять робочих днів). Тобто за два дні необхідно було з`ясувати ряд важливих питань, зокрема, чи не надавався дозвіл іншій особі, чи не використав заявник своє право на приватизацію, чи не входить земельна ділянка до земель природно-заповідного фонду. З метою з`ясування вказаних питань та у зв`язку з великою завантаженістю працівників земельного відділу було підготовлено проект рішення про відтермінування розгляду 54 заяв, серед яких була заява [PERSON] . Вказаний проект депутати підтримали шляхом прийняття відповідного рішення 10 сесії № 270. Заявникам було роз`яснено право оскаржити вказане рішення, проте позивач цим правом не скористався. Право власності [PERSON] набуте на законних підставах. 05 липня 2021 року він звернувся із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою. Рішенням 13 сесії від 14 липня 2021 року № 304 йому надано відповідний дозвіл. У подальшому, рішенням 15 сесії від 31 серпня 2021 року № 413 було затверджено проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, зокрема і [PERSON] . Державна реєстрація договору купівлі-продажу може бути скасована лише в разі порушення порядку реєстрації чи визнання договору недійним. Вказані обставини відсутні. Також зазначили, що, на їхню думку, позов підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому у його задоволенні слід відмовити у повному обсязі. 18 лютого 2022 року від представника позивача [PERSON] - адвоката Кічі В.В., до суду надійшли відповіді на відзиви відповідачів, у яких представник позивача навів свої заперечення на доводи відповідачів, а заявлені позовні вимоги підтримав та просив задовольнити (а.с. 128-129, 132-134). Зокрема, представник зазначив, що Відповідач-1 - Варвинська селищна рада, у будь-якому разі повинна була прийняти рішення щодо позивача [PERSON] (про надання дозволу чи про відмову у наданні дозволу) протягом місяця, тобто до 24 червня 2021 року (як це передбачено у ч. 7 ст. 118 ЗК України), але цього не було зроблено. При цьому стаття 118 не містить такого виду рішення як відтермінування. Звертає увагу на те, що заява відповідача [PERSON] розглянута дуже швидко, без будь-якого відтермінування. Ухвалою суду від 21 лютого 2022 року відмовлено у задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про закриття провадження у справі. Ухвалою від 21 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті на 22 березня 2022 року. У зв`язку з військовим станом в Україні та на підставі розпорядження голови Верховного Суду № 2/0/9-22 від 08 березня 2022 року «Про зміну територіальної підсудності судових справ в умовах воєнного стану» цивільну справу було передано до Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області. Проте справа не приймалася до провадження Корсунь-Шевченківським районним судом Черкаської області та у вказаному суді не розглядалась. Відповідно до розпорядження голови Верховного Суду від 04 травня 2022 року № 27/0/9-22 «Про відновлення територіальної підсудності судових справ судів Чернігівської області» відновлено територіальну підсудність Варвинського районного суду Чернігівської області. 16 травня 2022 року справу повернуто з Корсунь-Шевченківського районного суду Черкаської області до Варвинського районного суду Чернігівської області для розгляду за територіальною підсудністю. Справу призначено до розгляду Варвинським районним судом Чернігівської області на 10 годину 00 хвилин 08 червня 2022 року. Позивач [PERSON] , будучи належно повідомленим про дату, час та місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився. Представник позивача [PERSON] у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи без його участі, у якому підтримав позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі (а.с. 195). Представник відповідача Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області - Кальний О.В., у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, подав клопотання про розгляд справи без його участі за наявними матеріалами справи (а.с. 200). Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, про місце, дату та час підготовчого судового засідання повідомлений належним чином шляхом направлення судової повістки на адресу місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку (а.с. 192), відзиву на позов не подав. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про місце, дату та час засідання (а.с. 193), у судове засідання не з`явився, забезпечив участь у засіданні свого представника. Представник відповідача [PERSON] - адвокат Гезердава В.В., позов [PERSON] не визнав та просив відмовити у його задоволенні. Зазначив, що селищна рада дійсно не мала права відтерміновувати розгляд заяви позивача [PERSON] . Проте таке рішення про відтермінування позивач не оскаржував. Наскільки йому відомо, пізніше селищна рада відмовила позивачу у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою. Позивач не зазначає у позові, які його права порушені. Вимога про скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки є похідною від вимоги про визнання цього договору недійсним, проте така вимога не заявлялась. Без визнання договору купівлі-продажу недійсним неможливо скасувати державну реєстрацію такого договору. При передачі земельної ділянки у власність відповідача [PERSON] були дотримані вимоги законодавства. У свою чергу, відповідач [PERSON] є добросовісним набувачем земельної ділянки, оскільки набув право власності на законних підставах. Крім того, вказана справа не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - приватний нотаріус Прилуцького районного нотаріального округу Чернігівської області Пушкарьова-Гезердава Н.О., будучи належним чином повідомленою про місце, дату та час засідання, у судове засідання не з`явилась, пояснень або заперечень щодо позову не подала. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що 24 травня 2021 року Варвинською селищною радою Прилуцького району Чернігівської області зареєстровано заяву [PERSON] від 11 травня 2021 року про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність у межах норм безоплатної приватизації для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2,0000 га із земель комунальної власності, що розташована на території Журавського старостинського округу Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, із зазначенням, що право на безоплатну приватизацію земельної ділянки ним не використано (а.с. 11-12, 116). Рішенням 10 сесії селищної ради № 270 від 10 червня 2021 року відтерміновано розгляд заяв жителів громади, серед яких і заяви [PERSON] , про надання дозволів на розроблення проектів землеустрою у зв`язку з потребою у детальному їх вивченні (а.с. 16-17, 117). 05 липня 2021 року Варвинською селищною радою Прилуцького району Чернігівської області зареєстрована заява [PERSON] (без дати), відповідно до якої останній звернувся до селищної ради з аналогічною заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення у власність тієї ж самої земельної ділянки (а.с. 122), схема розташування співпадає (а.с. 12, 118, 124). Рішенням 13 сесії селищної ради від 14 липня 2021 року [PERSON] надано дозвіл на розроблення відповідного проекту землеустрою (а.с. 18-20, 121). 06 серпня 2021 року у селищній раді зареєстрована заява [PERSON] (без дати складання) про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність площею 2,00 га, кадастровий номер 7421182000:06:000:0116, для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Журавського старостинського округу Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області, та передання цієї земельної ділянки у власність (а.с. 69-72, 125). Рішенням 15 сесії Варвинської селищної ради Прилуцького району Чернігівської області № 413 від 31 серпня 2021 року [PERSON] затверджено проект землеустрою та передано у власність земельну ділянку з кадастровим номером 7421182000:06:000:0116, площею 2,00 га (а.с. 126). 12 листопада 2021 року приватний нотаріус Пушкарьова-Гезердава Н.О. посвідчила договір купівлі-продажу вказаної земельної ділянки, зареєстрований у реєстрі за № 2188, відповідно до якого продавець [PERSON] продав земельну ділянку покупцеві [PERSON] (а.с. 198-199). Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Інформації з Державного земельного кадастру право власності за земельну ділянку з кадастровим номером 7421182000:06:000:0116, площею 2,00 га, зареєстровано за [PERSON] (а.с. 9, 10). Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Статтями 13, 14 Конституції України встановлено, що земля є об`єктом права власності Українського народу. Від імені українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Відповідно до вимог ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до Конституції України систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначає Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 року № 280/97-ВР, який передбачає, зокрема: - сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами (ч. 1 ст. 10); - виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин (п. 34 ч. 1 ст. 26); - акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку (ч. 10 ст. 59). Положеннями Земельного кодексу України від 24 жовтня 2001 року № 2768-ІІІ передбачено, зокрема: - громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування (ч. 1 ст. 116); - сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122); - громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, заява подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею (ч. 6 ст. 118); - відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку (абзац 1 ч. 7 ст. 118). Системний аналіз наведених правових норм свідчить про те, що питання про безоплатну передачу у власність громадян земельних ділянок вирішуються виключно на пленарних засіданнях сільської ради шляхом прийняття відповідних рішень. При цьому, положеннями ст. 118 ЗК України визначено вичерпний перелік підстав для відмови у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення таких земельних ділянок у власність і чинним законодавством не передбачено право суб`єкта владних повноважень відступати від положень вказаної статті ЗК України. На час виникнення спірних відносин, тобто на час подання та реєстрації [PERSON] заяви про надання йому дозволу на розроблення проекту землеустрою (11-24 травня 2021 року) абзац 3 ч. 7 ст. 118 ЗК України передбачав, що у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання відповідний орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної чи комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. У подальшому частина 7 ст. 118 ЗК України зазнала змін на підставі Закону України «Про внесення змін до деяких актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-ІХ від 28 квітня 2021 року, після чого, з 27 травня 2021 року, абзац 2 ч. 7 ст. 118 ЗК України передбачає, що у разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність особи, якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці, або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки. Тобто, з 27 травня 2021 року у другому абзаці частини 7 статті 118 ЗК України з`явилося уточнення, що право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, без надання дозволу органу місцевого самоврядування, має право лише особа, якій належить право власності на об`єкт нерухомості (жилий будинок, іншу будівлю, споруду), розташований на такій земельній ділянці. Отже, позивач [PERSON] з 27 травня 2021 року таке право втратив та мав можливість лише оскаржувати рішення селищної ради про відтермінування розгляду його заяви, а також бездіяльність, що полягає у ненаданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмови у його наданні. Суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 29 вересня 2020 року у справі №688/2908/16-ц, де зосереджена увага на рівності конституційних прав громадян України та обов`язку органів місцевого самоврядування дотримуватися принципів справедливості, розумності і добросовісності при врегулюванні земельних відносин. Зокрема, відповідно до статті 14 Конституції України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. Відповідно до пунктів «б», «ґ» статті 5 ЗК України земельне законодавство базується на принципах, зокрема, забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; забезпечення гарантій прав на землю. Земля є унікальним обмеженим природним ресурсом, базисним ресурсом, на якому будується добробут суспільства. Отже, розподіл землі є особливо чутливим до принципів справедливості, розумності і добросовісності (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України). У пункті 39 постанови Велика Палата Верховного Суду чітко зазначає, що може кваліфікуватися як недобросовісна така поведінка власника земельної ділянки (в особі органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування), коли він необґрунтовано зволікає з наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки і у той же час надає дозвіл на розробку проекту землеустрою та затверджує цей проект щодо іншої особи. Враховуючи, що позивач [PERSON] звернувся до Варвинської селищної ради із заявою про наданням дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, однак, Варвинська селищна рада відтермінувала розгляд його заяви, а згодом надала відповідний дозвіл відповідачу [PERSON] , суд констатує наявність ознак недобросовісності органу місцевого самоврядування Відповідно до ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законі інтереси. Проте позивач [PERSON] не оскаржив до адміністративного суду ні рішення селищної ради про відтермінування, ні бездіяльність останньої, яка полягає у ненаданні у місячний строк дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивованої відмову у його наданні, хоча якраз ці позовні вимоги і були належним способом захисту його порушених прав. Поряд з вказаними позовними вимогами, позивач також мав право звернутися до адміністративного суду із заявою про забезпечення позову шляхом заборони вчиняти будь-які дії щодо спірної земельної ділянки. Статтями 15, 16, 20 ЦК України передбачено право особи на судовий захист свого цивільного права у разі його порушення. Прецедентна практика Європейського Суду з прав людини та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказують на необхідність захисту правомірних очікувань щодо певного стану речей (у майбутньому), оскільки ці очікування можна вважати складовою частиною майна. Зокрема, відповідно до рішень Європейського суду з прав людини (справа «Суханов та Ільченко проти України», заяви № 68385/10 та № 71378/10, рішення від 26 червня 2014 року, справа «Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам ІІ проти Німеччини», заява № 42527/98, рішення від 12 липня 2001 року та ін.) «майно» може являти собою «існуюче майно» або засоби, включаючи «право вимоги», відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні «законне сподівання/правомірне очікування» (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Разом із тим, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою не є правовстановлюючим актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (постанова Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 травня 2022 року у адміністративній справі № 154/3345/16 викладено правовий висновок про те, що дозвіл на розробку проекту землевідведення слід надавати всім, хто звернувся з відповідною заявою, якщо відсутні підстави для відмови, передбачені ч. 7 ст. 118 ЗК України. Тобто проект можуть розробляти кілька замовників. Питання про те, хто з них отримає земельну ділянку, буде вирішуватися на стадії затвердження проекту та надання її у власність. Відповідно до правового висновку Верховного Суду, сформованого у постанові від 02 червня 2021 року у цивільній справі № 700/316/20-ц, рішення про надання дозволу на розробку проекту землеустрою є стадією процесу отримання права власності на земельну ділянку. Звернення особи до органу місцевого самоврядування з метою отримання земельної ділянки у власність зумовлене інтересом на отримання цієї земельної ділянки, за відсутності для цього законних перешкод. Зазначений інтерес, у випадку формування земельної ділянки за заявою такої особи та поданими документами, підлягає правовому захисту. За наявності двох або більше бажаючих отримати земельну ділянку державної чи комунальної власності у власність при безоплатній передачі земельних ділянок в межах встановлених норм, першочергове право на таке отримання має особа, на підставі проекту землеустрою якої сформована відповідна ділянка, якщо для цього відсутні законні перешкоди. Отже, легітимні сподівання та реальні правомірні очікування на оформлення права власності на земельну ділянку виникають не після отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, чи його погодження, а саме з моменту звернення до відповідного органу місцевого самоврядування із проханням затвердити погоджений проект землеустрою та передання земельної ділянки у власність, оскільки до цього моменту особа повинна усвідомлювати, що земельна ділянка може бути надана у власність іншій особі. Правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові Верховного Суду від 01 серпня 2018 року у цивільній справі № 369/6516/16-ц, на який посилається представника позивача («У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, угоди, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними тільки державних актів на право власності може мати місце в разі їх видання з порушенням вимог закону, усупереч рішенням чи угодам. У цьому разі таке визнання є належним та самостійним способом порушених прав у судовому порядку.»), не може бути застосовано до правовідносин, що виникли у справі, що розглядається, оскільки позивач у справі № 369/6516/16-ц був спадкоємцем щодо права власності на земельну частку (пай), тобто власником спірного майна, а позивач [PERSON] ніколи не був власником спірної земельної ділянки, яка передана у власність відповідача [PERSON] , а зараз належить відповідачу [PERSON] . У своїй постанові від 24 лютого 2021 року у цивільній справі № 367/4613/18-ц Верховний Суд роз`яснює, що державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Підставою виникнення у відповідача [PERSON] права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 7421182000:06:000:0116, площею 2,00 га, є договір купівлі-продажу земельної ділянки № 2188 від 12 листопада 2021 року. В силу ст. 204 Цивільного кодексу України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Позивач не ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , який став підставою для набуття права власності [PERSON] на земельну ділянку. Доводів на підтвердження вчинення будь-яких порушень при укладенні та реєстрації договору позивач не наводить, доказів на підтвердження таких порушень матеріали справи не містять. Судом таких обставин не встановлено. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 викладено правовий висновок, застосований також у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17, про презумпцію правомірності правочину, яка означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована. З урахуванням принципів цивільного права, зокрема добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) мають тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. У зв`язку з наведеним підстави для скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу земельної ділянки відсутні. Глава 29 ЦК України (ст. ст. 386-394) передбачає способи захисту права власності, які можуть застосовуватися власником, зокрема: витребування майна із чужого незаконного володіння (ст. 387 ЦК), витребування майна від добросовісного набувача (ст. 388 ЦК), визнання права власності (ст. 392 ЦК), визнання незаконним правового акта, що порушує право власності (ст. 393 ЦК). Разом з тим, оскільки позивач [PERSON] не є та ніколи не був власником спірної земельної ділянки, більш того, проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність не розробляв та на затвердження не подавав, то він не може застосовувати вказані способи захисту. Відповідно до правого висновку Великої Палати Верховного Суду від 02 листопада 2021 року у цивільній справі № 925/1351/19 держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності застосуванням передбачених законодавством заходів. Стаття 330 ЦК України передбачає можливість добросовісному набувачеві набути право власності на майно, відчужене особою, яка не мала на це права, як самостійну підставу набуття права власності. Так, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до ст. 388 ЦК України майно не може бути витребуване в нього. Стаття 388 ЦК України містить сукупність підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Так, відповідно до частини першої вказаної норми якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто можливість витребування майна з володіння іншої особи законодавець ставить у залежність насамперед від змісту правового зв`язку між позивачем та спірним майном, його волевиявлення щодо вибуття майна, а також від того, чи є володілець майна добросовісним набувачем та від характеру набуття майна (оплатно чи безоплатно). Відомості з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тож добросовісний набувач не повинен перевіряти історію придбання нерухомості та робити висновки щодо правомірності попередніх переходів майна, а може діяти, покладаючись на такі відомості, за відсутності обставин, які з точки зору розумного спостерігача можуть викликати сумнів у достовірності цих відомостей. Добросовісний набувач не може відповідати за порушення інших осіб. Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає такий статус всупереч приписам статті 388 ЦК України, а, відтак, втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат, є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Проаналізувавши матеріали справи та наявні у ній докази, суд не знайшов підстав вважати набувача майна [PERSON] недобросовісним набувачем земельної ділянки. За таких обставин, оскільки підстави для скасування державної реєстрації договору купівлі-продажу відсутні, позовна вимога про визнання недійним договору купівлі-продажу не заявлена, то саме по собі визнання незаконним рішення селищної ради не призведе до втрати відповідачем [PERSON] права власності на земельну ділянку та до відновлення прав позивача, порушених органом місцевого самоврядування. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника (постанова Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі № 592/10260/16). Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові (постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19, від 02 лютого 2021 року у справі № 925/642/19, від 22 червня 2021 року у справі № 200/606/18). Зважаючи на наведене, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню. Відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у разі відмови у позові судові витрати по справі покладаються на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed