Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із указаним позовом, посилаючись на те, що вона є власником квартири [ADDRESS] . За словами позивача, у квартирі зареєстровані також відповідач та неповнолітній син відповідача, проте не проживають у помешканні з моменту реєстрації по теперішній час. За змістом позову, [PERSON] була зареєстрована у помешканні позивача без будь-якої на то волі останньої, відповідач з моменту реєстрації не мала будь-якого зв`язку з житлом, її речей в помешканні не має і не було, вона не проводила та не проводить оплату за комунальні послуги. З огляду на викладене у позовній заяві, [PERSON] просить суд захистити своє порушене право та визнати [PERSON] разом з її сином [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 20.10.2021 року справу прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження. 25.01.2022 року до суду надішли письмові заперечення [PERSON] на позовну заяву, в яких відповідач не погодилась із позовними вимогами. Зазначила, що на момент її реєстрації власником квартири був її колишній чоловік [PERSON] , [INFO] , який і давав згоду на її реєстрацію. До сьогодні відповідач не має власного житла, тому вона і її спільна з колишнім чоловіком дитина зареєстровані за адресою батька дитини. У судовому засіданні представник позивача - адвокат Денисенко М.В. позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити. Зазначила, що до 20.02.2020 року власником квартири був син позивача, однак мешкала у квартирі лише [PERSON] . Відповідач по справі є колишньою невісткою позивача. За словами представника, речей дитини та матері у квартирі немає і відповідачі у ній ніколи не проживали, безпосередньо [PERSON] не сплачувала за комунальні послуги. Додала, що на даний час [PERSON] проживає разом з матір`ю у квартирі по [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що на момент її реєстрації у квартирі власником нерухомого майна був чоловік і саме з його згоди вона була зареєстрована у квартирі. Не заперечує проти зняття її з реєстраційного обліку, проте просила відмовити у задоволенні позову в частині визнання сина таким, що втратив право користування житлом, оскільки відсутність реєстрації місця проживання останнього унеможливлює влаштування дитини в садочок. За словами [PERSON] , син проживає разом з її матір`ю у квартирі по [ADDRESS] . України і дана квартира належить матері відповідача. Також [PERSON] зауважила, що її речей та речей сина з березня 2020 року у квартирі по [ADDRESS] немає, за комунальні послуги вона не платила, так як всі витрати на утримання квартири ніс її колишній чоловік, як мабуть і на момент розгляду справи. Представник третьої особи - Служби у справах дітей Житомирської міської ради у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позову в частині визнання дитини такою, що втратила право користування житлом, оскільки це є порушенням її права на житло. Окремо представник звертав увагу, що у цій справі не вимагається висновок органу опіки та піклування і це підтверджується практикою Верховного Суду у справах №№ 759/19394/15-ц та 368/750/16-ц. Представник третьої особи - Управління ведення реєстру територіальної громади Житомирської міської ради в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, при винесенні рішення покладається на розсуд суду. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що з позивачем перебуває в дружніх відносинах, час від часу буває в гостях та крім позивача у квартирі не бачила нікого, дитячих речей та іграшок немає. Хто проживав у квартирі до позивача не знає. Свідок [PERSON] в судовому засіданні надав показання, що позивача знає близько 30 років, разом виросли. За словами свідка, останні півтора року [PERSON] постійно проживає у квартирі [ADDRESS] , до цього часу там періодично проживала і відповідач, і [PERSON] - колишній чоловік відповідача. Більше нікого у квартирі не бачив, не бачив ні дитячих речей, ні ліжечка. Суд, заслухавши учасників судового процесу, допитавши свідків, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов висновку, що заява підлягає задоволенню частково з наступних підстав. Судом встановлено, що позивачу на праві приватної власності на підставі договору дарування від 20.01.2020 року належить квартира [ADDRESS] . Про дану обставину свідчать копії самого договору дарування та витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 20.01.2020 року. Крім позивача, у вказаній квартирі також зареєстровані із 03.10.2019 [PERSON] та із 30.01.2020 [PERSON] , що підтверджується довідкою ПП «КВЖРЕП №8» за №562 від 18.08.2021 року та відомостями відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області. Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 14.06.2021 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 23.06.2018 Житомирським міським ВДРАЦС ГТУЮ в Житомирській області. Батько дитини та колишній власник квартири [ADDRESS] - [PERSON] із 03.08.2017 року по даний час зареєстрований за вказаною адресою, що слідує зі змісту довідки ПП «КВЖРЕП №8» за №562 від 18.08.2021 року. За частиною першою статті 16 ЦК України, частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України, договором чи власне самим судом у встановлених законом випадках. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. В ході судового розгляду справи було встановлено, що відповідач [PERSON] була зареєстрована у спірній квартирі як член сім`ї власника квартири, яким на момент реєстрації був її чоловік [PERSON] , і набула внаслідок цього право користуванням житловим помешканням. Згідно зі статтею 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Тобто, відсутність члена сім`ї понад рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. В ході судового розгляду встановлено, що відповідач [PERSON] з початку весни 2020 року не проживає в спірній квартирі, власником якої є позивач, без поважних причин, а тому визнання [PERSON] такою, що втратила право користування квартирою, за обставин цієї справи та з огляду на позицію відповідачки, є пропорційним заходом по відношенню до необхідності захисту права користування житлом. Разом з тим, у позовній заяві [PERSON] просила також визнати малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою на підставі частини другої статті 405 ЦК України. Аналіз практики ЄСПЛ свідчить про те, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, слід у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Згідно з частинами першою та четвертою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Підстава, відповідно до якої місце проживання малолітнього [PERSON] , 2019 року народження, реєструвалося в спірній квартирі, у судовому порядку не оспорювалося, тому вважається, що він набув права користування цим житлом на законних підставах. Оскільки малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її не проживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції ООН про права дитини). Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин непроживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Позбавлення малолітньої дитини права користування житловим приміщенням може відбуватися лише при наявності попереднього дозволу органу опіки та піклування, який у матеріалах справи відсутній, а безпосередньо представник Служби у справах дітей Житомирської міської ради у судовому засіданні категорично заперечив щодо задоволення позову в частині визнання дитини такою, що втратила право користування житлом. Аналогічні висновки наведені Верховним Судом у постановах від 16 грудня 2020 року у справі № 206/4028/18, від 04 липня 2018 року в справі № 711/4431/17. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування спірною квартирою. Відповідно до положень ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 454 грн. судового збору пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial