Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

До Малиновського районного суду м. Одеси звернувся [PERSON] із позовною заявою до [PERSON] , третя особа - Приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Філімонова Галина Василівна про визнання заповіту недійсним, та просить суд визнати недійсним заповіт від 05.12.2017р., складений [PERSON] на користь [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Галиною Василівною, зареєстрованого в реєстрі за № 2257. Свої позовні вимоги мотивує тим, що згідно розпорядження органу приватизації від 28.04.1993р. № 6041 квартира [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Починаючи з травня 2017р. його рідна сестра [PERSON] потрапила до абдомінального відділення Обласного онкологічного диспансеру, стан її здоров`я різко почав погіршуватися, почала знижуватися маса тіла, з`явилося загальне знедуження, періодичні болі в правому підребер`ї. З 06.06.2017р. по 25.06.2017р. знаходилася на стаціонарному лікуванні в КУ «Одеський обласний онкологічний диспансер», де їй діагностували рак товстої кишки. 25.06.2017р. [PERSON] була виписана після стаціонарного лікування, яке не дало результату, оскільки її стан з кожним днем погіршувався. 05.12.2017р. відповідач, знаючи про діагноз своєї сусідки [PERSON] , скориставшись її безпорадним станом, звернулася до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Філімонової Г.В. для складання заповіту, згідно якого належне [PERSON] , майно, у тому числі квартира у [ADDRESS] , остання після своєї смерті заповіла [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. Про існування заповіту позивач дізнався лише після смерті сестри та звернення до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Андріадіс В.Ю., яка відмовила у видачі свідоцтва про право власності за законом, оскільки існує заповіт на іншу особу. Зі змістом заповіту ознайомився лише 19.04.2019р. під час ознайомлення з матеріалами справи № 521/17385/17 при оскарженні ухвали про зміну сторони правонаступником по справі про розірвання договору довічного утримання. Як стало йому відомо, 19.10.2017р. [PERSON] зверталася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до [PERSON] про розірвання договору довічного утримання, укладеного 10.02.2015р. між [PERSON] та [PERSON] . На даний час Малиновським відділом поліції в місті Одесі Головного управління Національної поліції в Одеській області розслідується кримінальне провадження № 12019160470000393 за ст. 190 ч. 4 КК України щодо зловживання довірою гр. [PERSON] та заволодіння квартирою [ADDRESS] . На думку позивача, зазначені факти свідчать про те, що вузьке коло осіб, які знали про важкий стан здоров`я [PERSON] , зловживаючи тим, що остання не завжди була в змозі розуміти значення своїх дій та керувати ними, мали намір скористатися цим, прикриваючи свої наміри законними правочинами. На час складання заповіту, його рідна сестра була важко хвора, страждала на поведінкові та психічні розлади здоров`я, внаслідок прогресивної хвороби, знаходилася під дією лікарських засобів, що могли впивати на свідомість, пам`ять та волевиявлення, чим і скористалася відповідач у справі. Крім того, 21.10.2019р. представником [PERSON] було подано заяву про доповнення підстав позову, згідної якої просив змінити підстави позовних вимог доповнивши підставу визнання недійсним заповіту складання його з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення. Зазначав також, що 19.09.2019р. під час підготовчого судового засідання в якості свідка було допитано [PERSON] , яка повідомила що була присутня при посвідченні заповіту, була присутня в одній кімнаті з померлою [PERSON] і приватним нотаріусом Філімоновою Г.В., та бачила особисто як померла читала та підписувала заповіт. Таким чином виникають сумніви з приводу того, чи було волевиявлення заповідача в даному випадку вільним та дійсно відповідало його волі, а також порушено порядок посвідчення заповіту та порядок вчинення нотаріальних дій. Присутність відповідача при посвідченні заповіту не зумовлене жодним положенням ст. 1248 ЦК України. Зазначені обставини слугували підставою для звернення до суду з відповідним позовом. В судове засідання представник позивача не з`явився, сповіщений належним чином. Надав суду заяву про слухання справи у його відсутності та підтримання позовних вимог. Відповідач та її представник в останнє судове засідання не з`явилися, повідомлялися заздалегідь належним чином, причини неявки суду не повідомляли, з заявами та клопотаннями до суду не зверталися. Окрім того в попередніх судових засіданнях, на яких були присутні відповідач та її представник, проти задоволення позовних вимог заперечували, проте письмового відзиву не надавали. Третя особа в судове засідання не з`явилася, повідомлялася заздалегідь належним чином, причини неявки суду не повідомляла, з заявами та клопотаннями до суду не зверталася. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши наявні матеріали справи у їх сукупності, дослідивши письмові докази, надавши правовідносинам, що виникли між сторонами належну правову оцінку, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним із способів захисту є відновлення становища, яке існувало до порушення. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею ч.1 ст.5 ЦПК України визначено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , являється сестрою [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] та архівним витягом з книги реєстрації актів цивільного стану про народження [PERSON] , копії яких містяться в матеріалах справи. (а.с. 17,18) [INFO] померла [PERSON] . (а.с. 10,11) 05.12.2017р. [PERSON] склала заповіт, відповідно до якого здійснила розпорядження, що все її майно, де б воно не було та з чого б воно не складалося, і взагалі, все те, що на день смерті буде їй належати і на що матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] . (а.с. 12) Вищезазначений заповіт було посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Г.В., та зареєстровано в реєстрі за № 2257. Відповідно до Свідоцтва про право власності на житло від 28.04.1993р. [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] . (а.с. 13) Листом приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Андріадіса В.Ю. від 05.01.2018р. № 3/02-14 повідомлено [PERSON] про те, що він не має права на спадкування за законом до майна [PERSON] , яка померла [INFO] , у зв`язку з тим що померлою складено заповіт на все своє майно не на його користь. (а.с. 7) Частиною 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно із положеннями ст. 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч. 2 ст. 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Згідно із приписами ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені. У контексті викладеного слід розуміти, що підставою для визнання правочину недійсним відповідно до ч. 1 ст. 225 ЦК України, має бути встановлена судом неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Як зазначено у п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» від 6 листопада 2009 року, правила ст. 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала в такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо). Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї із сторін. Справи про визнання правочину недійсним із тих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити перш за все на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним із доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами, будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Підставою для визнання правочину недійсним за ст. 225 ЦК України може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Зазначена правова позиція, викладена у постановах Верховного Суду України від 28 вересня 2016 року № 6-1531цс16, від 29 лютого 2012 року № 6-9цс12 та у постанові Верховного Суду від 14 листопада 2018 року № 61-5896св18. Згідно висновку посмертної судово-психіатричної експертизи № 180 від 15.04.2020р. [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] , під час укладення 05.12.2017р. заповіту, який був посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Філімоновою Галиною Василівною та зареєстрований в реєстрі за № 2257, з урахуванням хвороб, на які вона страждала, виявляла клінічні ознаки хронічного, стійкого психічного розладу, у вигляді «Вираженого органічного емоційно-лабільного (астенічного) розладу, змішаного генезу, з явищами глибокої астенії» (що відповідає діагностичним критеріям рубрики «F06.6» за «Міжнародною класифікацією хвороб» 10-го перегляду), який за глибиною та ступенем вираженості когнітивних, емоційно-вольових і критичних функцій, абсолютно позбавляв її здатності усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. (а.с. 149-160) Таким чином, в проведеній посмертній судово-психіатричні експертизі зроблено категоричний висновок про неспроможність [PERSON] розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними в момент складання нею заповіту, що саме по собі є підставою для визнання складеного заповіту недійсним з підстав передбачених ч.1 ст. 225 ЦК України. З боку відповідача суду не надано жодного належного та допустимого доказу, який би спростовував доводи викладені позивачем та встановлені висновком посмертної судово-психіатричної експертизи. Окрім того, в судовому засіданні в якості свідка було допитано [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які також стверджували, що [PERSON] за життя просила викликати нотаріуса для складання заповіту на ім`я відповідача. Також повідомили, що [PERSON] оскаржувала договір довічного утримання, який уклала з [PERSON] . Окрім того стверджували, що [PERSON] була при своєму розумі коли складала заповіт. За життя [PERSON] ніколи до психіатра не зверталася, оскільки не хворіла на психічні розлади. Щодо заяви представника позивача від 21.10.2019р. про доповнення підстав позову, згідної якої просив змінити підстави позовних вимог доповнивши підставу визнання недійсним заповіту складання його з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, суд зазначає. Загальні підстави визнання недійсними правочину і настання відповідних наслідків встановлені ст.ст. 215, 216 ЦК України. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 ЦК України, в тому числі недодержання вимог, за якими зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, моральним засадам суспільства, має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його волі а також правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно з вимогами ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Обравши способом захисту визнання заповіту недійсним, позивач у силу ст. 10 ЦПК України зобов`язаний довести правову та фактичну підставу недійсності правочину. Разом з тим суд враховує наступне. Статтею 1257 ЦК України визначено підстави для визнання заповіту недійсним. При цьому визначено, що заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. Таким чином, слід прийти до висновку, що заповіт як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. При цьому, недійсним заповіт може бути визнаний у випадках в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі, коли заповіт складений особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складання заповіту), коли заповіт складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складання заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складання тощо). В той же час, жодної з передбачених ст. 1257 ЦК України обставин, в ході судового розгляду не встановлено. При цьому заповіт по формі та змісту відповідає вимогам чинного законодавства, а його зміст не викликає сумніву щодо дійсного волевиявлення заповідача. За змістом Інструкції про порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затверджена наказом Міністерства юстиції України від 03 березня 2004 року № 20/5 зі змінами, відповідно до пунктів 157, 158 якої визначено те, що заповіт має бути складений у письмовій формі, із зазначенням місця і часу складення заповіту, дати та місця народження заповідача та підписаний особисто заповідачем. Нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним, про що зазначається ним перед його підписом. Якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою за правилами, викладеними в пункті 16 цієї Інструкції. У відповідності до ч. 1 ст.56 Закону України «Про нотаріат», нотаріуси або посадові особи, які вчиняють нотаріальні дії, посвідчують заповіти дієздатних громадян, складені відповідно до вимог законодавства і особисто подані ними нотаріусу або посадовій особі, яка вчиняє нотаріальні дії, а також забезпечують державну реєстрацію заповітів у спадковому реєстрі відповідно до порядку, затвердженого Кабінетом Міністрів України. Зважаючи на викладене, суд не знайшов підстав для застосування норм недійсності правочину з підстав присутності відповідача під час складання заповіту, оскільки норми законодавства не містять такої заборони (присутності). Однак зважаючи на те, що [PERSON] на момент складання заповіту не розуміла характер та значення своїх дій (згідно висновку експертизи), а тому суд приходить до висновку про можливість визнання спірного заповіту недійсним з підстав складання заповіту особою, яка не усвідомлювала значення своїх дій та керувати ними. Як неодноразово зазначав Верховний Суд «підставою для визнання правочину недійсним за статтею 225 ЦК України може бути лише неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними ( постанови Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 204/5127/16-ц (провадження № 61-35824св18), від 27 червня 2018 року у справі № 308/15679/14-ц (провадження № 61-12358св18), від 14 листопада 2018 року у справі № 359/3849/14-ц (провадження № 61-5896св18), від 10 липня 2019 року у справі № 1527/19998/12). Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 89 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з вимогами ст.ст.124, 129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Відповідно до ст. 263 ЦПК України, законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. В силу ст. 141 ЦПК України з відповідача слід стягнути на користь позивача судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 768,40 грн.

Outcome: approved