Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~18.10.2021 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про виселення з квартири без надання іншого жилого приміщення, посилаючись на те, що проживання разом з відповідачем є нестерпним, останній систематично порушує правила співжиття, що робить неможливим проживання у квартирі позивача та членів її родини, при цьому заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними; відповідач жодним чином в утриманні квартири, ремонті та оплаті комунальних послуг участі не бере, чим завдає значних матеріальних збитків, а на прохання позивача переїхати в інше житло, останній відмовляє. \~ \~ \~ \~Ухвалою судді від 19.10.2021 року справа прийнята до свого провадження та призначено підготовче судове засідання. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 19.11.2021 року справа призначена до розгляду. У судовому засіданні позивачка підтримала заявлені позовні вимоги, суду пояснила, що раніше квартира належала її бабусі, відповідач є її дядьком, повернувся в квартиру з Москви понад 7 років потому, з цього часу зловживає спиртними напоями, не працює, мешкав на пенсію бабусі. Остання хворіє невиліковними захворюваннями, перебуває у лежачому стані. 8 березня 2021 року відповідач вчинив насильство по відношенню до своєї матері, душив її подушкою, його притягали до відповідальності. Після цього бабуся вирішила подарувати їй квартиру. З того часу її життя стало нестерпним, вона змушена шукати притулок у друзів, в квартирі не ночує понад рік. Квартира складається з чотирьох кімнат, бабуся знаходиться у кімнаті за зачиненими дверями. [PERSON] займає окрему маленьку кімнату. Вони з мамою займають залу, але вночі бояться залишатися, тому ночують у друзів, вдень повертаються, так як бабуся потребує доходу. Четверта кімната є вільною. Відповідач зловживає спиртними напоями, вчиняє сварки та скандали, висловлює погрози, ображає нецензурною лайкою, пошкоджує майно, вибивав двері, вікна, знешкоджував стіни та підлогу, плював на підлогу, зробив з квартири «притон», приводить друзів бомжів та осіб з кримінальним минулим, які ночують у квартирі, користуються ванною кімнатою та туалетом без її згоди. Жодних витрат по утриманню житла відповідач не несе. Просить позов задовольнити, посилаючись на те, що вона є власником житла, відповідач членом її сім`ї не являється, проживання з ним не є можливим, звернення до міліції жодних позитивних результатів не дали. Представник позивача вважає заявлені позовні вимоги законними та обґрунтованими, та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. \~ \~ \~ \~ Відповідач [PERSON] у судове засідання 1.06.2021 року не з`явився, причину неявки суду не повідомив, про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, з заявами про відкладення розгляду справи не звертався. Представник відповідача повідомив, що його довіритель не забезпечив явку своїх свідків, а тому вирішив не приходити на судове засідання. З урахуванням думки учасників провадження та вимог ст.223 ЦПК України, суд провів судове засідання у відсутність відповідача. При розгляді справи по суті, у минулих судових засіданнях відповідач проти позову заперечив, суду пояснив, що він є дядьком позивачки. Спірну квартиру отримувала його мати, він виріс в ній з дитинства. У 2014 року він повернувся з Москви, став мешкати у спірній квартирі, займав окрему маленьку кімнату. Він намагався стати на воїнський облік, але йому відмовили, роботу він не знайшов. Через два місяці його мати перенесла інфаркт, потребувала догляду. Він оформив усі документи та здійснював за нею догляд, йому була нарахована субсидія та допомога. Пізніш мати впала, отримала перелом хребта, стала лежачою, він здійснював за нею догляд до березня 2021 року; потім дізнався, що мати подарувала квартиру племінниці, тому він запропонував подальший догляд здійснювати сестрі та написав відповідну заяву. Сестра є інвалідом, тому їй відмовили в оформленні догляду за матір`ю. Коли він дізнався про договір дарування, він урізав замки у їхні три кімнати, у свою кімнату - замок не врізав. Свою мати він не бачив вже чотири місяці, позивачку п`ять. Спритними напоями він не зловживає, на обліку не перебуває. З сестрою та племінницею він не спілкується, жодного насильства не вчинював, але постанови суду не оскаржував, оскільки суд запропонував йому сплатити штраф. Відносно позивачки та її матері поліція також виносила приписи, свої приписи він не порушував. Коли закінчився термін припису, він зателефонував сестрі, сказав, що повертається додому, щоб та відчинила йому двері, але коли він прийшов, двері йому ніхто не відчинив. Він зателефонував до дільничного, спитав, що йому робити. На його питання працівник поліції відповів, що він має право зламати двері, що він і зробив. До березня 2021 року він сплачував усі нарахування по квартплатні, квитанції віддавав матері. У березні 2021 року він запропонував сплачувати ј частину від нарахованих послуг, але сестра йому відповіла: «Вдавися, нам нічого не потрібно». Вважає, що свідок [PERSON] дає неправдиві покази, оскільки між ними склалися неприязні стосунки. На жодних зборах мешканців ЖБК його поведінку не розглядали, зауважень не робили. Просить у задоволені позову відмовити, так як іншого житла не має, ніякого насильства по відношенню до членів родини не чинить. Представник відповідача просить у задоволенні позову відмовити, вважаючи заявлені позовні вимоги необґрунтованими, оскільки у відповідності до ст.116 ЖК України, жодних заходів громадського впливу по відношенню до відповідача до звернення позивача до суду з позовом вжито не було, а тому підстави для його виселення відсутні. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] допитана за клопотанням з боку позивача, cуду пояснила, що вона мешкає у квартирі, що розташована під квартирою сторін, з верхньої квартири вона постійно чує лайки, крики, шум, тощо. Відповідач зловживає спиртними напоями, не працює. Перебуваючи у нетверезому стані, він не може попасти у під`їзд, дзвонить у домофон до сусідів, вибиває двері. Вона не раз робила йому зауваження, але він реагує погрозами та лайкою, а потім взагалі став вести зухвало: складає під її вхідні двері сміття, обклеїв її вхідні двері світлинами з оголеними жінками, викидає з свого вікна на газову трубу, що проходить біля її вікна, залишки оселедця, які неможливо достати, тому вони загнивають, смердять та збирають зелених мух. ЇЇ дитина його боїться. Одного разу до неї завітав хазяїн кафе з претензіями сплатити борг, повідомив, що [PERSON] робив закази на суму 2000 грн, грошей не мав, а тому повідомив її дані, як особи, яка розрахується за його витрати. Свідком насилля [PERSON] до позивачки та її родини вона не була, лише чула лайки на їх адресу та бачила, як відповідач приводить у спірну квартиру сумнівних осіб: бомжів та алкоголіків. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] суду пояснив, що він є дільничним, тому йому відомо про стосунки у родині сторін, бо він розбирав скарги та приймав відповідні процесуальні рішення, особисто в квартирі не був, коли приходив на виклики, він знаходився біля вхідних дверей. Виклики робили і сусіди позивачки, вони скаржилися на непристойну поведінку [PERSON] , який зловживає алкоголем, є ініціатором сварок та скандалів. Також йому надходили скарги від працівників кафе, де [PERSON] робив закази на значні суми 1-2 тис.грн, але не сплачував рахунки. Він знає, що бабуся позивачки є лежачою, тяжко хворою особою. [PERSON] декілька разів виносили приписи, яких він дотримувався, але по їх закінченню знову надходили скарги. З [PERSON] він спілкувався, той скаржився, що не має можливості знайти роботу. Також [PERSON] звертався до нього зі скаргами на те, що його не впускали до житла, де він зареєстрований, після закінчення строку дії примусового припису. Він викликав «Кобру», завдяки чому потрапив до житла. Також були скарги, що [PERSON] приводить сторонніх осіб, які причетні до злочинної діяльності та ведуть антисоціальний спосіб життя. \~ \~ \~ \~Свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю позивачки та рідною сестрою відповідача. Спірну квартиру отримала їх мати, яка виплатила пай. Брат виїхав працювати на Північ , закінчив військове училище. Понад сім років потому він повернувся до матері, «набрався» кредитів, став пиячити, не бажав працевлаштуватися. На їх зауваження відповідав, що йому набридло прикидатися, тому він буде поводити себе так, як забажає. Брат оформив догляд за матір`ю, отримував допомогу та субсидію, потім почав витрачати усі гроші на горілку та на своїх товаришів. Коли мати захворіла та стала лежачою, він вимагав у неї гроші, душив подушкою. Життя з ним стало нестерпним, тому вона та донька навіть не можуть залишитися на ніч у квартирі, оскільки останній неоднократно висловлював їм погрози застосуванням насильства. \~ \~ \~ \~Явка свідків, заявлених відповідачем, до суду забезпечена не була, представник відповідача вважав за можливе закінчувати з`ясування обставин по справі та переходити до дебатів, посилаючись на те, що зі слів його довірителя частина свідків виїхала за межі міста у невідомому напрямку, інші учасники провадження заперечень не висловили. \~ \~ \~ \~Вислухавши пояснення учасників провадження, та покази свідків, розглянувши матеріали справи, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно усі обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, достатності і взаємозв`язку, виходячи з вищевикладених вимог діючого законодавства, суд приходить до наступних висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права з дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із ст. 76, 77, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до положень статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, №63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Крім того, згідно ч.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (ратифіковано Україною 17.07.1997 року, набула чинності для України 11.09.1997 року) та правових позицій, викладених в рішенні Європейського Суду з прав людини по справі «Бендерський проти України (заява № 22750/02 параграф 42) - відповідно до практики, яка відображає принцип здійснення правосуддя, судові рішення мають в достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватись в світлині обставин кожної справи. Право може вважатися ефективним, тільки якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином вивчені судом. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] належить на праві особистої приватної власності квартира [ADDRESS] , на підставі Договору дарування квартири від 30.03.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Гура М.Д., у якій вона зареєстрована. \~ \~ \~ \~Крім позивачки, у спірній квартирі зареєстровані та проживають громадяни: [PERSON] ( мати позивачки) , [PERSON] ( бабуся позивачки) та [PERSON] - відповідач по справі, який доводиться дядьком позивачці. \~ \~ \~ \~Позивачка хворіє на сахарний діабет та є інвалідом 3 групи, її бабуся (мати відповідача) [PERSON] має компресійний перелом L2 та L3 хребців поперекової ділянки спинного мозку, що є невиліковною хворобою, нездатна до самообслуговування, постійно знаходиться у ліжку і потребує сторонньої допомоги, самостійно не пересувається. Мати позивачки [PERSON] є інвалідом ІІ групи загального захворювання. Відповідач [PERSON] є сином бабусі позивачки та її дядьком, який до 2014 року тривалий час проживав у Російській Федерації, після повернення став мешкати у спірній квартирі, є працездатним, але власних доходів не має, доказів щодо участі у сплаті квартплаті та комунальних послуг останнім суду не надано, що дає суду підстави вважати, що останній цих витрат не несе. Між сторонами існує спір щодо користування спірної квартирою, внаслідок якого склалися неприязнені стосунки. Позивачка та члени її родини (мати та бабуся) неодноразово зверталися до ВП №5 Запорізького районного управління поліції ГУНП України в Запорізькій області з приводу неправомірної поведінки [PERSON] 18.04.2021 року відповідачеві [PERSON] винесено терміновий заборонний припис кривдника стосовно потерпілої особи його матері [PERSON] строком на 8 діб. 12.05.2021 року відповідачеві [PERSON] винесено терміновий заборонний припис кривдника стосовно потерпілої особи його матері [PERSON] строком на 10 діб . 20.06.2021 року відповідачеві [PERSON] винесено терміновий заборонний припис кривдника стосовно потерпілої особи його матері [PERSON] строком на 5 діб. Постановою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 10.06.2021 ( ЄУН№ 337/2185/21, Провадження № 3/337/726/2021) [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173 - 2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно матері [PERSON] та накладене стягнення у вигляді 30 годин громадських робіт. 24.07.2021 року відповідачеві [PERSON] винесено терміновий заборонний припис кривдника стосовно потерпілої особи позивачки [PERSON] строком на 5 діб Постановою Хортицького районного суду м.Запоріжжя від 10.06.2021 ( ЄУН№ 3374429/21, Провадження № 3/337/1380 /2021) [PERSON] притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 173 - 2 КУпАП за вчинення домашнього насильства відносно позивачки [PERSON] та накладене стягнення у вигляді штрафу. Доказів щодо застосування приписів до позивачки відповідач не надав. При визначення характеру спірних відносин, суд враховує, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки (частина друга статті 3 СК України). Статтею 9 СК України, встановлено коло осіб, сімейні особи між якими регулюються СК України, зокрема це подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі. Відповідно до частини четвертої статті 2 СК України, Сімейний кодекс України не регулює сімейні відносини між тіткою, дядьком та племінниками, а також між іншими родичами за походженням. Згідно з абзацом п`ятим пункту 6 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року № 5-рп/99 у справі про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї» членами сім`ї є, зокрема особи, які постійно з ним мешкають і ведуть спільне господарство. До таких осіб належать не тільки близькі родичі (рідні брати, сестри, онуки, дід і баба), але й інші родичі чи особи, які не перебувають з особою у безпосередніх родинних зв`язках (брати, сестри дружини (чоловіка); неповнорідні брати і сестри; вітчим, мачуха; опікуни, піклувальники, пасинки, падчерки й інші). Обов`язковими умовами для визнання їх членами сім`ї, крім спільного проживання, є: ведення спільного господарства, тобто наявність спільних витрат, спільного бюджету, спільного харчування, купівля майна для спільного користування, участь у витратах та утримання житла, його ремонт, надання взаємної допомоги, наявність усних чи письмових домовленостей про порядок користування житловим приміщенням, інших обставин, які засвідчують реальність сімейних відносин. Отже, у наведеному рішенні № 5-рп/99 Конституційний Суд України зазначає, що до близьких родичів відносяться рідні брати, сестри, онуки, дід і баба. При цьому жодним чинним законодавством не передбачено вичерпного переліку членів сім`ї та визначено критерії, за наявності яких особи складають сім`ю. Такими критеріями віднесення до кола членів однієї сім`ї є спільне проживання (за винятком можливості роздільного проживання подружжя з поважним причин і дитини з батьками), спільний побут і взаємні права й обов`язки осіб, які об`єдналися для спільного проживання. Відповідач [PERSON] є рідним братом позивачки [PERSON] , однак не веде спільного господарства з нею, не має з позивачем спільного бюджету, жодні права та обов`язки між останніми не існують, відповідач мешкає в квартирі позивачки, в яку вселився без її згоди до набуття нею права власності на житло, а тому членом сім`ї позивачки не є. Таким чином, суд вважає встановленим, що між сторонами існує спір щодо користування житлом між власником квартири [PERSON] та користувачем [PERSON] , який у відповідності до не є членом її родини, вселився у квартиру за згодою колишнього власника його матері, яка в подальшому відчужила спірну квартиру своїй онуці- позивачці по справі безоплатно, та продовжує після зміни власника користуватися спірним житлом. За вимогами ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд встановлює такі питання: чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню для цих правовідносин. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. \~ \~ \~ \~В постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 грудня 2021 року у справі № 742/78/20 (провадження № 61-1144св21) зроблено висновок, згідно якого суд, з`ясувавши при розгляді справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну правову кваліфікацію останніх та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 р. у справі № 924/1473/15 (провадження № 12-15гс19)). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним при вирішенні судом питання про те, яким законом слід керуватися при вирішенні спору (аналогічну правову позицію викладено у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 23 жовтня 2019 р. у справі № 761/6144/15-ц (провадження № 61-18064св18). Велика Палата Верховного Суду визначила, що саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту. Позивач звернувся до суду із позовом до відповідача про усунення йому перешкод у користування власністю на підставі положень ст.ст. 316, 317, 319, 321, 379, 383, 391, 405 ЦК України, статей 116, 150 ЖК УРСР, та посилався на те, зокрема, що він як власник майна не має можливості повноцінно користуватися своєю власністю через проживання в ній відповідача, який не є ні колишнім, ні теперішнім членом його сім`ї. Дійсно, як ЖК УРСР, так і ЦК України передбачено підстави визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Разом із тим припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до ст. 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з частиною першою статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Частиною четвертою статті 156 ЖК УРСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) також зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Підстав для відступу від зазначеного висновку Верховного Суду України колегія суддів апеляційного суду не вбачає. У даному випадку права позивача як власника спірної квартири, захищені положеннями ст. 391 ЦК України. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб ( у тому числі відповідача [PERSON] ) . будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним (у тому числі шляхом виселення із цієї квартири), який він, як власник вказаної квартири, вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у [PERSON] - позивача, одноособового права власності на спірну квартиру та встановлення судом наявності перешкод у користуванні нею цією власністю (квартирою) з боку відповідача. Так, в силу вимог ст. 383 ч. 1 ЦК України [PERSON] , як власник вищезазначеної квартири, має право використовувати помешкання виключно для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї, інших осіб, яких вона хоче бачити у цій квартирі, а не для проживання відповідача [PERSON] (дядька) який до членів його сім`ї ніколи не відносився та не відноситься та з яким склалися неприязнені стосунки. Належні, допустимі докази протилежного у цій справі відсутні. Враховуючи напруженість відносин, які мають місце - загрози з боку відповідача адресу позивача та членів її родини, яких останні, з їх слів побоюються, розпорядження відповідачем без згоди позивача, як власника квартири, на свій розсуд речами членів її родини (знищення, користування тощо), що знаходились (знаходяться) у спірній квартирі, відвідування житла сторонніми особами, які користуються житлом та комунальними послугами без згоди власника, несплату відповідачем фактично отриманих ним комунальних послуг у спірній квартирі - між позивачем та членами її родини, які є інвалідами з одного боку та з працездатним відповідачем з іншого, суд вважає цілком неможливим одночасне проживання позивача як власника спірної квартири та відповідача, право користування якого спірною квартирою припинилось у день відчуження спірної квартири колишнім власником. Таким чином, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 ЖК УРСР у поєднанні зі статтею 64 ЖК , цілком логічним є те, що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинку, квартиру тощо від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. Зазначене узгоджується із правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Наявність у члена сім`ї власника квартири права користуватися житловим приміщенням нарівні з власником свідчить про похідний характер права користування члена сім`ї від прав власника, а отже, з припиненням права власності у особи втрачається й право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Таким чином, позивач, як власник майна, має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном на підставі положення статті 391 ЦК України у будь-який час. На підставі викладеного, враховуючи напруженість відносин між сторонами, встановивши, що між сторонами існує тривалий і стійкий конфлікт, позивачем доведено, що виключно відповідач систематично порушує правила співжиття у спірній квартирі, що робить неможливим для нього спільне проживання в ній, суд вважає, що заявлені позовні вимоги законні та обґрунтовані, а тому підлягають задоволенню. Ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). П. 2 ст. 8 вказаної Конвенції чітко визначено підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. Разом з тим, суд зауважує, що у спірних правовідносинах права позивача [PERSON] як власника квартири, захищені і ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ЄСПЛ у ряді рішень зауважує, що ст. 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Підсумовуючи висновки про принципи застосування ст. 8 Конвенції та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Відповідно до правовою висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17 (провадження № 14-64цс20), навіть, якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі мати можливість, щоб її виселення було оцінене судом на предмет пропорційності у світлі відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому у цій постанові також звернуто увагу на те, що права власника житлового приміщення також захищені ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. У справі наявний спір щодо користування житлом, який виник між власником квартири, якою є позивачка [PERSON] , яка будучі інвалідом 3 групи, позбавлена повноцінної можливості використовувати її на власний розсуд, у тому числі для власного проживання та проживання членів своєї сім`ї (бабусі та матері, які також є інвалідами, тощо, та користувачем цієї квартири відповідачем [PERSON] , який вселився до неї за згоди ще колишнього власника (бабусі позивачки, яка перебуває у лежачому стані та потребує стороннього догляду, відносно якої відповідачем вчинялося домашнє насильство, яка безоплатно відчужила спірне житло на користь онуки позивачки по справі, яка разом з матір`ю здійснює за нею догляд , Належні допустимі докази протилежного у матеріалах цієї справи відсутні та відповідачем не надані, а тому враховуючи баланс інтересів сторін, суд не вбачає підстав для відмови у задоволенні позову. Крім того, на підставі ст.141 ЦПК України на користь позивачки слід стяшнути з відповідача понесені нею судові витрати зі сплати судового збору.

Outcome: approved