Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області, у якому просить визнати за ним право приватної власності на житловий будинок з господарськими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , в порядку спадкування за заповітом після баби [PERSON] , яка померла [INFO] . Свої вимоги мотивує тим, що [INFO] померла його баба [PERSON] , яка за життя склала заповіт, згідно з яким все її\~майно,\~де б\~воно не\~знаходилося та\~з чого\~б воно\~не складалося,\~яке на\~день її\~смерті їй\~належало заповіла\~своєму онуку\~ [PERSON] .\~Після смерті\~ [PERSON] \~відкрилася спадщина\~на домоволодіння\~ [ADDRESS] ,\~яке належало\~їй на\~підставі свідоцтва\~про право\~особистої власності\~на жилий\~будинок за\~реєстровим номером\~884 від 14.12.1983 року. Позивач зазначає, що на його звернення до Краснокутської державної нотаріальної контори Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину, йому було відмовлено, оскільки правовстановлюючий документ не відповідає чинному законодавству України, а саме: на момент отримання свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок за реєстровим номером 884 від 14.12.1983 року відповідно до ЦК України 1963 року мав колгоспно-кооперативну форму власності, а після набрання чинності Закону України «Про власність» (втратив чинність 20.06.2007 року) та нового Цивільного кодексу України 2003 року, даний правовстановлюючий документ на будинок повинен був би замінений власником на правовстановлюючий документ, який би відповідав чинному законодавству України. Вказує, що прийнявши спадщину, подавши до державної нотаріальної контори відповідну заяву про прийняття спадщини, не має можливості оформити в установленому, законом порядку спадщину та отримати свідоцтво про право на спадщину на нерухоме майно, відтак вимушений звернутись до суду з даним позовом. Позивач в підготовче засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений, 15.03.2022 року надав заяву в якій просить слухати справу у його відсутність, позовні вимоги повністю підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області у підготовче засідання не з`явився, 11.04.2022 року надав заяву про розгляд справи без їх участі, проти позовних вимог не заперечують. Представник третьої особи - Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області у підготовче засідання не з`явився, в матеріалах справи міститься клопотання від 08.04.2022 року про розгляд справи без присутності представника. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України, судом не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази у їх сукупності, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Матеріалами справи встановлено, що [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] виданого Краснокутським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Харків) /а.с. 5/. Після її смерті відкрилася спадщина на майно, що складається з житлового будинку з господарським спорудами розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право особистої власності на житловий будинок виданого 14 грудня 1983 року взамін свідоцтва про право особистої власності від 13 грудня 1983 року у зв`язку із заміною голови колгоспного двору /а.с.13/. Відповідно до довідки № 517 виданої Виконавчим комітетом Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 24.03.2021 року, копія якої міститься в матеріалах справи, [PERSON] була зареєстрована в [ADDRESS] до дня смерті [INFO] одна /а.с.61/. Як вбачається з довідки № 31 виданої Краснокутським бюро технічної інвентаризації від 21.01.2022 року на житловий будинок з господарськими будівлями по [ADDRESS] станом на 31.12.2012 року зареєстровано право приватної власності за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності від 14.12.1983 року, виданого Краснокутською селищною радою, реєстраційний номер: книга 10 номер запису 884 /а.с.24/. Створення і діяльність колгоспного двору регулювалася положеннями ст.120-127 ЦК Української РСР 1963 року. Відповідно до ч.1 ст.120 УРСР, майно колгоспного двору належало його членам на праві сумісної власності, а частина 2\~ст. 123 цього Кодексу\~визначала, що розмір частки члена колгоспного двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Згідно із Законом України «Про власність», колгоспний двір припинив своє існування 15.04.1991 року. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, які до 15 квітня 1991 року не втратили право на частку в його майні. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 6\~постанови від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», положення статей 17, 18 Закону України «Про власність» щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується чинне на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору. Право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Відповідно до ст.15\~Закону України\~від 16 рудня 1993 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України»\~та у зв`язку з прийняттям\~Закону України «Про власність»\~були виключені з\~Цивільного кодексу України\~(1963 року) в главі ІІ «Спільна власність» статті 120-127, що стосувалися правового положення членів колгоспного двору та ст. 563 щодо спадкування майна колгоспного двору. Зазначений Закон України набрав чинності з моменту його публікації (Відомості Верховної Ради України № 3 1994 року). Таке поняття як «колгоспний двір» втратило своє значення на момент набрання чинності вказаним законом та внесенням відповідних змін. Зокрема, ч. 4\~ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачає, що права на нерухоме майно, що виникли до набрання чинності цим Законом, визнаються дійсними у разі відсутності їх державної реєстрації, передбаченої цим Законом, за таких умов: якщо реєстрація прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Законом України\~«Про власність»\~(вступив у дію 15.04.1991 р.) скасовано інститут колгоспного двору, але не скасовано правового статусу членів колишнього колгоспного двору, щодо майна колгоспного двору, яке належало його членам на праві сумісної власності. Тому, всі члени колишнього колгоспного двору після 15.04.1991 р. були і є власниками майна. Відповідно до\~ст. 1217 ЦК України\~спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За змістом\~ст. 1222 ч. 1 ЦК України\~спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народженні живими після відкриття спадщини. У силу ст.ст. 1216-1218 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), яке може здійснюватися за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до ст.ст. 1220-1221, 1223 ЦК України\~спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою, і саме з нього виникає право на спадкування, а місцем відкриття - є останнє місце проживання спадкодавця. Відповідно до вимог ч.1 ст.1223 ЦК України право на спадщину мають особи, зазначені в заповіті. 16.12.2020 року [PERSON] було складено заповіт, зареєстрований в Спадковому реєстрі № 92 від 31.05.1991 року, згідно з яким остання все своє майно, де б воно не знаходилося та з чого б воно не складалося, яке на день її смерті буде їй належати заповіла своєму онуку [PERSON] /а.с. 11, 60/. Згідно із ст.ст. 1268-1270 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. При цьому прийняття спадщини з умовою чи із застереженням не допускається. Відповідно до ч. 1\~ст. 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Частиною 1\~ст. 1297 ЦК України\~встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Як встановлено судом, [PERSON] 26.03.2021 року звернувся до Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області із заявою про прийняття спадщини. /а.с.58/. Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 17.11.2021 року, винесеною державним нотаріусом Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області, виконуючою обов`язки державного нотаріуса Краснокутської державної нотаріальної контори Харківської області Руденко В.О., відмовлено [PERSON] у вчиненні нотаріальної дії - у видачі свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] після померлої [INFO] [PERSON] , у зв`язку з тим, що правовстановлюючий документ не відповідає чинному законодавству України /а.с. 10,62/. Відповідно до ст. 1296 ЦК України\~спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Якщо спадщину\~прийняло кілька\~спадкоємців,\~свідоцтво про\~право на\~спадщину видається\~кожному з\~них із\~визначенням імені\~та часток\~у спадщині\~інших спадкоємців. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а ст.\~16\~ЦК України передбачено, що засобом захисту свого права є визнання права. У п.23\~постанови Пленуму Верховного Суду від 30.05.2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування»\~судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину, особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. З копії спадкової справи № 73/2021, наданої Краснокутською державною нотаріальної конторою Харківської області, на виконання ухвали суду про витребування доказів від 11.04.2022 року, вбачається, що після померлої [INFO] [PERSON] було заведено спадкову справу № 73/2021. Так, 26.03.2021 року до нотаріальної контори надійшла заява про прийняття спадщини від [PERSON] за вх. №236/02-14. Інших заяв про прийняття до нотаріальної контори не надходило. Крім того, 26.03.2021 року до нотаріальної контори надійшла заява [PERSON] за вх. № 237/02-14, згідно з якою, останній відмовляється від обов`язкової частки в спадщині за законом, а також відмовляється за всіма підставами. Свідоцтва про право на спадщину за законом чи за заповітом нікому не видавалися /а.с. 56-63/. Таким чином, судом встановлено, що позивач є єдиним спадкоємцем за заповітом після померлої [PERSON] є таким, що спадщину прийняв. Статтею 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~передбачено підстави для державної реєстрації прав, так, зокрема, державна реєстрація права власності та інших речових прав проводиться на підставі: свідоцтва про право на спадщину; судового рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно та ін. Відповідно до положень\~ст. 49 Закону України «Про нотаріат» від 02.09.1993 № 3425-XII\~нотаріус або посадова особа, яка вчиняє нотаріальні дії, відмовляє у вчиненні нотаріальної дії, якщо не подано відомості (інформацію) та документи, необхідні для вчинення нотаріальної дії. Пунктами 4.15 та 4.18 Глави 10 Розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої\~Наказом Мін`юст України «Про затвердження Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України» від 22.02.2012 № 296/5\~встановлено, що видача свідоцтва про право на спадщину на майно, право власності на яке підлягає державній реєстрації, проводиться нотаріусом після подання документів, що посвідчують право власності спадкодавця на таке майно, крім випадків, передбачених\~пунктом 3\~глави 7 розділу І цього Порядку, та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, нотаріус отримує інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до нього. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Спираючись на викладене, судом встановлено, що житловий будинок з господарськими будівлями, розташований за адресою: [ADDRESS] , належить [PERSON] і може бути успадкований її спадкоємцем. Відповідно до \~ст. 12 ЦПК України\~учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 1\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із положеннями ч.1, 2 ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч.ч.1,5,6 ст.\~81\~ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З викладеного вбачається, що позивачі в установленому законом порядку прийняли спадщину, і не можуть бути позбавлені права власності на спірний будинок в порядку спадкування. Враховуючи викладене, суд вважає позовні вимоги [PERSON] обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі, так як позивач надав суду достатньо доказів, на їх підтвердження. На підставі викладеного,

Outcome: approved