Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

До Корольовського районного суду м. Житомира 17 серпня 2020 року надійшли матеріали вказаної позовної заяви, де [PERSON] просить зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» за свій рахунок встановити до 01 січня 2021 року в квартирі [ADDRESS] індивідуальний газовий лічильник для приготування їжі та стягнути з відповідача на його користь судові витрати. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу і згідно ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», зобов`язане встановлювати лічильники газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується в тому числі і для приготування їжі. 16 січня 2019 року позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про встановлення в належній йому на праві спільної часткової власності квартирі індивідуального лічильника газу. Проте, АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» листом від 24 січня 2019 року відмовило йому у встановленні індивідуального лічильника газу, посилаючись на те, що за адресою: [ADDRESS] спожитий природний газ обліковується за показниками загальнобудинкового вузла обліку і в такому випадку, відповідно ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не передбачено встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства в квартирах багатоповерхового будинку. Позивач не погоджується з прийнятим рішенням та змушений звернутися до суду з позовом. Ухвалою судді від 25 серпня 2020 року відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] та призначено судове засідання (т.1 а.с.16-17). Ухвалою суду від 19 листопада 2020 року на підставі клопотання АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» до участі\~в справібуло залучено Національну комісію, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг (Національна комісія) і Акціонерне товариство «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» в\~ якості третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача (т.1 а.с.29). 01 лютого 2021 року і 29 березня 2021 року до суду від Національної комісії надійшли письмові пояснення, де її представник просить розгляд справи проводити за відсутності третьої особи та вказує, що за адресою: [ADDRESS] облік природного газу забезпечено відповідно до вимог Закону (т.1 а.с.37-39, 129-130). 30 листопада 2020 року до суду надійшли письмові пояснення АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз», де представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість, невідповідність нормам законодавства України та дійсним обставинам справи. У разі незгоди позивача розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок, він може встановити квартирний лічильник газу окремо на свою квартиру за власті кошти, що не суперечить діючим нормам законодавства (т.1 а.с.43-61). 26 березня 2021 року АТ «Національна акціонерна компанія «Нафтогаз України» надіслала на адресу суду письмові пояснення щодо розгляду справи за відсутності представника третьої особи (т.1 а.с.122-123). У судовому засіданні представник позивача позов підтримала, представник відповідача заперечила проти його задоволення. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що на праві спільної часткової власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , де з 01 березня 2017 року комерційний облік природного газу споживачам категорії населення забезпечено шляхом встановлення за рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» будинкового вузла обліку природного газу. 16 січня 2019 року позивач звернувся до відповідача з відповідною заявою про встановлення в належній йому на праві спільної часткової власності квартирі індивідуального лічильника газу. Листом від 24 січня 2019 року АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» відмовило йому у встановленні індивідуального лічильника газу, посилаючись на те, що за адресою: [ADDRESS] спожитий природний газ обліковується за показниками загальнобудинкового вузла обліку і в такому випадку, відповідно ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не передбачено встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства в квартирах багатоповерхового будинку (т.1 а.с.8). Відповідно до\~ч.1 ст.5 ЗУ «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Згідно\~ст.3 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг. Як передбачено\~ст.2 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання\~цього Закону\~є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках, суб`єктами\~цього Закону\~є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Згідно п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»\~(в редакції станом на день звернення позивача із заявою про встановлення індивідуального газового лічильника), постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 1 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 1 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 1 січня 2021 року. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. З вказаної норми закону вбачається, що саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, у зв`язку з чим, саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. Відповідно до ч.1 ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року. Згідно глави 1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 №2494, оператор газорозподільної системи - суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Аналізуючи викладене слідує, що зміст ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» свідчить про наявність безумовного обов`язку відповідних суб`єктів господарювання - газорозподільних організацій забезпечити встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування приладів та робіт, які підлягають встановленню, або забезпечувати цими приладами відповідних суб`єктів господарювання. Суд вважає посилання відповідача на те, що постановою НКРЕКП від 31.03.2016 №546 було затверджено розрахунок доцільності встановлення загально будинкових ВОГ згідно Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Житомиргаз» на 2016-2025 роки таким, що не звільняє його від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу. Слід врахувати й те, що положення ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», має вищу юридичну силу ніж постанова НКРЕКП, а тому, зобов`язує відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 1 січня 2021 року, згідно закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Крім цього, суд не погоджується з доводами представника відповідача, що у останнього є термін встановити лічильник до 01.01.2023 через те, що остання редакція Закону 3533-VІ від 28.03.2021 визначила, що строк забезпечення комерційного обліку природного газу для побутових споживачів, що використовують природний газ виключно для приготування їжі становитиме до 01.01.2023. Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у січні 2019 року, з моменту звернення позивача до відповідача із заявою про встановлення індивідуального лічильника газу. Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяла редакція Закону №3533-VІ, яка передбачала строк забезпечення комерційного обліку природного газу до 01 січня 2021 року, визначивши, що комерційний облік має бути забезпечений індивідуальним газовим лічильником для населення, яке використовує природний газ тільки для приготування їжі. Наступна редакція Закону №3533-VІ, яка набрала чинності 28.03.2021, визначила, що строк забезпечення комерційного обліку природного газу для побутових споживачів, що використовують природний газ виключно для приготування їжі продовжено до 1 січня 2023 року. Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин діяла норма Закону №3533-VІ, яка покладала обов`язок на відповідача встановити у квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник для приготування їжі, до 01 січня 2021 року. На підставі викладеного, оскільки позивач висловив волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, відмова відповідача у задоволенні вимоги позивача не відповідає державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог в частині зобов`язання АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» за свій рахунок встановити в квартирі [ADDRESS] індивідуальний газовий лічильник для приготування їжі. Разом з тим, у вимозі щодо строку встановлення відповідачем лічильника до 01.01.2021, слід відмовити, оскільки станом на момент прийняття рішення у справі такий строк минув. Дані висновки суду повністю кореспондуються з висновками викладеними в постановах Великої палати Верховного Суду України від 07.11.2018 у справі №214/2435/17 та 26.10.2021 у справі №212/5836/17. Крім того, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню в межах суми 1\~500,00 грн. виходячи з наступного. Відповідно до\~п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Статтею 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно довідки з розрахунком суми витрат за надану адвокатом правову допомогу позивачу та квитанції серії АМВ №751385 від 01 червня 2022 року, розмір вартості послуг становить 11 600,00 грн. (складання та підготовка позову 1\~600,00 грн., участь в суді першої інстанції 6\~000,00 грн., підготовка до участі в розгляді справи 2\~000,00 грн., участь в суді апеляційної інстанції 2\~000,00 грн.). Однак, суд не приймає вказані довідку і квитанцію як відповідні докази, що підтверджують здійснення належних витрат, оскільки, вони містять відомості щодо сплати 01 червня 2022 року позивачем 1\~600,00 грн. за складання та підготовку адвокатом позову, коли в матеріалах справи вже міститься квитанція серії АМВ №751382, згідно якої позивач 17 серпня 2020 року вже сплатив адвокату 1\~500,00 грн. за послуги із складання та підготовки позову (т.1 а.с.14). Крім того, квитанція №751385 від 01 червня 2022 року, що на три номери більше за квитанцію серії АМВ №751382 від 17 серпня 2020 року і перебіг часу між ними майже два роки, має виправлення в частині написання її дати. За таких обставин, суд вважає обґрунтованим розмір витрат по сплаті адвокату за послуги із складання та підготовки позову в сумі 1\~500,00 грн. і стягує їх з відповідача на користь позивача. Відповідно до ст.141 ЦПК України та з урахуванням звільнення позивача від сплати судового збору, судовий збір покладається на відповідача. На підставі викладеного та

Outcome: partial