Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

07.12.2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа: відділ реєстрації, зняття з реєстрації місця проживання фізичних осіб управління державної реєстрації виконавчого комітету Полтавської міської ради про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилалась на те, що вона є одним з співвласників квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] є рідними для позивача батьком, матір`ю та братом відповідно. Відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] , оскільки тривалий час проживають за межами України та набули резидентство (громадянство) іншої країни Російської Федерації, що підтверджується: [PERSON] - паспорт [NUMBER] , виданий ГУ МВС Росії пом. Москві 17 травня 2019 р., код підрозділу 770-127, адреса реєстрації (російською мовою): [ADDRESS] ; [PERSON] - паспорт [NUMBER] , виданий ГУ МВС Росії пом. Москві 17 травня 2019 р., код підрозділу 770-127, адреса реєстрації (російською мовою): [ADDRESS] ; [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий ОВФМС Росії по Володимирській області в Гусь-Хрустальному районі 27 квітня 2016 р., код підрозділу 330-005, адреса реєстрації (російською мовою): [ADDRESS] . Позивач просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування жилим приміщенням. Позивач у судове засідання не з`явилась, надала суду заяву про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила їх задовольнити. Відповідачі, будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце судового засідання, у судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки суду не повідомили, відповідачі відзив на позов не надавали. Треті особи будучи належним чином повідомленими про день час та місце слухання справи в судове засідання не з`явились. Суддя ухвалив провести заочний розгляд справи на підставі ст. ст. 280-281 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суддя дійшов висновку про задоволення позову з наступних підстав. Суддею встановлено, що [PERSON] є співвласником квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки виданої комунальним підприємством «Житлово- експлуатаційної організації №2» Полтавської міської ради в квартирі крім позивача зареєстровані 5 осіб. Відповідачі не проживають у квартирі [ADDRESS] , оскільки тривалий час проживають за межами України та набули резидентство (громадянство) іншої країни Російської Федерації, що підтверджується: [PERSON] - паспорт [NUMBER] , виданий ГУ МВС Росії пом. Москві 17 травня 2019 р., код підрозділу 770-127, адреса реєстрації (російською мовою): [ADDRESS] ; [PERSON] - паспорт [NUMBER] , виданий ГУ МВС Росії пом. Москві 17 травня 2019 р., код підрозділу 770-127, адреса реєстрації (російською мовою): [ADDRESS] ; [PERSON] , паспорт [NUMBER] , виданий ОВФМС Росії по Володимирській області в Гусь-Хрустальному районі 27 квітня 2016 р., код підрозділу 330-005, адреса реєстрації (російською мовою): [ADDRESS]. На момент звернення до суду із цим позовом відповідачі фактично не дають можливості Позивачу вільно користуватись житловим приміщенням, чим порушують його право на вільне користування майном, в т.ч. в частині оплати за спожиті комунальні послуги в залежності від кількості зареєстрованих осіб у житловому приміщенні. Зазначені обставини стали підставою подання цього позову до суду. Правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються нормами Цивільного кодексу України, Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод (1950 р.), ратифікованою Законом від 17 липня 1997 р. № 475/97-ВР (далі - Конвенція), зокрема ст. 1 Першого протоколу до неї (1952 р.) якої передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном; не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права, визнано право держави на здійснення контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Гарантії здійснення права власності та його захисту закріплено в чинному на момент звернення дот суду із позовом законодавстві України. Так, відповідно до ч. 4 ст. 41 Конституції України, ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого майнового права та інтересу (ст. 16 Цивільного кодексу України; надалі ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Правомочність володіння розуміють як передбачену законом (тобто юридично забезпечену) можливість мати (утримувати) в себе певне майно (фактично панувати над ним, зараховувати на свій баланс і под.). Правомочність користування означає передбачену законом можливість використовувати, експлуатувати майно, отримувати від нього корисні властивості, його споживання. Правомочність розпорядження означає юридично забезпечену можливість визначення і вирішення юридичної долі майна шляхом зміни його належності, стану або призначення (відчуження за договором, передача у спадщину, знищення, переробка і т. ін.). У сукупності ці правомочності вичерпують усі надані власнику можливості. Причому інколи всі разом або деякі з них можуть належати і не власнику, а іншому володільцю майна, наприклад, довірчому власнику майна, орендатору тощо. На відміну від прав власника, правомочності іншого законного володільця, навіть зі схожими правомочностями власника, не тільки не виключають прав самого власника на це майно, а й зазвичай виникають із його волі і в передбачених ним межах (наприклад, договір найму, договір управління майном тощо). Згідно із ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Він сам вирішує, що робити зі своїм майном,

Outcome: approved