Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

АТ «Альфа-банк» 26 січня 2022 року звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська\~ з вищезазначеним позовом до [PERSON] у якому\~просить\~з урахуванням\~уточнень стягнути\~з\~відповідача\~на користь\~позивача суму боргу\~у розмірі\~14\~789,94 доларів США, а також стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати в розмірі 6\~302,76 грн. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач у позовній заяві посилався на те, що 10.09.2008 між [PERSON] та АТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитний договір №640/867-К867, згідно якого позичальник отримав кредитні кошти в сумі 15 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом. Внаслідок реорганізації шляхом приєднання АТ «Укрсоцбанк» правонаступником усього майна, майнових прав та обов`язків є АТ «Альфа-банк» з 15.10.2019. АТ «Укрсоцбанк» свої зобов`язання за кредитним договором виконав належним чином, надавши [PERSON] кредитні кошти у розмірі 15\~000 доларів США. Водночас відповідачем свої зобов`язання перед позивачем за кредитним договором виконуються не належним чином, в зв`язку з чим станом на 05.01.2022 заборгованість за кредитом (тілом кредиту) становить 14\~789,94 доларів США. Тому позивач просить суд стягнути з відповідача вказану заборгованість та судові витрати по справі. Представник позивача разом з позовною заявою подав заяву, в якій він зазначив що підтримує позовні вимоги та просив суд розглядати справу без його участі. Відповідач подала клопотання в якому просить застосувати позовну давність. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому їх дослідженні, дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до укладеного договору № 640/867-К867 від 10.09.2008 відповідач отримав кредит у розмірі 15 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом. У відповідності до положення ст.\~1054\~ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно ст.\~525\~ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 526\~ЦК України встановлено, що зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно ст.\~611\~ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч. 2 ст.\~1050\~ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. У відповідності із ч. 2,3 ст.\~549\~ЦК України штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. У зв`язку із тим, що відповідач належним чином не виконав своїх зобов`язань станом на 05.01.2022 у нього виникла заборгованість перед позивачем за кредитом (тілом кредиту) яка становить 14\~789,94 доларів США. Отже вимоги позивача про стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню. Згідно зі ст. 524 ЦК України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Отже, гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Разом з тим, ч. 2 ст. 524 та ч. 2 ст. 533 ЦК України допускають, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Отже, гривня як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Вищевказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду України від 01.03.2017 у справі № 6-284ц17. Частиною 2 п. 14 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 № 14 «Про судове рішення у цивільній справі» передбачено, що у разі пред`явлення позову про стягнення грошової суми в іноземній валюті, суду слід у мотивувальній частині рішення навести розрахунки з переведенням іноземної валюти в українську за курсом НБУ на день ухвалення рішення. Згідно офіційного курсу НБУ станом на 18 травня 2022 року - 1 дол. США складає 29,2549 грн. Отже, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню грошові кошти у розмірі 14\~789,94 доларів США, що становить 432 678,22 грн. Разом з тим, у правовій позиції, висловленої Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16.01.2019 у справі №14-446цс18 та від 11.10.2019 справа №911/165/18 зазначено наступне. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету\~Міністрів України\~від 19\~лютого 1993\~року №\~15-93\~«Про систему\~валютного регулювання\~і валютного\~контролю» (далі - Декрет № 15-93), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої\~статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049\~ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики. Крім того, згідно правового висновку викладеного Верховним Судом України у постанові від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12 якщо кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право кредитодавця вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А відтак, перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу у межах строку кредитування згідно з частиною п`ятою\~статті 261\~ЦК України починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Встановлення строку кредитування у кредитному договорі, що передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогами кредитодавця щодо погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. Відтак, за вказаних умов початок перебігу позовної давності не можна визначати окремо для\~погашення всієї заборгованості за договором (зі\~спливом строку кредитування) і для погашення щомісячних платежів (після несплати чергового такого платежу). Оскільки кредитний\~договір не\~містить вищевказаних\~відомостей,\~то суд\~приходить до\~висновку про\~відсутність підстав\~для застосування\~наслідків пропуску\~строку позовної\~давності,\~а враховуючи, що доводи позивача знайшли підтвердження в ході судового розгляду, позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі. Відповідно до\~ст.\~141\~ЦПК України суд присуджує до стягнення з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в сумі 6\~302,76 грн., які сплачено позивачем за подання позову до суду. На підставі наведеного та

Outcome: approved