Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

У листопаді 2020 року позивач в особі представника звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] , відповідно до якої просив стягнути солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 4266-001/07Р від 10.01.2007 року у розмірі 101\~300,55 грн. та судові витрати у справі. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 10 січня 2007 року між [PERSON] та АКБ «Правекс-Банк» був укладений кредитний договір № 4266-001/07Р, за умовами якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000,00 дол. США строком до 10.01.2027 року зі сплатою 12,0% річних. За умовами кредитного договору, банк зобов`язувався надати позичальнику кредит на умовах та в порядку, визначеному кредитним договором, а позичальник в свою чергу зобов`язувався здійснювати своєчасне погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення оплат рівними частинами до 10 числа наступного місяця, а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у повному розмірі у строк, визначений кредитним договором. Банк належним чином виконав свої зобов`язання за кредитними договором, надавши позичальнику кредитні кошти на загальну суму 20 000,00 дол. США. В свою чергу [PERSON] , всупереч чинному законодавству та умовам договору, належним чином покладені на неї обов`язки перед банком не виконала, порушила умови кредитного договору і має прострочену заборгованість. В якості забезпечення належного виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором № 4266-001/07Р від 10.01.2007 року, між банком та [PERSON] було укладено договір поруки № 4266-001/07Р від 10.01.2007 року, за умовами якого поручитель зобов`язується нести солідарну майнову відповідальність перед банком за виконання позичальником в повному обсязі зобов`язань за кредитним договором щодо сплати процентів, неустойки, вчасного та у повному обсязі погашення основної суми боргу за кредитом. Станом на 01 червня 2020 року за відповідачами по укладеному з Акціонерним товариством «Правекс-Банк» кредитним договором № 4266-001/07Р наявна заборгованість на загальну суму 28\~797,57 дол. США яка складається з наступного: 12\~445,00 дол. США - сума заборгованості за кредитом; 8\~205,75 дол. США сума заборгованості за відсотками; 3\~323,59 дол. США розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 4\~823,20 дол. США розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків. З огляду на те, що позичальником прострочено грошове зобов`язання по поверненню кредитних коштів отриманих на підставі кредитного договору № 4266-001/07Р від 10.01.2007 року у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційних втрат та 3% річних. Загальний розмір заборгованості по сплаті 3 % річних за користування кредитом та подвійна облікова ставка НБУ та сплаті інфляційних втрат, що за власною ініціативою позивача підлягає стягненню станом на 16.10.2020 року, відповідно до розрахунку заборгованості, становить 101 300,55 грн., з яких: нараховані 3% річних - 31 773,30 грн.; подвійна облікова ставка НБУ - 69 527,25 грн. До теперішнього часу сума боргу за кредитним договором № 4266-001/07Р від 10.01.2007 року не погашена. Вищенаведене зумовило позивача звернутись до суду з відповідною позовною заявою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 листопада 2020 року, головуючим суддею у справі визначено судді Слюсар Л.П., ухвалою якої від 23 листопада 2020 року позовну заяву Акціонерного товариства «Правекс-Банк» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу за кредитним договором прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Заочним рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року позовні вимоги Акціонерного товариства «Правекс-Банк» - задоволено частково. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2021 року заочне рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18 січня 2021 року скасовано і справу призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. 29 липня 2021 року на адресу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська надійшла заява представника відповідача [PERSON] [PERSON] про перегляд заочного рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 18.01.2021 року. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 22 вересня 2021 року заочне рішення Індустріального районного суду м. дніпропетровська від 18 січня 2021 року скасовано і справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. 12.10.2021 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву в якій вказав на те, що позовна заява не підлягає задоволенню, доводи позивача є такими, що не відповідають об`єктивній дійсності, необґрунтованими і такими що пред`явлені на підставі неправильного застосування діючого законодавства. Позивачем по справі надано розрахунок пені та розрахунок 3% річних з різними періодами розрахунку. Зауважив, що разом з позовною заявою позивачем надано розрахунок заборгованості станом на 01.06.2020 року. Відповідно до нього, відповідач і здійснив останній платіж по кредитному договору 26.01.2015 року. У п.4.4 Кредитного договору зазначено наступне: шляхом підписання цього Договору сторони дійшли згоди про те, що у випадки виникнення у позичальника прострочення з погашення заборгованості за кредитом та/або сплати відсотків за користування кредитом строк користування кредитом, зазначений у п.1.2 цього Договору, припиняється достроково на 10-й день місяця, наступного за місяцем, у якому виник факт прострочення. Про припинення користування кредитом Банк письмова сповіщає позичальника. Таким чином, право звернення до суду у Банка виникло 20.02.2015 року, а тому взагалі не зрозумілим є період нарахування пені з 16.10.2019 року по 16.10.2020 року, а 3% річних з 16.10.2017 року по 16.10.2020 року. Також вказав, що позивачем невірно зазначена валюта стягнення при розрахунку заборгованості. Так, при обрахунку 3% річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. Звернув увагу суду на те, що 29 грудня 2016 року ПАТ КБ «Правекс Банк» звернувся до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року по справі №202/8155/16-ц в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Таким чином на дату звернення банком до суду з відповідним позовом існувало рішення суду про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2021 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року скасовано, позовні вимоги АТ «Правекс-Банк» задоволено частково. З даною позовною заявою позивач звернувся 04.11.2020 року, тобто на момент звернення до суду існувало рішення про відмову у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за основним зобов`язання. Просив суд в задоволенні позовних вимог АТ «Правекс-Банк» відмовити в повному обсязі. 25.10.2021 року від представника відповідача [PERSON] [PERSON] на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, в якій вказала на те, що заявлені позовні вимоги позивача є недоведеними, незаконними, безпідставними та необґрунтованими. Як вбачається із розрахунку заборгованості, у [PERSON] виникло прострочення по погашенню заборгованості за кредитом та/або сплаті відсотків за користування кредитом у березні 2008 року. З моменту першого прострочення платежу, а саме з березня 2008 року у відповідності до вимог п.4.4 кредитного договору строк користування кредитом, зазначений у пункті 1.2 цього договору, достроково припинився з 10 квітня 2008 року. Відповідно до умов кредитного договору сторони встановили як строк дії договору (п.1.2 договору), так і строки виконання зобов`язань зі щомісячним погашенням заборгованості (п.4.4 договору). Звернула увагу на те, що на підставі п.9.2 кредитного договору строк користування [PERSON] кредитом припинився достроково, з моменту першого прострочення платежу, а саме 10 квітня 2008 року, проте з цим позовом ПАТ КБ «Правекс-Банк» звернулося тільки у листопаді 2020 року, то ж у задоволенні позовної заяви слід відмовити у зв`язку зі спливом позовної давності. Щодо вирішення позовних вимог до поручителя, то з 10 квітня 2008 року у Банка виникло право пред`являти вимогу до поручителя про виконання порушеного зобов`язання боржника щодо повернення кредиту, протягом наступних шести місяців, відповідно кінцевий строк пред`явлення вимоги до поручителя сплинув 11 жовтня 2008 року. Матеріали справи не містять доказів пред`явлення вимоги до [PERSON] протягом шести місяців від дня настання строку виконання зобов`язання [PERSON] , таким чином, АТ «Правекс-Банк» втратив право вимагати від [PERSON] , як поручителя, виконання зобов`язання за кредитним договором. Лише 04.11.2020 року позивач звернувся до суду з позовною заявою про стягнення солідарно з відповідача [PERSON] , як з поручителя заборгованості за кредитом, тобто майже через 12 років, після того, як сплинув строк для пред`явлення вимоги до поручителя. 04.11.2021 року від представника позивача до суду надійшла відповідь на відзив в якій вказав про те, що предметом розгляду даної справи є не стягнення повторно заборгованості з відповідачів, а стягнення 3% річних за користування кредитом та інфляційні втрати позивача. Так вказав, що за основу нарахованих 3% річних та подвійної облікової ставки НБУ позивачем взято заборгованість за тілом кредиту 12445,00 доларів США, тобто суму боргу, яка була визначена кредитором ще станом на дату подачі позову у справі №202/8155/15-ц. Розрахунок 3% річних та пені у розмірі подвійної облікової ставки НБУ проведено на вказану суму кредиту та наведено гривневий еквівалент на дату розрахунку 352647,74 грн. Зазначив, що позиція відповідача щодо спливу строку позовної давності за вимогами про стягнення 3% річних у зв`язку зі спливом строку за вимогою про стягнення основного боргу помилкова, оскільки проведені донарахування не є додатковими вимогами в розумінні ст.266 ЦК України. Більше того, нараховані зобов`язання на тіло кредиту встановлені рішенням суду, яке набрало законної сили. Вказав, що обґрунтування відповідача про пропуск строку позовної давності не є аргументованими у зв`язку з природою нарахувань, які є предметом розгляду даної справи та триваючим порушенням. Зазначив, що заслуговує уваги також та обставина, що нараховані 3% річних подані в межах строку позовної давності, тобто за 3 роки до подачі позовної заяви. Отже в даному випадку, кредитор з метою захисту свого порушеного права звернувся до суду із позовною заявою про стягнення лише 3% річних у відповідності до ст.625 ЦК України. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнових прав та інтерес, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Просив суд позов задовольнити. Представник позивача в судове засідання не з`явився. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. Відповідно до заяви, яка наявна в матеріалах справи, просили суд розглядати справу без участі представника позивача та задовольнити позовні вимоги. Представник відповідача [PERSON] [PERSON] в судовому засіданні просив суд відмовити в задоволенні позовних вимог з наведених в відзиві на позовну заяву підстав. Відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] в судове засідання не з`явилися. Про час і місце слухання справи повідомлялись належним чином. 25.10.2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву. Суд, заслухавши представника відповідача, дослідивши письмові докази в їх сукупності, вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що позивач АТ «Правекс-Банк» та відповідач [PERSON] 10 січня 2007 року уклали кредитний договір № 4266-001/07Р, відповідно до умов якого банк надав позичальнику кредит у розмірі 20 000,00 дол. США строком до 10.01.2027 року зі сплатою 12,00% річних, а позичальник в свою чергу зобов`язувався здійснювати своєчасне погашення заборгованості за кредитом шляхом внесення оплат рівними частинами до 10 числа наступного місяця, а також щомісячно сплачувати проценти за користування кредитом та повернути кредит у повному розмірі у строк, визначений кредитним договором. В якості забезпечення належного виконання позичальником [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором № 4266-001/07Р від 10 січня 2007 року, між банком та відповідачем [PERSON] було укладено договір поруки № 4266-001/07Р від 10 січня 2007 року, відповідно до умов якого поручитель зобов`язується перед кредитором у повному обсязі солідарно відповідати за виконання позичальником обов`язків перед кредитором, що випливають з укладеного між позичальником та кредитором договору кредиту. За змістом п. 2.1 укладеного Договору поруки, поручитель зобов`язується у випадку невиконання або неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором виконати за нього зобов`язання перед кредитором на умовах, у порядку та у строки, встановлені кредитним договором. Із доданого до позовної заяви розрахунку заборгованості за кредитним договором № 4266-001/07Р від 10 січня 2007 року вбачається, що станом на 01 червня 2020 року заборгованість по ньому становить 28\~797,57 дол. США яка складається з наступного: 12\~445,00 дол. США - сума заборгованості за кредитом; 8\~205,75 дол. США сума заборгованості за відсотками; 3\~323,59 дол. США розмір пені за несвоєчасне повернення кредиту; 4\~823,20 дол. США розмір пені за несвоєчасне повернення відсотків. Звертаючись з позовом по стягнення заборгованості по сплаті 3% річних за користування кредитом в сумі 31773,30 грн. та пені в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що є інфляційними втратами позивача в сумі 69527,25 грн., позивач посилається на норми ст. 625 ЦК України. Виниклі спірні правовідносини між сторонами у справі, регулюються наступними нормами права. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникає з підстав, встановлених статтею її цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 згаданого Кодексу позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Відповідно до ч.2 ст.1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Частиною і статті 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Згідно з частиною 2 статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно ст.553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно ст.554 ЦК України у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення пені на несвоєчасне виконання зобов`язань в розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що є інфляційними втратами позивача в сумі 69527,25 грн за період з 16.10.2019 року по 12.06.2020 року, то суд виходить з наступного. Судом встановлено, що предметом договору позики є іноземна валюта - долари США та за умовами кредитного договору передбачено розмір одержання процентів. За змістом\~статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року № 679-XIV «Про Національний банк України»\~(далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. НБУ є центральним банком України, особливим центральним органом державного управління, юридичний статус, завдання, функції, повноваження і принципи організації якого визначаються\~Конституцією України, цим\~Законом\~та іншими законами України (стаття 2 Закону № 679-XIV). Пунктом 1 частини першої\~статті 15 цього Закону\~передбачено, що правління НБУ приймає рішення, зокрема про встановлення та зміну облікової та інших процентних ставок Національного банку. Відповідно до\~статті 27 Закону № 679-XIV\~НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою\~статті 46 вказаного Закону\~визначено, що НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 6 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого\~постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389\~(далі - Положення № 389), визначено, що облікова ставка Національного банку (далі - облікова ставка) - ключова процентна ставка Національного банку, яка є основним індикатором змін у грошово-кредитній політиці та орієнтиром вартості залучених та розміщених грошових коштів для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку. Пунктами 7-9 цього Положення визначено, що облікова ставка встановлюється на основі комплексного аналізу та прогнозу макроекономічного, монетарного та фінансового розвитку, підготовленого Національним банком. Рішення щодо розміру облікової ставки затверджується Правлінням Національного банку України на засіданні з питань монетарної політики на підставі пропозицій Департаменту монетарної політики та економічного аналізу після обговорення на засіданні Комітету з монетарної політики. Національний банк щодня публікує розмір облікової ставки в засобах масової інформації та/або оприлюднює через інші загальнодоступні регулярні джерела інформації, у тому числі на сторінці офіційного Інтернет-представництва Національного банку. Облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Висновок, що чинне законодавство не передбачає встановлення НБУ облікової ставки для іноземної валюти міститься у постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-2667цс16. Щодо стягнення інфляційних втрат, то за змістом\~статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Виходячи із вищевикладеного, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в частині стягнення подвійної облікової ставки НБУ та сплаті інфляційних втрат. Щодо заявлених позовних вимог позивача в частині стягнення заборгованості по сплаті 3% річних за користування кредитом з розрахунку за період з 16.10.2017 року по 16.10.2020 року в сумі 31 773,30 грн., то суд виходить з наступного. В судовому засіданні встановлено, що в грудні 2016 року ПАТ КБ «Правекс Банк» звернувся з позовною заявою до Індустріального районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості. Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року по справі №202/8155/16-ц в задоволенні позовних вимог ПАТ КБ «ПриватБанк» до [PERSON] та [PERSON] про стягнення заборгованості відмовлено. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 16 березня 2021 року рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року скасовано, позовні вимоги АТ «Правекс-Банк» задоволено частково. Стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь Акціонерного товариства «Правекс-банк», заборгованість по кредитному договору № 4266-001/07Р від 10 січня 2007 року в сумі 15 108, 59 доларів США, з яких заборгованість по кредиту 12 445 доларів США та заборгованість по відсоткам за користування кредитом 2 663, 59 доларів США. В іншій частині позовних вимог відмовлено. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до частин ч.1 та ч.5 статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання кредитор набуває право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК України, за весь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим порушенням, тому право подати позов про стягнення 3 % річних виникає з моменту порушення грошового зобов`язання і до моменту його усунення. В свою чергу позивач обрав спосіб захисту у вигляді стягнення заборгованості по сплаті 3 % річних за користування кредитом в еквіваленті гривні станом на 16.10.2020 року. Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду викладеній у Постанові від 16.01.2019 року у справі №373/2054/16ц, провадження 14-446 цс18, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України, оскільки у частині другій\~статті 625 ЦК України\~прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Крім того, в судовому засіданні встановлено, що позивач звернувся до суду з даною позовною заявою в листопаді 2020 року, однак на дату звернення банком до суду з відповідним позовом існувало рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2019 року по справі №202/8155/16-ц, про відмову ПАТ КБ «Правекс-банк» у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] . Строк кредитного договору №4266-001/07Р від 10 січня 2007 року визначений до 10 січня 2027 року зі сплатою 12% річних. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц, визначила, що після звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту, незалежно від способу такого стягнення, змінюється порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Виходячи із вищевикладеного право на отримання 3% річних у позивача виникло після набрання законної сили 16 березня 2021 року Постанови Дніпровського апеляційного суду, якою були частково задоволені позовні вимоги ПАТ КБ «Правекс-банк» щодо дострокового повернення кредиту та встановлена заборгованість за тілом кредиту в розмірі 12445 доларів США та внаслідок постановлення судом вказаного рішення та його невиконання настають правові наслідки передбачені ст.625 ЦК України. Стаття 625 ЦК України \~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Виходячи із вищевикладеного, оскільки прострочена сума саме в іноземній валюті визначена в судовому рішенні вже після подачі позову про стягнення 3% річних та аналізуючи надані докази та даючи їм правову оцінку, враховуючи встановлені судом наведені вище обставини, підтверджені доказами, які досліджені в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд доходить висновку, що позовні вимоги позивача в частині стягнення заборгованості по сплаті 3% річних за користування кредитом задоволенню не підлягають, так як були подані позивачем передчасно та не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині позову. Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, оскільки позивачу відмовлено в позові то судові витрати не відшкодовуються.

Outcome: dismissed