Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

До Шевченківського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яка відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями передана на розгляд судді Саадулаєва А.І. Предметом позову є: 1. Стягнення з АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] не виплачену заробітну плату за період з 01.12.2020 року по 07.04.2021 року в сумі 161949,15 грн. 2. Стягнення АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] компенсацію за 43 календарних дня щорічної відпустки за робочий період з 25.09.2019 р. по 07.04.2021 р. в сумі 111499,86 грн. 3. Стягнення АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку на підставі ст. 40 КЗпП України (у зв`язку з скороченням чисельності працівників) в сумі 35463,12 грн. 4. Стягнення АТ «Київметробуд» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені з 07.04.2021 р. по день винесення рішення суду, розмір якого станом на 30.07.2021 р. складає 131720,16 грн. 5 Зобов`язати АТ «Київметробуд» видати [PERSON] трудову книжку. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.09.2021 р. відкрито провадження у справі, призначено до розгляду в підготовче судове засідання. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 20.01.2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що у період з 26.09.2019 року по 07.04.2021 року [PERSON] (далі- позивач) перебувала у трудових відносинах з АТ «Київметробуд» (далі- відповідач) на посаді директора з управління персоналом. Відповідно до наказу про припинення трудового договору (контракту) № АТ 98 від 07 квітня 2021 р. (далі - наказ про звільнення) позивача було звільнено на підставі п. 1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку із скороченням чисельності працівників. Цим же наказом передбачені виплата позивачу компенсації за 43 календарних дня щорічної відпустки та вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку. Відповідач не здійснив жодних виплат, належних позивачу, в тому числі не виплатив позивачу заборгованість по заробітній платі. Крім вище зазначених порушень норм чинного трудового законодавства, відповідач не видав трудову книжку позивачу в день її звільнення. Крім того, вважає, що відповідач повинен сплатити середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, передбачений ст. 117 КЗпП України. Від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому останній просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі посилаючись на те, що позивачем не вірно пораховано суму заборгованості по заробітній платі, а саме, зазначено суми без врахування податків та зборів. Враховуючи той факт, що кошти відповідача арештовані, останній не мав змоги вчасно здійснити виплату належних позивачу при звільненні сум. Крім цього, вважає, що позивачем невірно визначено розмір компенсації за невикористану відпустку та розмір вихідної допомоги. Вважає, що максимальна сума виплати середнього заробітку за час затримки обов`язкових виплат складає 22195,73 грн. В день звільнення, а саме 07.04.2021 року позивач не отримав трудову книжку з незалежних від відповідача обставин, а саме позивач не надіслав на поштову адресу відповідача жодного листа з вимогою про відправку трудової книжки поштою. Від позивача на адресу суду надійшла відповідь на відзив. Суд, дослідивши матеріали справи, вислухавши пояснення представника позивача, представника відповідача, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, приходить до наступного. Під час розгляду справи встановлено, що 26.09.2019 року на підставі наказу № 147 о/с від 25.09.2019 року [PERSON] була прийнята у ПАТ «Київметробуд» на посаду директор з управління персоналом. 07.04.2021 року відповідно до Наказу № 98 [PERSON] було звільнено з посади директор з управління персоналом АТ «Київметробуд» за п.1 ст. 40 КЗпП України, у зв`язку зі скороченням чисельності працівників. Цим же наказом передбачені виплата [PERSON] компенсації за 43 календарних дня щорічної відпустки за робочий період з 25.09.2019 р. по 07.04.2021 р. та вихідної допомоги в розмірі одного середньомісячного заробітку на підставі ст. 40 КЗпП України (у зв`язку з скороченням чисельності працівників). За період грудень 2020 року - квітень 2021 року [PERSON] було нараховано заробітну плату (шо складається з оплати за окладом, вислуги років, індексації зарплати, лікарняний лист за рах. вироби, перші 5 днів) в загальній сумі 146379.39 грн.. в тому числі: 1. За грудень 2020 року загальна сума нарахувань склала 41250,00 грн., 2.За січень 2021 року загальна сума нарахувань - 41250,00 грн., 3. За лютий 2021 року загальна сума нарахувань - 27821,10 грн., 4. За березень 2021 року загальна сума нарахувань - 30227,92 грн., 5. За квітень 2021 року загальна сума нарахувань - 5830,37 грн. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( частини перша статті 2 ЦПК України) Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені в статті 16 ЦК України та КЗпП України. Згідно зі статтею 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 40 КЗпП України, трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем лише у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Крім того, частинами 1, 2 ст.83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Відповідно до ст. 110 КЗпП України, при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. Положеннями ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За приписами ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч.5 ст. 235 КЗпП України, у разі затримки видачі копії наказу (розпорядження) про звільнення з вини роботодавця працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Беручи до уваги правову позицію Верховного Суду України, викладену у постанові від 18.01.2017 р. по справі № 6-2912цс16, про неможливість одночасного застосування стягнення середнього заробітку як за ст. 117 КЗпП України так і за ст. 235 КЗпП України за порушення трудових прав Позивача при одному звільненні, суд приходить висновку про неможливість їх одночасного застосування в даній справі. Відповідно до п. 4 ч. 4.2 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Крім того, суд вважає необхідним зазначити, що позивачем не надано до суду доказів її перебування на робочому місці у день звільнення та/або доказів направлення відповідачу письмової згоди на пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу. У зв`язку із тим, що позивачем не надано до суду доказів вчинення з її боку всіх передбачених законом активних дій для отримання трудової книжки, суд приходить висновку, про відсутність правових підстав для задоволення позовної заяви в частині зобов`язання відповідача видати позивачу трудову книжку, та, крім цього, з огляду на викладене відсутні законні підстави для застосування відповідальності передбаченої ч.5 ст.235 КЗпП України. Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки належних звільненому працівникові сум на підставі ст.117 КЗпП України, суд вважає необхідним зазначити наступне. Середній заробіток для виплати працівникові компенсації за час затримки розрахунку при звільненні визначається відповідно до ст. 27 Закону України "Про оплату праці" за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). Відповідно до п. 2 Порядку середньомісячна заробітна плата працівника обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата, тобто, що передують дню звільнення працівника з роботи. П. 3 Порядку визначено, що усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. При цьому згідно з п. 5 Порядку основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час затримки розрахунку при звільненні, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка відповідно до п. 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством - календарних днів за цей період. З даного приводу варто врахувати позицію Верховного Суду у Постанові по справі №761/9584/15-ц від 26.06.2019, у якій суд визначив наступне: «...Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Певні намагання віднайти такий баланс простежуються у судових рішеннях Верховного Суду України(зокрема, у постанові від 27 квітня 2016 року у справі за провадженням № 6-113цс16), окремі з яких згадані Верховним Судом у складі Касаційного цивільного суду в ухвалі про передання цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду. Так, у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків...». Схожа позиція викладена і у Постанові Верховного Суду від 17.03.2020 року по справі №569/6583/16-ц, а також у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.03.2020 року по справі №711/4010/13-ц). Також щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки виплати належних при звільненні з роботи сум, при застосуванні статті 117 КЗпП України, суд вважає, що при прийнятті рішення по справі є доцільним застосувати висновки Великої Палати Верховного суду, викладені в постанові від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, щодо права суду зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Так, Велика Палата Верховного Суду вказала, що звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому, оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Таким чином, суд, виходячи з розміру несвоєчасно виплачених при звільненні позивачу сум, а також арешт рахунків відповідача на підставі ухвали слідчого судді, чисельних штат працівників відповідача, значність майнового тягаря для відповідача, дійшов висновку про зменшення розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, та стягнення з відповідача на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільнені у розмірі 50000,00 грн. Крім того, у пункті 6 (абз.5) постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що, задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Отже, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, який стягується з роботодавця на користь працівника зазначається судом без виключення з них податків й інших обов`язкових платежів, які сплачуються роботодавцем при виконанні рішення суду, однак згідно вказаних вище роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування законодавства про оплату праці» на суд покладається обов`язок зазначення даної обставини в резолютивній частині рішення та вказується, що податок та інші обов`язкові платежі підлягатимуть відрахуванню при сплаті. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, з урахуванням вищевикладеного, суд приходить висновку, що позовні вимоги ґрунтуються на вимогах закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно задовольнити частково. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 1317,20 грн. за подання позовної вимоги майнового характеру, а саме: стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Позивач була звільненна від сплати судового збору за подання інших позовних вимог. На підставі положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 500,00 грн., а також, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір стосовно позовних вимог, за якими позивач була звільнена від його сплати, в розмірі 1% від ціни позову, що становить 3089,12 грн.

Outcome: partial