Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

АТ КБ «Приватбанк» звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 20 січня 2011 року АТ КБ «Приватбанк» уклало з [PERSON] договір, яким надало кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитними коштами. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана ним заява на отримання кредиту разом із запропонованими АТ КБ «Приватбанк» Тарифами банку і Умовами та правилами надання банківських послуг складають між ним та банком кредитний договір. Позивач стверджує, що [PERSON] станом на 13 грудня 2020 року має заборгованість за тілом кредиту в розмірі 6959 грн. 22 коп., 16280 грн. 80 коп. заборгованість за простроченими відсотками та 1159 грн. 76 коп. пені. Посилаючись на те, що [PERSON] умови укладеного договору не виконує в зв`язку з чим у неї утворилася вказана заборгованість, АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду та просить стягнути з неї вказану заборгованість. Представник позивача в судове засідання не з`явився, в направленій до суду заяві просив розглядати справу у його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав. Відповідач в судове засідання не з`явилася. У надісланому на адресу суду відзиві проти задоволення позову заперечувала. Вказала, що дійсно між ним та позивачем було підписано заяву б/н\~ на кошти в розмірі 500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Оплату заборгованості по картці останній раз вона здійснила 16 липня 2014 року в сумі 200 грн. та в подальшому жодних касових операцій по картці не здійснювала. Зазначила, що збільшена відсоткова ставка, яка зазначена в розрахунку заборгованості з нею погоджена не була та при підписанні анкети-заяви\~ не погоджена. Повідомила також, що нею було сплачено в рахунок погашення\~ кредитних зобов`язань всі кошти. Просила застосувати до вказаних правовідносин строки позовної давності та відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. В надісланому на адресу суду відповіді на відзив та письмових поясненнях представник позивача вказав, що укладена між банком та відповідачем\~ анкета-заява становить\~ кредитний договір, умови якого були погоджені сторонами, про що свідчить підписання її відповідачем. З наданої виписки по рахунку відповідача вбачається його постійне користування кредитними коштами та зазначено всі операції за картковим рахунком. Вказав також, що 29 січня 2019 року відповідачем було здійснено погашення кредитної заборгованості в сумі 618 грн. 12 коп., що вказує на спростування факту не використання відповідачем кредитної картки. Зважаючи на викладене просив заявлені позивачем вимоги задовольнити в повному обсязі. У надісланих на адресу суду запереченнях відповідач зазначила, що після 16 липня 2014 року жодних операцій по кредитній картці не проводила, а отримані кредитні кошти в сумі 500 грн. повністю\~ сплатила\~ з 20 січня 2011 року по 16 липня 2014 року. Відтак просила застосувати до вказаних правовідносин\~ строки позовної давності відповідно до вимог ст.257 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи суд проводить розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу за правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Дослідивши та оцінивши наявні у справі докази, суд приходить до наступного. Судом встановлено, що між сторонами виникли спірні правовідносини з приводу виконання договірних зобов`язань. Згідно з п. 1 Статуту АТ КБ «Приватбанк» рішенням Єдиного акціонера Банку від 21 травня 2018 року № 519 було змінено тип банку з публічного на приватне акціонерне товариство та змінено найменування банку на акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк». Акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк» став правонаступником всіх прав та зобов`язань публічного акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк». Як встановлено з дослідженої судом анкети-заяви про приєднання до умов і правил надання банківських послуг у Приватбанку від 20 січня 2011 року, [PERSON] уклала з АТ КБ «Приватбанк» кредитний договір, отримала кредитну картку із можливістю користування кредитними коштами у межах встановленого кредитного ліміту. Факт отримання та користування кредитними коштами підтверджується випискою за договором б/н,укладеним з відповідачем. До позовної заяви позивачем додано копію витягу з Умов та правил надання банківських послуг, довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна», 30 днів пільгового періоду», зміну умов кредитування та видачі кредитних карток. Згідно наданого суду розрахунку позивач станом на 13 грудня 2020 року нарахував відповідачу\~ 24399 грн. 78 коп. заборгованості, з якої: 6959 грн. 22 коп. заборгованість за тілом кредиту, 16280 грн. 80 коп. заборгованість за простроченими відсотками та 1159 грн. 76 коп. пеня. У поданому суду відзиві відповідач зазначила, що дійсно уклала із позивачем\~ заяву\~ на отримання коштів, отримала кредитні кошти та користувалася ними. Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Згідно з ч. 1,2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей626,628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Статтею\~ 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч.1 ст.1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно зі ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до інформації, викладеної у анкеті-заяві відповідач підтвердив, що він погоджується із тим, що ця заява разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг. Реалізуючи право вимоги повернення фактично отриманої суми кредитних коштів банком заявлено до стягнення 6959 грн. 22 коп. за тілом кредиту. Обґрунтовуючи підстави стягнення такої заборгованості, банком, окрім її розрахунку, надано виписку по картковому рахунку, в якій міститься повна інформація про рух коштів, відображено всі операції за кредитним договором за даним балансом, суми надходжень та їх розподілення на погашення складових заборгованостей. Як зазначає Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17, якщо фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку банку не повернуті, то відповідно до ч. 2 ст. 530 ЦК України, банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Згідно виписки по рахунку позичальник користувалась кредитними коштами,\~ всього витративши коштів за отриманою карткою на загальну суму 10758 грн. 41 коп., тоді як внесено на погашення заборгованості 6945 грн. 13 коп., тобто мінусове сальдо становить 3813 грн. 28 коп. Відтак у [PERSON] перед банком виникла заборгованість з фактично отриманих нею та неповернутих коштів у загальному розмірі 3145 грн. 94 коп. Суд не приймає до уваги твердження відповідача про не користування коштами з 2014 року, оскільки таке спростовано відомостями з виписки по рахунку позичальника. Щодо стягнення процентів та пені суд зазначає наступне. Як вбачається зі змісту довідки про умови кредитування\~ підписаної [PERSON] та представником АТ КБ «Приватбанк», сторони обумовили, що базова відсоткова ставка по кредиту за користування кредитними коштами становить 3,0 % на місяць, що складає 36 % річних. Відповідно до ч.1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. У разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави, стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави, стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Позивач просить стягнути відсотки як такі, що ґрунтуються на вимогах договору. Згідно з ч.3 ст.1056-1 ЦК України фіксована процентна ставка є незмінною протягом усього строку кредитного договору. Встановлений договором розмір фіксованої процентної ставки не може бути збільшено банком в односторонньому порядку. Умова договору щодо права банку змінювати розмір фіксованої процентної ставки в односторонньому порядку є нікчемною. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором №б/н від 20.01.2011 укладеного між Приватбанком\~ та [PERSON] \~ відповідачу з 01 квітня 2015 року нараховано збільшену проценту ставку в розмірі 43,2%. Частинами\~ 4-6 ст. 1056-1 ЦК України визначений порядок застосування змінюваної процентної ставки. Зокрема, договором має бути врегульовано періодичність збільшення процентної ставки, умови і порядок такого збільшення, порядок розрахунку змінюваної процентної ставки із застосуванням погодженого сторонами індексу, максимальний розмір збільшення процентної ставки. Повідомлення про збільшення відбувається письмово, не пізніше ніж за 15 днів до дати збільшення. Однак, позивачем не було дотримано вказаних вимог закону при укладанні договору з відповідачем, а тому не можна вважати, що сторонами було узгоджено право банку в односторонньому порядку, на свій розсуд, збільшувати процентну ставку. Як зазначено в правовій позиції, викладеній в постанові Верховного Суду України від 11.10.2017 року у справі № 6-1374цс17, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й довів факт його вручення адресатові під розписку. Такої ж позиції притримується Верховний Суд в своїй постанові від 28 березня 2018 року у справі № 389/3409/16-ц. Наявні у справі та досліджені судом докази свідчать про те, що після 01 квітня 2015 року\~ АТ КБ «Приватбанк» збільшував розмір процентної ставки за користування кредитними коштами, при цьому, матеріали справи доказів належного повідомлення відповідача про підвищення відсоткової ставки не містять. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ч.3 ст.549 ЦК України). Умовами спірного договору, а саме довідкою про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 30 днів пільгового періоду», яка підписана відповідачкою, передбачено застосування пені, як виду цивільно-правової відповідальності за невчасне погашення заборгованості. При цьому пеня складається із пені 1 та пені 2, де пеня 1 базова відсоткова ставка за договором/30- нараховується за кожний день прострочення кредиту; пеня 2 дорівнює 1 % від заборгованості, але не менше 30 грн. в місяць, нараховується 1 раз в місяць, за наявності прострочення по кредиту або відсоткам 5 і більше днів при виникненні прострочення на суму від 50 грн. та більше. Отже пеня визначається у разі прострочення кредиту, а її розмір залежить від суми заборгованості за кредитним договором. Суд враховує, що заборгованість нарахована банком за значний період з моменту видачі кредитної карти 20 січня 2011 року та до 13 грудня 2020 року. Тіло кредиту відповідно до виписки по рахунку та розрахунку заборгованості за весь період змінювалось, відповідач частково погашала заборгованість, що вбачається з виписки по її рахунку. Відтак за відсутності спеціального програмного забезпечення, за допомогою якого банк нараховував суму заборгованості, суд позбавлений можливості самостійно розрахувати розмір заборгованості за пенею за користування кредитом, виходячи із ставки, яка зазначена в довідці про умови кредитування та з урахуванням сплачених відповідачем сум. Аналогічно банком не надано доказів проведення такого розрахунку, з урахуванням сплачених відповідачем сум, і по відсотках, погоджених сторонами в розмірі 3,0%. Доказування наявності між сторонами у справі кредитних правовідносин, умови таких правовідносин, факт їх порушення позичальником, а також розмір, складові заборгованості, в тому числі і за відсотками за користування кредитом, період їх існування і нарахування, тощо (підстави і предмет позову), є обов`язком саме позивача у справі. У частині 2 ст. 13 ЦПК України, яка регламентує диспозитивність цивільного судочинства, визначено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 7 ст. 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумнів у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. На позивача покладений обов`язок з врахуванням предмету і підстав позову довести в суді ті обставини, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог і відповідно, що є підстави до застосування до спірних правовідносин відповідних положень чинного законодавства України. Тобто позивач повинен довести за допомогою належних та допустимих доказів, з урахуванням положень ЦПК України, зазначені ним обставини. Оскільки позивачем не надано доказів наявності заборгованості відповідача за відсотками та пенею з урахуванням сплачених нею сум та не надано доказів проведення відповідних розрахунків, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення 36%\~ річних та пені є необґрунтованими. Також, суд зауважує, що стягнення з відповідача заборгованості за відсотками у розмірі 43,2% не ґрунтується на вимогах закону, відтак до задоволення не підлягає. Щодо клопотання відповідача про застосування до спірних правовідносин строків позовної давності суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно з ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частиною 1ст.261 ЦПК України, передбачено, що за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. З урахуванням особливостей конкретних правовідносин, початок перебігу позовної давності пов`язаний з певними юридичними фактами та їх оцінкою. У зобов`язаннях, в яких строк виконання не встановлено або визначено моментом вимоги кредитора, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Якщо боржникові надається пільговий строк для виконання такої вимоги, перебіг позовної давності починається зі спливом цього строку. Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у ст. ст. 252-255 ЦК України. За змістом вказаних норм, початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Як вбачається з виписки по рахунку відповідача за договором б/н станом на 15 грудня 2020 року\~ відповідач здійснив останній платіж по кредиту 29 січня 2019 року на суму 618 грн. 12 коп. Позивач звернувся до суду із позовом 01 лютого 2021 року, тобто без\~ пропуску строку позовної давності. Суд зазначає, що здійснений 29 січня 2019 року платіж не був здійснений шляхом автоматичного списання коштів з рахунку відповідача, а шляхом\~ поповнення карткового рахунку. Із позиції зазначеної в Постанові Верховного Суду від 13.01.2020 року по справі №442/5498/16-ц, суд дійшов наступного висновку: «Тлумачення статті 264 ЦК України свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. Аналогічний по суті висновок зроблено в постанові Верховного Суду України від 29 березня 2017 року у справі N 6-1996цс16. У постанові Верховного Суду України від 27 квітня 2016 року у справі № 3-269гс16 зроблено висновок, що "до дій, що свідчать, про визнання боргу або іншого обов`язку, з урахуванням конкретних обставин справи, можуть належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акта звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитора щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій". У постанові Верховного Суду України від 8 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що "відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного - клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою". У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2018 року в справі № 161/15679/15-ц (провадження N 61- 765СВ18) міститься висновок по застосуванню частини першої статті 264 ЦK України та вказано, що з тлумачення цієї норми слідує, що вона пов`язує переривання позовної давності з будь-якими активними діями зобов`язаного суб`єкта (боржника). При цьому не виключається й випадку коли переривання перебігу позовної давності буде відбуватися внаслідок визнання боргу, що здійснюється іншими суб`єктами, якщо на це була виражена воля боржника. Тобто коли боржник виражає свою згодою чи уповноважує на це відповідного іншого суб`єкта". Зважаючи на те, що відповідачем самостійно було поповнено рахунок, відтак суд приходить до висновку, що вимоги позивача заявлені без пропуску строку позовної давності. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача належить стягнути судові витрати по сплаті судового збору в сумі 305 грн. 97 коп. На підставі наведеного,

Outcome: approved