Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

представник позивача просить суд поновити для неї пропущений з поважних причин строк позовної давності, визнати незаконним та повністю скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме, на житловий будинок [ADDRESS] , яке видане 10 лютого 2004 року Кагарлицькою міською радою Київської області, на ім`я [PERSON] та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме на 1/1 (цілу) частину житлового будинку [ADDRESS] та належить [PERSON] , згідно з витягом Кагарлицького бюро технічної інвентаризації від 10 лютого 2004 року, обґрунтовуючи позов наступним. Кагарлицьким районним судом Київської області 12.10.2020 було ухвалено судове рішення у цивільній справі № 368/303/20 за її позовом до [PERSON] , [PERSON] про визначення частки померлого у праві спільної сумісної власності на будинок. Даним судовим рішенням було визнано за позивачем право власності на 1/2 частину житлового будинку [ADDRESS] , у порядку спадкування після смерті її батька [PERSON] . Вказане рішення набрало законної сили 24.11.2020 та знаходиться на стадії державної реєстрації права власності на нерухоме майно. Так, вищезазначеним судовим рішенням було встановлено та має преюдиціальне значення той факт, що частка її батька в праві спільної сумісної власності на цей будинок, становить Ѕ, тобто порівну належала йому і його померлій дружині [PERSON] . Спільних дітей у них не було та інших спадкоємців зі сторони [PERSON] , також не має. Необхідність у зверненні до суду полягає в тому, що вона не в змозі оформити право власності на весь будинок, оскільки [PERSON] було видано свідоцтво про право власності на цілу частку даного будинку, без відповідного рішення міської ради. За [PERSON] було визнано право власності на 1/2 частину вищезазначеного будинку, що підтверджується рішенням виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Київської області від 21.01.2004 № 3. Однак, у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 10.02.2004 міститься інформація про цілу частину будинку (1/1), яка належала [PERSON] без жодних правових підстав. Така істотна розбіжність в приватизаційних документах свідчить про незаконність виданого на ім`я [PERSON] свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме: на цілий будинок [ADDRESS] . Водночас, пунктом б ч. 1 ст. 31 Закону України «Про місцеве самоврядування» в редакції від, 01.01.2004, визначено, що до делегованих повноважень в галузі будівництва, відноситься: 1) прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів у порядку, встановленому законодавством. Разом з цим, особливості оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, передбачено п. 6.1. Наказу Міністерства юстиції України № 7/5 від 07.02.2002 «Про затвердження Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно», в редакції від 28.01.2003. Згідно з п. 6.1. вищевказаного Наказу Мінюсту, визначено, що оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна провадиться з видачею свідоцтва про право власності: а) місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування: фізичним особам та юридичним особам на новозбудовані, перебудовані або реконструйовані об`єкти нерухомого майна за наявності акта про право власності на землю або рішення про відведення земельної ділянки для цієї мети та за наявності акта комісії про прийняття об`єкта і введення його в експлуатацію. Водночас, відповідно до п. 6.3. даного положення, визначено, що свідоцтво про право власності містить таку інформацію: ?назву об`єкта нерухомого майна; ?місце видачі свідоцтва; ?дату видачі свідоцтва; ?назву органу, який видав свідоцтво; адресу (місцезнаходження) нерухомого майна; ?відомості про власника (власників); ?форму власності; ?вид і розмір часток спільної власності; ?дату прийняття рішення; ?прізвище, ім`я, по батькові керівника органу, який прийняв рішення: підпис керівника; ?свідоцтво скріплюється печаткою органу, який видав зазначене свідоцтво. Так, Кагарлицькою міською радою Київської області на підставі рішення власного виконкому № 3 від 21.01.2004 «Про визнання права власності на закінчених будівництвом індивідуальних житлових будинків», було видане свідоцтво про право власності на нерухоме майно від 10.02.2004 на ім`я [PERSON] , без підпису та печатки в даному правовстановлюючому документі, так як цього вимагає п. 6. 3. Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно. Щодо незаконності оскаржуваного свідоцтва про право власності на будинок, вона довідалась лише перед зверненням до суду з позовом про визнання частки померлого у праві спільної сумісної власності на будинок та визнання права власності. За таких обставин, вважає, що звернення до відповідача із заявою про визнання дій незаконними, скасування свідоцтва про право власності на нерухоме майно та державної реєстрації, є недоцільним, оскільки дані питання не відносяться до повноважень виконавчого комітету Кагарлицької міської ради Київської області в силу ст. 52 Закону України «Про місцеве самоврядування». Водночас під час прийняття рішення виконкому Кагарлицької міської ради Київської області № 3 від 21.01.2004 «Про визнання права власності на закінчених будівництвом індивідуальних житлових будинків» було допущено неправомірність дій виконавчого комітету ради, оскільки питання щодо визнання права власності на нерухоме майно до компетенції виконавчого комітету міської ради не відноситься в силу відсутності повноважень за Законом. Однак, вимог щодо скасування органом місцевого самоврядування вищевказаного рішення виконкому № 3 від 21.01.2004 «Про визнання права власності на закінчених будівництвом індивідуальних житлових будинків», не ставилось, оскільки відповідно до абз. 5 п. 5 Рішення Конституційного суду України від. 16 квітня 2009 року № 7-рп/2009 (Справа № 1-9/2009), визначено, що ненормативні правові акти органу місцевого самоврядування є актами одноразового застосування, вичерпують свою дію фактом їхнього виконання, тому вони не можуть бути скасовані чи змінені органом місцевого самоврядування після їх виконання. Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: відновлення становища, яке існувало до порушення. Відповідно до п. 10 ч. 2 ст. 16 ЦК України, визначено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади органу влади Автономної республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Пунктом 27 Постанови Пленуму вищого спеціалізованого суду з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01.03.2013 № 3 «Про деякі питання юрисдикції загальних судів та визначення підсудності цивільних справ», визначено, що свідоцтво про право власності на нерухоме майно, видане відповідно до закону, належить до документів, на підставі яких згідно зі статтею 19 Закону України від І липня 2004 року № 1952-1V «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» провадиться реєстрація права власності, яке вони посвідчують. У зв`язку із цим суд відповідно до частини першої статті 21, статті 393 ЦК визнає незаконним і скасовує такий акт, виданий владним органом, повністю або частково, якщо він суперечить актам цивільного законодавства та порушує цивільні права або інтереси. Такі спори за участю фізичних осіб розглядаються в порядку цивільного судочинства. Відповідно до ч. 1 ст. 393 ЦК України, визначено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Таке порушення закону, її прав та інтересів, вона пов`язує з неможливістю оформити право власності на весь будинок, що належав за життя дружині її батька. Відтак, оскаржуваний правовий акт органу місцевого самоврядування, порушує її право на приватизацію батьківського будинку в цілому, а її дії є законними та не суперечать інтересам третіх осіб. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Також, з незалежних від неї причин, нею були пропущені встановлені ст. 257 ЦПК України, загальні строки позовної давності тривалістю в три роки, у межах яких, вона могла звернутися до суду з метою захисту свого цивільного права або інтересу, а саме, щодо обставин незаконної видачі оскаржуваного свідоцтва вона довідалась під час отримання нею юридичної консультації від адвоката. Представник відповідача в особі Кагарлицької міської ради Київської області в судове засідання не з`явився, подавши до суду заяву, в якій просить розгляд справи слухати у відсутність представника міської ради та просить суд повністю відмовити [PERSON] у задоволенні позову, обґрунтовуючи наступним. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Основним законом України, що визначає систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування є Закон України «Про місцеве самоврядування в Україні». Відповідно до вимог статті 328 Цивільного кодексу України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до вимог статті 182 Цивільного кодексу України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Позивач, мотивуючи свій позов, невірно трактує рішення виконавчого комітету Кагарлицької міської ради «Про визнання права власності на закінчених будівництвом індивідуальних житлових будинків» від 21.01.2004 № 03, а саме в частині визнання за [PERSON] права власності на 1/2 частину житлового будинку по [ADDRESS] . Положення щодо визнання права власності на 1\\2 частину житлового будинку стосуються тільки гр. [PERSON] щодо майна, що знаходиться по [ADDRESS] , житловою площею 47,6 м2, а за всіма іншими громадянами, зазначених у п. 2 вищевказаного рішення, а саме [PERSON] та [PERSON] , вважається визнання права власності на цілі житлові будинки. Оскільки зазначається житлова площа -«31,9 м2», це відповідає цілій житловій площі будинку [ADDRESS] та не передбачає його поділу на частини. У зв`язку з цим вбачається, що [PERSON] одноособово набула право власності на цілий житловий будинок, а не на його 1\\2 частину. Отже, підстав для визнання незаконним та скасування Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS] , яке видане 10 лютого 2004 року Кагарлицькою міською радою Київської області, на ім`я [PERSON] , немає, в тому числі і підстав для скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, а саме на 1/1 (цілу) частину житлового будинку [ADDRESS] , що розташований за вищевказаною адресою та належить [PERSON] згідно з витягом Кагарлицького бюро технічної інвентаризації від 10 лютого 2004 року. Щодо неправомірності дій виконавчого комітету Кагарлицької міської ради стосовно видання рішень про оформлення права власності повідомляє, що з 07.03.2002 по 01.01.2013 діяло Тимчасове положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затверджене наказом Міністерства юстиції України від 07.02.2002 за №7/5. Відповідно до п. 1.4 Тимчасового положення обов`язковій державній реєстрації підлягають право власності та інші речові права на нерухоме майно, розміщене на території України, що належить фізичним та юридичним особам, державі в особі органів, уповноважених управляти державним майном, іноземцям та особам без громадянства, іноземним юридичним особам, міжнародним організаціям, іноземним державам, а також територіальним громадам в особі ОМС. Відповідно до п. 1.6 Тимчасового положення державній реєстрації підлягає право власності на закінчене будівництвом нерухоме майно, яке прийняте в експлуатацію у встановленому законодавством порядку. Виконавчий комітет Кагарлицької міської ради видавав рішення про визнання права власності на підставі ст. 40 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» та Закону України «Про власність». Щодо факту нескріплення печаткою Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS] , яке видане 10 лютого 2004 року Кагарлицькою міською радою Київської області зазначає, що ці документи готувалися Кагарлицьким бюро технічної інвентаризації та видавалися на руки власнику нерухомого майна для подальшого підписання у міського голови та скріплення печаткою міської ради. Оскільки Кагарлицька міська рада не була наділена повноваженнями здійснювати реєстраційні дії стосовно нерухомого майна, то й не може надати відповідь чому у власника відсутні підпис та печать на свідоцтві про право власності на нерухоме майно. Представник відповідача [PERSON] адвокат Лисюк Оксана Василівна позовні вимоги не визнає та просить суд у задоволенні позовної заяви відмовити у повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Вважає, що позовна заява є безпідставною, необгрунтованою, такою що суперечить закону, а тому задоволенню не підлягає з огляду на наступне. У своїй позовній заяві позивач просить визнати незаконним та повністю скасувати свідоцтво про право власності на нерухоме майно, а саме на житловий будинок [ADDRESS] , яке видане 10 лютого 2004 року Кагарлицькою міською радою Київської області на ім`я [PERSON] . А також скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, а саме 1/1 (цілу) частину житлового будинку [ADDRESS] та належить [PERSON] , згідно з витягом Кагарлицького бюро технічної інвентаризації від 10 лютого 2004 року. Позивач зазначає, що за [PERSON] було визнано право власності на 1/1 частину будинку, що підтверджується рішенням Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 21.01.2004 року № 3, але у свідоцтві про право власності на нерухоме майно від 10.02.2004 року міститься інформація про цілу частину будинку без жодних на те правових підстав. Проте, з такими твердженнями позивача погодитись неможливо, оскільки в рішенні Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 21.01.2004 року № 3, на яке посилається позивач, і копія якого містять матеріали справи, чітко зазначено, що за [PERSON] визнано право власності на житловий будинок по [ADDRESS] , житловою площею 31,9 кв.м. Відповідно до відомостей про об`єкт нерухомого майна з Реєстру прав власності на нерухоме майно: житлова площа будинку [ADDRESS] складає 31,9 кв.м. Тобто за [PERSON] визнано право власності на цілий будинок житловою площею 31,9 кв.м. Окрім цього, відповідно до відомостей про об`єкт нерухомого майна, які містить Реєстр прав власності на нерухоме майно: 10.02.2004 року до реєстру прав власності на нерухоме майно було внесено запис про реєстрацію права власності на домоволодіння (реєстраційний номер майна № 4685709), розташоване за адресою: [ADDRESS] за [PERSON] . Частка власності становить 1/1. Тобто, 10.02.2004 року відбулася державна реєстрація права власності на спірне нерухоме майно. Підстава державної реєстрації майна є рішення Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 21.01.2004 року № 3. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а лише засвідчує вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Відповідне положення міститься у постанові КГС ВС від 24 січня 2020 року № 910/10987/18. Тобто, підставою набуття права власності на домоволодіння [ADDRESS] [PERSON] є рішення Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради від 21.01.2004 року № 3, а державна реєстрація вказаного права засвідчила вже набуте право власності. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. За правилами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст.77 ЦПК України), а доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч. 6 ст. 81 ЦПК України). При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню, як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів зстановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму та означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Згідно з ч. 2 ст. 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 43 ЦПК України обов`язок надання усіх наявних доказів до початку розгляду справи по суті покладається саме на осіб, які беруть участь у справі. За вимогами ст. 13 Цивільного процесуального кодексу України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи. Роблячи висновок, зважає, що позивачем не обґрунтовано свої позовні вимоги, не доведено підстав, які б давали йому право на звернення до суду з вимогами у заявленому обсязі, а тому у їх задоволенні слід відмовити повністю. Третя особа в особі Державного реєстратора Кагарлицької міської ради Київської області заперечувала проти позовних вимог позивача, оскільки підстав для їх задоволення не має. Суд, вислухавши представників сторін та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до частини другої статті 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про приватизацію державного житлового фонду" здійснюється уповноваженими на це органами, створеними місцевою державною адміністрацією, та органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управлінні яких знаходиться державний житловий фонд. Передача квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках здійснюється в спільну сумісну або часткову власність за письмовою згодою всіх повнолітніх членів сім`ї, які постійно мешкають у цій квартирі (будинку), житловому приміщенні у гуртожитку, в тому числі тимчасово відсутніх, за якими зберігається право на житло, з обов`язковим визначенням уповноваженого власника квартири (будинку), житлового приміщення у гуртожитку. Передача квартир (будинків) у власність громадян здійснюється на підставі рішень відповідних органів приватизації, що приймаються не пізніше місяця з дня одержання заяви громадянина. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. З аналізу статей 13, 15, 16 Цивільного кодексу України слідує, що право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Частиною 2 статті 16 ЦК України передбачено перелік способів захисту цивільних прав, які мають універсальний характер та можуть застосовуватися до всіх чи більшості суб`єктивних прав. Разом з тим, законодавцем передбачено, що такий перелік не є вичерпним та надано право суду захистити цивільне право або інтерес особи іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (частина 3 статті 16). Особа, законне право або інтерес якої порушено, може скористатися можливістю вибору між декількома способами захисту. Якщо спеціальні норми права визначають конкретні заходи з урахуванням специфіки порушеного права та характеру правопорушення, особа вправі скористатися такими способами захисту. Належний спосіб захисту, виходячи із застосування спеціальної норми права, повинен забезпечити ефективне використання даної норми у її практичному застосуванні - гарантувати особі спосіб відновлення порушеного права або можливість отримання нею відповідного відшкодування. Рішенням Виконавчого комітету Кагарлицької міської ради № 03 від 21.01.2004 р. «Про визнання права власності на закінчення будівництвом індивідуальних житлових будинків» на підставі п.18 пп 1в "Положення про районну, районну у містах Києві, Севастополі державну адміністрацію" для прийняття в експлуатацію закінченого індивідуального будівництва,

Outcome: dismissed