Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

27.07.2020 позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до Харківської міської ради, третя особа [PERSON] про визнання незаконним та скасування рішення Харківської міської ради. 04.12.2020 позивачем [PERSON] подано заяву про зменшення та збільшення позовних вимог. В обґрунтування позовних вимог, з урахуванням заяви про збільшення та зменшення позовних вимог, позивач зазначає, що 17 липня 2020 року вона дізналась, що на земельній ділянці, на якій розташовано її будинок, з`явився новий власник [PERSON] . До цього моменту вона не була з ним знайома, ніколи його не бачила та не знала про його наміри на приватизацію та подальші рішення з цього приводу. Питання виділення у власність вищезгаданої земельної ділянки [PERSON] винесено без урахування права позивача на участь у процесі прийняття цього рішення та без урахування результатів вирішення земельного спору судом. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2005 року вирішено зобов`язати Харківську міську раду виділити [PERSON] власниці частки 35/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] із числа надлишків площею 341 м2, що перебувають у середині земельних ділянок домоволодінь по [ADDRESS] , [ADDRESS] і [ADDRESS] земельну ділянку площею 319м2 під самовільно побудовані нею двоповерхову прибудову, надвірні будівлі. Без врахування зобов`язань за Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2005 року, Рішенням сесії міськради передано у приватну власність [PERSON] частину земельної ділянки, яка за цим рішенням підлягає виділенню [PERSON] для обслуговування її жилого будинку та господарських будівель і споруд. При цьому позивач неодноразово зверталась з заявами про виділення їй землі за рішенням суду до Харківського міського голови Шумілкіна В.А. (06.12.2005р.), Начальника Управління земельних відношень Харківського міськвиконкому Божкова Ю.В. (13.12.2005р.), Секретаря харківської міської ради Кернеса Г.А. ( 27.07.2010р.), Начальника Управління земельних відношень Харківського міськвиконкому Бароніна Б.І. (06.09.2010р.). Крім того, [PERSON] звернулася до суду з позовом щодо набуття права власності на самочинно збудовані нею прибудови та споруди. Рішенням Дзержинського районного суду м.Харкова від 24 січня 2012 р. визнано право власності за [PERSON] на самовільно побудовані двох поверхову прибудову, у тому числі розташовану на ділянці у 319 м2. А саме, двоповерхова прибудова до домоволодіння, позначена літ. «А2-2», до складу якої входять а6 тамбур пл.1,4 кв.м., 2-1 кухня пл. 23,2 кв.м., 2-12 житлова кімната площею 23,1 кв.м., а також прибудовані до них а7 ганок пл. 8 кв.м., та споруду альтанка літ. «О» площею 13,7 кв.м. Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14 жовтня 2005 року встановлено, що Рішенням РВК №20 від 26.07.1955 року за домоволодінням по [ADDRESS] зареєстроване право користування земельною ділянкою площею 1159 м2 і додатково зафіксовано розмір надлишків, які становлять 341 м2. Претензії власника домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] на користування надлишками судом визнані судом безпідставними, так як попередній власник [PERSON] відмовився від вимоги на право користування надлишками землі. Також [PERSON] не міг приватизувати ці надлишки у розмірі 341 м2 понад нормою, встановленою в містах - не більше 0,10 гектара згідно з ст. 121 Земельного кодексу України. За припущенням позивача, в результаті продажу [PERSON] частини домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] та подальшого виділення останнім своєї частки в натурі с присвоєнням окремої адреси, утворилося окреме домоволодіння по [ADDRESS] , власником якого на сьогодні є [PERSON] . Дії [PERSON] щодо приватизації частини цих надлишків площею 0,0213 га не відповідають цільовому призначенню за кодом КВЦПЗ 02.01(для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд). Згідно з даними Кадастрового плану ДЗК, земельна ділянка за номером 6310136300:07:013:0028, яка приватизована [PERSON] , розташована усередині інших земельних ділянок та немає окремого виходу на [ADDRESS] та інші вулиці. Потрапляння на цю ділянку [PERSON] можливо тільки через сусідів. Ніяких споруд на цій ділянці немає та будівництво за умов відсутності доступу неможливе. Таке свідчить про фіктивність такої приватизації з метою недопущення виконання рішення суду, яким задоволені її вимоги щодо виділення землі для обслуговування мого дому. Затвердження [PERSON] проекту землеустрою щодо відведення земельних ділянок та технічні документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі на місцевості в реальності не відбувалися, а в землевпорядних документах протизаконно не враховані законні права та інтереси [PERSON] . При підготовці проекту рішення щодо приватизації земельної ділянки за номером 6310136300:07:013:0028 у Департаменті земельних відносин Харківської міської ради обстеження земельної ділянки на місцевості не проводилось Межі дільниці для обслуговування будинку були вирішені без участі позивача, без повідомлення її про вирішення цього питання, без підпису з її боку Акту погодження меж земельної ділянки, тому ігнорувалися та не були враховані законні права та інтереси в частині можливості обслуговування жилого будинку та господарських будівель і споруд, які мені належать. Так при затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та при погодженні технічної документації із землеустрою межі земельної ділянки за номером 6310136300:07:013:0028 не були встановлені в натурі (на місцевості) згідно ст. 55 ЗУ «Про землеустрій» та Інструкцією про встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості) та їх закріплення межовими знаками, затвердженою Наказом Державного комітету України із земельних ресурсів 18.05.2010 N 376. У відповідності до інформації з Витягу з ДЗК про земельну ділянку за номером 6310136300:07:013:0028 вона межує з усіх чотирьох боків з домоволодіннями по [ADDRESS] , по [ADDRESS] , по [ADDRESS] , та по [ADDRESS] . Як вбачається з Витягу з ДЗК та інших документів, власники сусідніх домоволодінь по [ADDRESS] та по [ADDRESS] не погоджували [PERSON] приватизацію земельної ділянки площею 0,0213га. Згоду підписав тільки [PERSON] , ( [ADDRESS] ) та власник доли в 13/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] , [PERSON] , чий будинок та ділянка, взагалі немає меж з приватизованою [PERSON] ділянкою. При цьому будинком по [ADDRESS] володіють на правах спільної часткової власності п`ять осіб, у тому числі і я. Тільки її будівлі знаходяться на надлишках у 341 м2, та вона не знала про приватизацію [PERSON] землі до 17.07.2020р. Крім того, частина надлишків у розмірі 319 м2 була до 17 липня 2020р. огороджена парканом №14 з металевих труб та сітки рабиці, який нею збудувано після вирішення земельного спору у суді ще у 2005 році. Після незаконної приватизації земельної ділянки площею 213 м2 [PERSON] без відповідного рішення суду 17 липня 2020 року з групою осіб зруйнував та знищив паркан, та встановив на інше місце свій з бетону, про що мною було викликано поліцію та подано відповідну заяву про злочин. [PERSON] після подання позову [PERSON] продав зазначену земельну ділянку та до початку розгляду справи право власності на цю ділянку стало належати іншій особі [PERSON] , тому позовна вимога щодо визнання недійним Свідоцтва права власності на земельну ділянку з кадастровим номером 6310136300:07:013:0028 на ім`я [PERSON] втратила для позивача свою актуальність. Для захисту свого права на приватизацію земельної ділянки для обслуговування свого будинку, у зв`язку із зміною фактичних обставин - продажу цієї земельної ділянки третьою особою, у [PERSON] виникла потреба у збільшенні позовних вимог, а саме визнати вищезазначений договір купівлі-продажу земельної ділянку недійсним. В обґрунтування позовної вимоги про визнання недійсним договору купівлі- продажу [PERSON] вказує, що третій особі [PERSON] була надана земельна ділянка на засадах приватизації з цільовим призначенням - будівництво жилого будинку. Проте він приватизував землю за допомогою та за сприянням [PERSON] та не мав намір її використовувати за цільовим призначенням, а мав ціль сприяти незаконному заволодінню [PERSON] спірною ділянкою. Останній давав письмові згоди до землевпорядних документів, надавав прохід (без укладення та належної реєстрації договору земельного сервітуту) через свою земельну ділянку по [ADDRESS] до спірної, що підтверджується відповідною заявою, посвідченою нотаріально. Наявність домовленості [PERSON] з [PERSON] були спрямовані на настання негативних наслідків і виникнення через це несприятливих наслідків для позивач. У зв`язку з чим позивач просить визнати незаконним та скасувати Рішення 33 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 26.02.2020 № 2021/20 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» в частині п.109 Додатка 1 передачі [PERSON] у власність земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м.Харкова (кадастровий номер 6310136300:07:013:0028), за рахунок земель житлової та громадської забудови (код КВЦПЗ - 02.01) площею 0,0213 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - [ADDRESS] . Визнати недійсним договір від 14.08.2020 купівлі-продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:07:013:0028, площею 0,0213 за адресою [ADDRESS] , серія та номер 1106, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2061806763101, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] . 07.08.2020 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито загальне позовне провадження , призначено підготовче судове засідання. 20.10.2020 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова, за клопотанням позивача [PERSON] , витребувано від Реєстраційної служби Харківського міського управління юстиції Харківської області копії свідоцтва про право власності на земельну ділянку (кадастровий номер 6310136300:07:013:0028), площею 0,0213 га, що розташована за адресою [ADDRESS] , видане на ім`я [PERSON] . 30.10.2020 позивачем подано заяву про забезпечення позову. 02.11.2020 Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова заяву [PERSON] про забезпечення позову залишено без задоволення. 10.11.2020 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова, за клопотанням позивача, витребувано докази у приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального Алексєєвої Ліани Василівни належним чином посвідчену копію договору купівлі- продажу земельної ділянки з кадастровим номером 6310136300:07:013:0028, площею 0,0213 за адресою [ADDRESS] , серія та номер 1106, укладений між продавцем [PERSON] та покупцем [PERSON] , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2061806763101. 25.01.2021 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова, за клопотанням позивача, залучено до участі у справі співвідповідача [PERSON] 29.01.2021 позивачем [PERSON] подано заяву про забезпечення позову. Ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 01.02.2021 заяву про забезпечення позову задоволено частково. Заборонено відчуження нерухомого майна, а саме земельної ділянки, кадастровий номер 6310136300:07:013:0028, площею 0,0213 га, що розташована за адресою [ADDRESS] . 01.06.2021 представником відповідача Харківської міської ради Жилко С.Е. подано пояснення у справі, у яких представник вказує, що ХМР вважає позовні вимоги безпідставними, необґрунтованими, пред`явленими за відсутності порушених прав та охоронюваних законом інтересів. Рішенням 33 сесії ХМР 7 скликання від 26.02.2020 №2021/20 (пункт 109 додатку 1 до рішення) про передачу у приватну власність земельної ділянки за адресою [ADDRESS] [PERSON] для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд було підготовлене та прийняте на підставі проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки погодженого відповідно до вимог діючого законодавства. Вказаний проект отримав позитивні висновки Департаменту містобудування та архітектури від 13.08.2019 №1537/0/608/-19 та державної експертизи від 02.08.2019 №8521/8219.Проект землеустрою містить акт погодження меж земельної ділянки та акт приймання - передачі межових знаків на зберігання оформлені з урахуванням ділянок в натурі та їх закріплення межовими знаками від 18.05.2010 №376. До прийняття рішення земельна ділянка за адресою [ADDRESS] була обстежена Департаментом територіального контролю ХМР. Окрім того, на ім`я міського голови надійшла заява [PERSON] про надання дозволу на проїзд та прохід через належну йому земельну ділянку за адресою [ADDRESS] громадянину [PERSON] ХМР приймаючи оскаржуване рішення №2021/20 від 26.02.2020 діяла виключно в межах повноважень та у спосіб передбачений чинним законодавством. У зв`язку з чим представник відповідача - ХМР просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] 07.07.2021 ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова закрито підготовче засідання у справі, призначено до судового розгляду у відкритому судового засіданні. Позивач [PERSON] у судовому засіданні підтримала позовні вимоги, просила задовольнити, з підстав викладених у позові та у заяві про збільшення та зменшення позовних вимог. Представник відповідача ХМР - Жилко С.Е. у судовому засіданні заперечував проти позову, просив відмовити у його задоволенні, з підстав, викладених у письмових поясненнях. У подальшому представник позивача у судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлений своєчасно та належним чином. Неодноразово представником позивача подано заяви про відкладення слухання справи, проте суд не вбачає підстав, для відкладення розгляду справи. Відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явились, про день та час слухання справи повідомлені своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не сповістили. Суд, вислухавши позивача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Відповідно до приписів ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасники справи розпоряжаються своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ст. 12 ч. 3 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами і іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, обов`язок доказування покладається на сторони, що є одним із принципів змагальності сторін. Суд не може збирати докази за власною ініціативою. Судом встановлено, що заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.10.2005 у справі №2-44/058, зокрема, зобов`язано Харківську міську раду виділити [PERSON] власниці частки 35/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] із числа надлишків площею 341 м2, що перебувають усередині земельних ділянок домоволодінь по [ADDRESS] , [ADDRESS] і [ADDRESS] земельну ділянку площею 319м2 під самовільно побудовані нею двоповерхову прибудову, надвірні будівлі. Рішення набрало законної сили. (т. 1 а.с. 39-41). Рішенням Харківської міської ради 1 сесії 7 скликання 20.11.2015 р. № 12/15 « Про перейменування об`єктів топоніміки міста Харкова» [ADDRESS] . Як вбачається з наданих позивачем [PERSON] копій заяв, остання неодноразово зверталась з заявами про виділення їй землі за заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.10.2005 у справі №2-44/058, яке набрало законної сили, а саме: 06.12.2005 до Харківського міського голови Шумілкіна В.А. , заява отримана уповноваженою особою Харківської міської ради, про що свідчить штам ХМР; 13.12.2005 до начальника Управління земельних відношень Харківського міськвиконкому Божкова Ю.В. , заява отримана, про що свідчить підпис уповноваженого працівника Управління, 27.07.2010, 06.09. 2010 до Начальника Управління земельних відношень Харківського міськвиконкому Бароніна Б.І. (т. 1 а.с. 51,52,53,54-55). Як свідчать матеріали справи Харківської міською радою заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.10.2005 у справі №2-44/058, яке набрало законної сили, виконано не було. Доказів того, що відповідач виконав рішення суду представником ХМР не надано, більш того, в своїх поясненнях , наданих суду у зазначеній справі, представник позивача навіть не згадує про заочне рішення Дзержинського районного суду м. Харкова , яким зобов`язано Харківську міську раду виділити [PERSON] власниці частки 35/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] із числа надлишків площею 341 м2, що перебувають усередині земельних ділянок домоволодінь по [ADDRESS] , [ADDRESS] і [ADDRESS] земельну ділянку площею 319м2 під самовільно побудовані нею двоповерхову прибудову, надвірні будівлі. Рішення набрало законної сили. Окрім того, судовим рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.10.2005 встановлено, що рішенням РВК №20 від 26.07.1955 за домоволодінням по [ADDRESS] зареєстроване право користування земельною ділянкою площею 1159 м2 і додатково зафіксовано розмір надлишків, які становлять 341 м2. Претензії власника домоволодіння по [ADDRESS] [PERSON] на користування надлишками судом визнані судом безпідставними, так як попередній власник [PERSON] відмовився від вимоги на право користування надлишками землі. Також [PERSON] не міг приватизувати ці надлишки у розмірі 341 м2 понад нормою, встановленою в містах - не більше 0,10 гектара згідно з ст. 121 Земельного кодексу України. Заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 24.01.2012 у справі №2-5751/11визнано право власності за [PERSON] на самовільно побудовані двох поверхову прибудову, у тому числі розташовану на ділянці у 319 м2. А саме, двоповерхова прибудова до домоволодіння, позначена літ. «А2-2», до складу якої входять а6 тамбур пл.1,4 кв.м., 2-1 кухня пл. 23,2 кв.м., 2-12 житлова кімната площею 23,1 кв.м., а також прибудовані до них а7 ганок пл. 8 кв.м., та споруду альтанка літ. «О» площею 13,7 кв.м. (т. 1 а.с. 44-46). На підставі зазначено рішення [PERSON] зареєструвала право власності та отримала технічний паспорт (т. 1 а.с. 47, 48-50). Рішенням 33 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 26.02.2020 № 2021/20 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» п.109 Додатка 1 передано [PERSON] у власність земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м.Харкова (кадастровий номер 6310136300:07:013:0028), за рахунок земель житлової та громадської забудови (код КВЦПЗ - 02.01) площею 0,0213 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - [ADDRESS] (т. 1 а.с. 8-38). З наданої, приватним нотаріусом ХМНО Алексєєвої Л.В., копії договору купівлі- продажу вбачається, що [PERSON] передав у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0,0213 га, кадастровий номер 6310136300:07:013:0028 (т. 1 а.с. 248). З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №229602676 випливає, що на підставі договору купівлі - продажу від 14.08.2020 право власності на земельну ділянку кадастровий номер 6310136300:07:013:0028 перейшло до [PERSON] (т. 1 а.с. 142-143). Відповідно до статті 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування. Безоплатна передача земельних ділянок у власність громадян провадиться у разі приватизації земельних ділянок, які перебувають у користуванні громадян. Передача земельних ділянок безоплатно у власність громадян у межах норм, визначених цим Кодексом, провадиться один раз по кожному виду використання. Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами регулюється положеннями статті 118 ЗК України. Відповідно до статті 120 ЗК України (в редакції, яка була чинною на момент виникнення спірних правовідносин) до особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором. Якщо договором про відчуження житлового будинку, будівлі або споруди розмір земельної ділянки не визначено, до набувача переходить право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. Якщо житловий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, наданій у користування, то в разі їх відчуження до набувача переходить право користування тією частиною земельної ділянки, на якій вони розміщені, та частиною ділянки, яка необхідна для їх обслуговування. При переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі і споруди. Разом з тим при відсутності окремої цивільно-правової угоди щодо земельної ділянки при переході права власності на об`єкт нерухомості, як і у справі, яка переглядається, необхідно враховувати те, що зазначена норма закріплює загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості, спорудженого на земельній ділянці, з такою ділянкою (принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди). За цією нормою визначення правового режиму земельної ділянки перебувало у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачався роздільний механізм правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникали при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, споруджену на земельній ділянці, та правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на вказану нерухомість. Враховуючи принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди, можна зробити висновок, що земельна ділянка слідує за нерухомим майном, яке придбаває особа, якщо інший спосіб переходу прав на земельну ділянку не визначено умовами договору чи приписами законодавства. При застосуванні положень статті 120 ЗК України у поєднанні з положеннями статті 125 ЗК України у редакції, яка була чинною, починаючи з 01 січня 2002 року, необхідно виходити з того, що у випадку переходу у встановленому законом порядку права власності на об`єкт нерухомості, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у власності особи, яка відчужила зазначений об`єкт нерухомості, у набувача останнього право власності на відповідну земельну ділянку виникає одночасно із виникненням права власності на такий об`єкт, розміщений на цій ділянці. Це правило стосується й випадків, коли право на земельну ділянку не було зареєстроване одночасно з правом на розміщену на ній нерухомість, однак земельна ділянка раніше набула ознак об`єкта права власності. За загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особи, які набули права власності на будівлю чи споруду, стають власниками земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17, провадження № 14-47цс20. Як встановлено в судовому засіданні, позивачу [PERSON] , як власниці частки в 35/100 частин домоволодіння, рішенням суду від 14.10.2005, виділено із числа надлишків площею 341 м2 земельної ділянки. Згідно зі статтею 41 Конституції України та статтею 1Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 152 ЗК України захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом: визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Згідно з частиною першою статті 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Державні акти на право власності на земельні ділянки є документами, що посвідчують право власності й видаються на підставі відповідних рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень. У спорах, пов`язаних із правом власності на земельні ділянки, недійсними можуть визнаватися як зазначені рішення, на підставі яких видано відповідні державні акти, так і самі акти на право власності на земельні ділянки. Визнання недійсними державних актів на право власності вважається законним, належним та окремим способом поновлення порушених прав у судовому порядку. Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 2-3007/11, провадження № № 14-525цс18. Відповідно до пункту «г» частини першої, частини третьої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) у селах- не більше 0,25 гектара, в селищах - не більше 0,15гектара, в містах-не більше 0,10 гектара. Розмір земельної ділянки, що передається безоплатно громадянину у власність у зв`язку з набуттям ним права власності на житловий будинок, не може бути меншим, ніж максимальний розмір земельної ділянки відповідного цільового призначення, встановлений частиноюпершою цієї статті (крім випадків, якщо розмір земельної ділянки, на якій розташований будинок, є меншим). За змістом частини першої статті 12 ЗК України до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить, зокрема, розпорядження землями територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу; вирішення інших питань у галузі земельних відносин відповідно до закону. Згідно з частиною першою статті 122 ЗК України сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Відповідно до частини першої статті 121 ЗК України громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) в містах у розмірі не більше 0,10 га. Як встановлено в судовому засіданні заочним рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 14.10.2005 у справі №2-44/058, зокрема, зобов`язано Харківську міську раду виділити [PERSON] власниці частки 35/100 частин домоволодіння по [ADDRESS] із числа надлишків площею 341 м2, що перебувають усередині земельних ділянок домоволодінь по [ADDRESS] , [ADDRESS] і [ADDRESS] земельну ділянку площею 319м2 під самовільно побудовані нею двоповерхову прибудову, надвірні будівлі. Рішення набрало законної сили Проте, не зважаючи на рішення суду, яке набрало законної сили рішенням 33 сесії 7 скликання Харківської міської ради від 26.02.2020 № 2021/20 «Про передачу у власність та надання в оренду громадянам земельних ділянок» п.109 Додатка 1 передано [PERSON] у власність земельну ділянку, яка належить територіальній громаді м.Харкова (кадастровий номер 6310136300:07:013:0028), за рахунок земель житлової та громадської забудови (код КВЦПЗ - 02.01) площею 0,0213 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою - [ADDRESS] З врахуванням наведеного суд приходить до висновку, що такі обставини порушують права позивача на виділення їй земельної ділянки. Окрім того, суд звертає увагу, що відповідно до ст. 129-1 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Що стосується позовних вимог про визнання недійсним договору купівлі - продажу. Відповідно до частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Стаття 215 ЦК України визначає, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки, визнання незаконним та скасування оскарженого рішення автоматично не тягне за собою припинення договору купівлі-продажу як підстави державної реєстрації прав відповідача на спірну земельну ділянку (пункт перший статті 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень») та судом встановлено, що рішення ХМР прийнято у порушення прав на виділення [PERSON] земельної ділянки, то такі обставини свідчать про наявність підстав для визнання оспорюваного договору купівлі-продажу недійсним. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати покладаються на відповідачів. При зверненні до суду позивачем було понесено наступні судові витрати: судовий збір за пред`явлення позову у розмірі 840,80 грн та 840.80 грн (т. 1 а.с.1, а.с. 140), судовий збір за пред`явлення заяви про забезпечення позову у сумі 454 грн (т. 1 а.с. 201), у загальній сумі позивачем сплачено судовий збір у розмірі 2135,60 грн, який підлягає стягненню з відповідачів в рівних частках. На підставі викладеного,

Outcome: approved