Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

Представник позивача [PERSON] адвокат Долженко Оксана Миколаївна звернулася до суду з вищезазначеним позовом. В обгрунтування позову зазначено, що [PERSON] перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Миргородського міськрайонного суду було розірвано, про що 06.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області було зроблено актовий запис № 78 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . За час перебування у шлюбних відносинах, [INFO] у позивача та відповідача народилася дитина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 19.09.2006 року Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького управління юстиції. Як пояснює позивач, [PERSON] не приділяє достатньо уваги малолітньому сину, після розірвання шлюбу лише одного разу брав дитину для спілкування, а потім взагалі перестав бачитися з ним, не цікавиться про стан здоров"я дитини, його досягнення або самопочуття. Матеріальної допомоги не надає, але є рішення суду про стягнення з відповідача аліментів. Відповідач не повідомляє про місце роботи та наявність доходів. Відповідач не відвідує шкільний заклад, не допомагає у підготовці дитиною уроків, не відвідує святкові та змагальні заходи за участю дитини. Відповідач не оплачує рахунків із медичних закладів, не надає необхідних коштів для лікування. Син називає батьком іншу людину -теперішнього чоловіка позивача, який піклується про дитину та займається його вихованням. Таким чином, позивач просить суд позбавити [PERSON] батьківських прав відносно сина [PERSON] , [INFO] . Позивач по справі та її представник в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, позов просили задовольнити, пояснивши суду, що відповідач по справі є батьком сина [PERSON] , [INFO] , але не виконує своїх зобов"язань по утриманню сина. Не надає інформації про місце своєї роботи, про наявність доходів. Відповідач не проявляє ініціативу у спілкуванні з сином, не телефонує йому, не бере участі у навчанні сина. Зараз позивач перебуває в іншому шлюбі і син називає батьком її теперішнього чоловіка, який піклується про дитину. Відповідач має заборгованість по виплаті аліментів та не бажає приймати участі в утриманні сина. Відповідач по справі та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили, просили відмовити, посилаючись на те, що відповідач дійсно є батьком [PERSON] , на утримання якого [PERSON] сплачує аліменти за рішенням суду. Оскільки деякий час відповідач був безробітним, не мав можливості належним чином забезпечити утримання сина. Зараз відповідач знаходиться в іншому шлюбі та має на утриманні ще одну дитину, але твердження позивача про небажання спілкуватися та утримувати сина не відповідають дійсності, так як [PERSON] не повідомила його про зміну місця проживання, що підтверджує її небажання контактувати з відповідачем. На даний час відповідач працює в м.Києві за контрактом щоб сплачувати аліменти на утримання сина [PERSON] . Від виконання батьківських обов"язків [PERSON] стосовно сина не відмовляється, буде й надалі сумлінно виконувати, виходячи із нових умов проживання, сімейного стану, його заробітку та контактів з сином. Представник третьої особи в судове засідання не з`явивився, подавши заяву в якій просить справу розглянути без участі представника, наданий висновок щодо доцільності(недоцільності) позбавлення відповідача батьківських прав підтримує. Заслухавши пояснення учасників судового процесу, пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала з [PERSON] в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Миргородського міськрайонного суду було розірвано, про що 06.06.2009 року відділом реєстрації актів цивільного стану по місту Миргороду Миргородського міськрайонного управління юстиції Полтавської області було зроблено актовий запис № 78 та видано свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] . За час перебування у шлюбних відносинах, [INFO] у позивача та відповідача народилася дитина - [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 19.09.2006 року Автозаводським відділом реєстрації актів цивільного стану Кременчуцького управління юстиції. Як пояснила в судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] не приділяє достатньо уваги малолітньому сину, після розірвання шлюбу лише одного разу брав дитину для спілкування, а потім взагалі перестав бачитися з ним, не цікавиться про стан здоров"я дитини, його досягнення або самопочуття. Матеріальної допомоги не надає, але є рішення суду про стягнення з відповідача аліментів. Відповідач не повідомляє про місце роботи та наявність доходів. Відповідач не відвідує шкільний заклад, не допомагає у підготовці дитиною уроків, не відвідує святкові та змагальні заходи за участю дитини. Відповідач не оплачує рахунків із медичних закладів, не надає необхідних коштів на лікування. Син називає батьком іншу людину -теперішнього чоловіка позивача, який піклується про дитину та займається його вихованням. Згідно довідки-характеристики № 1412 від 26.11.2021 року, наданої виконавчим комітетом Сенчанської сільської ради [PERSON] зареєстрований в [ADDRESS] . В порушеннях громадського порядку не помічався. Скарг на нього до виконкому не надходило. Відносини з сусідами доброзичливі. Компроментуючих матеріалів відносно нього сільська рада не має (а.с. 57). Відповідно до висновку про доцільність (недоцільність) позбавлення батьківських прав від 07.12.2021 року, наданого виконавчим комітетом Миргородської міської ради Полтавської області, враховуючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов"язків, виконавчий комітет Миргородської міської ради не вбачає на даний час достатніх підстав для позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до його неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З висновку вбачається, що даною підставою є те, що [PERSON] займається вихованням сина, але під час телефонної розмови з [PERSON] останній повідомив, що не вбачає доцільності в позбавленні його батьківських прав, оскільки його колишня дружина змінила місце проживання та номер телефону і заблокувала його акаунт в соціальних мережах, але батько пояснив, що прагне відновити спілкування з сином та брати участь в його вихованні (а.с. 72). Згідно Акту обстеження умов проживання від 10.08.2021 року, наданого відділом Служби у справах дітей, [PERSON] разом з мамою та вітчимом проживають у приватному будинку в с.Білики Миргородського району. В хлопчика є окрема облаштована кімната, зроблений сучасний ремонт. Батько [PERSON] не проживає з родиною з 2008 року. Останній раз дитина спілкувалася з батьком в 2010 році (а.с. 78). Відповідно до характеристики, наданої Миргородською загальноосвітньою школою № 3, [PERSON] має середній рівень навчальних досягнень. Із класним керівником та педагогами співпрацює мама та вітчим хлопчика. [PERSON] , рідний батько [PERSON] , не відвідує батьківські збори та не цікавиться навчанням сина (а.с 80). Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. За правилами статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Відповідно до ч. 2 ст. 150 СК України, батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно з ч. 2 ст. 157 СК України, той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Статтями 11, 12 Закону України Про охорону дитинства передбачено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини; на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини; батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно з частиною першою статті 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. У статті 166 СК України визначено правові наслідки позбавлення батьківських прав. Відповідно до статті 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Пленум Верховного Суду України в п. п. 15, 16 постанови від 30 березня 2007 року N 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" роз`яснив, що позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 23.04.2020 року в справі № 420/1075/17 (провадження № 61-17053цс19) зроблено висновок, що: Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав факт ухилення батька (матері) від виховання та утримання дітей може бути підтверджений письмовими доказами (актами, листами тощо), а також показаннями свідків. Допитані в судовому засіданні в якості свідків [PERSON] та [PERSON] пояснили суду, що відповідач по справі не приймає участі у піклуванні та вихованні свого сина. Про розвиток сина дбає його мати [PERSON] . Крім того, допитаний в судовому засіданні в присутності психолога неповнолітній [PERSON] підтвердив, що дійсно бажає, щоб судом було позбавлено батьківських прав його батька. [PERSON] вважає за батька [PERSON] та бажає мати його прізвище. В судовому засіданні [PERSON] підтвердив, що батько [PERSON] не приділяє йому належної уваги та не спілкується з ним. Суд погоджується із висновком виконавчого комітету Миргородської міської ради Полтавської області, згідно якого було визнано за недоцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] , оскільки відсутні підстави, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем по справі своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Надані позивачем до суду докази не свідчать про злісне ухилення відповідача від виховання дитини, свідоме нехтування ним батьківськими обов`язками, його винну поведінку щодо дитини. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905цс18) вказано, що: Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків . Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 06 травня 2020 року в справі № 753/2025/19 та в постанові від 23.11.2021 р. в справі №592/17972/19). Тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав, тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше, що надані батькам до досягнення дитиною повноліття, і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування своїми обов`язками. Згідно із частиною четвертою статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи (частина п`ята статті 19 СК України). При цьому суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини (частина шоста статті 19 СК України). В наданому до суду висновку дитина [PERSON] повністю підтримує наміри матері щодо позбавлення [PERSON] батьківських прав, адже останній вже багато років не приймає жодної участі у житті свого сина. У статті 171 СК України закріплено, що дитина має право бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. При визначенні найкращих інтересів дитини в кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, в інтересах дитини є забезпечення її розвитку в безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу і повинен застосовуватись у випадках свідомого та умисного ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків, та з врахуванням того, що такий захід буде застосований в інтересах дітей. Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини (Hunt v. Ukraine, №31111/04, § 58, ЄСПЛ , від 07 грудня 2006 року). Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У справі Мамчур проти України (заява № 10383/09) від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. При цьому основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Ухвалюючи рішення у справі М. С. проти України від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Європейським судом з прав людини при вирішенні справи № 39948/06 Савіни проти України в пунктах 49-52 рішення від 18 грудня 2008 року зазначено, що хоча національним органам надається певна свобода розсуду у вирішенні питань щодо встановлення державної опіки над дитиною, вони повинні враховувати, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (справа Ньяоре проти Франції (Gnahore v. France), N 40031/98, п. 59, ECHR 2000-IX). Отже, відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава-відповідач повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини (справа Скоццарі та Дж`юнта проти Італії (Scozzari &aль; Giunta v. Italy), [GC], NN 39221/98 і 41963/98, п. 148, ЄСПЛ 2000-VIII). Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 89 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав. Беззаперечні докази винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідача, які б свідчили про ухилення ним від виховання свого сина і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав, суду не надано. Натомість, всі докази, що надані позивачем на підтвердження власної позиції, зводяться лише до позитивної характеристики позивача та дитини за місцем навчання і проживання. Суд також зазначає, що посилання на те, що відповідач не відвідує дитину в школі, не може беззаперечно вказувати на свідоме, умисне нехтування відповідачем його батьківських прав. За таких обставин суд прийшов до висновку, що позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини. З урахуванням наведеного, позбавлення батьківських прав у даному випадку є недоцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна, а тому вважає за необхідне у позові відмовити. Однак, враховуючи поведінку відповідача [PERSON] щодо ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків по відношенню до дитини, його слід попередити, що у разі неналежної поведінки він буде позбавлений батьківських прав. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в позові суд вважає за необхідне відмовити, то й судовий збір з відповідача не підлягає стягненню. Відповідно до ст.ст. 15, 18, 19, 150, 155, 157, 164, 165, 166 СК України, ст. 12 Закону України Про охорону дитинства , ст.ст. 1, 10, 258, 259, 263-265, 273, 354 ЦПК України, суд, -

Outcome: dismissed