Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Свій позов обґрунтовує тим, що вона є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно. Вказує, що у вказаній квартирі зареєстрований відповідач, який в ній не проживає. Відповідач не сплачує комунальних платежів, особистих його речей у квартирі немає. Просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, у зв`язку з відсутністю в ньому протягом року. Ухвалою суду від 28 березня 2022 року прийнято до\~розгляду позовну\~заяву,\~призначено розгляд\~справи в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання. Позивачка у судове засідання не з`явилася, у заяві від 31.05.2022 позовні вимоги підтримала з підстав, викладених у позовній заяві, просила їх задовольнити; не заперечувала щодо винесення заочного рішення. Відповідач в судове засідання повторно не з`явився, про час і місце судового засідання повідомлявся належним чином, клопотань про відкладення розгляду справи не надходило. За погодженням позивача суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши письмові докази у справі в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Судом встановлено, що позивачка є власницею квартири [ADDRESS] , що підтверджується свідоцтвом про право власності на нерухоме майно від 01.09.2005 (а.с. 12). У вказаній квартирі зареєстрований [PERSON] (а.с. 17-18). Рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 квітня 2019 року у справі №161/19400/18 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] (а.с.13). Позивачка вказує, що відповідач не проживає у вказаній квартирі з липня 2016 року, особистих речей немає. Вказане підтверджується довідками ОСББ «Залізничник 53» №3 від 26.10.2017, №4 від 03.12.2018, № від 08.02.2022, листами Луцького відділу поліції ГУНП у Волинській області від 06.11.2019 №39598/58/04-19, Луцького районного управління поліції ГУНП у Волинській області від 18.11.2021 №48439/50/04-21 (а.с. 19-23). Надаючи правову оцінку фактичним обставинам справи, суд виходить з таких норм права. Статтею 41 Конституції України\~встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 391 ЦК України визначено, що\~власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майно. Відповідно до частин першої, другої\~статті 319 ЦК України\~власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою\~статті 383 ЦК України\~власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями\~статті 391 ЦК України\~передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідач не є членом сім`ї позивачки, а тому вона, як власник майна, відповідно до\~статті 391 ЦК України\~має право вимагати усунення перешкод у користуванні його власністю. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. У частині першій статті 401 ЦК України передбачено, що право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. У частині першій статті 402 ЦК України вказано, шо сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Право користування чужим майном може бути встановлено щодо іншого нерухомого майна (будівлі, споруди тощо). Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Отже при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, необхідно приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення статті 406 ЦК України у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі №6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі №753/481/15-ц (провадження №6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі №695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі №523/12186/13-ц (провадження №61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Верховний Суд у постанові від 13.10.2020 у справі № 447/455/17 зазначив, що у практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи на мирне володіння своїм майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення державою статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Судом встановлено, що [PERSON] є одноосібним власником квартири. Обставина, яка була підставою для встановлення сервітуту щодо проживання в квартирі для [PERSON] відпала, оскільки останній вселився в квартиру, як член сім`ї позивачки, однак рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 4 квітня 2019 року у справі №161/19400/18 розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Вимога позивача при усунення перешкод шляхом виселення передбачена приписами статей 319, 383, 391, 406 ЦК України, тобто, здійснюється на підставі закону, отже, переслідує легітимну мету. Відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, не є членом сім`ї позивачки, тому її право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч.2 ст.406 ЦК, а позивачка, як власник майна, відповідно до\~статті 391 ЦК України\~має право вимагати усунення перешкод у користуванні її власністю, зокрема вимагати виселення відповідача, якому вона надала право користування зазначеним житловим приміщенням. Оцінюючи визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції, суд вважає, що припинення права користування відповідачкою спірним житлом шляхом її виселення відповідає такому критерію. Таким чином, будь-яких належних, допустимих і беззаперечних доказів на підтвердження того, що відповідачу чиняться перешкоди у користуванні квартирою та проживанні в ній, про поважність причин його відсутності, наявність між ним і власником житла домовленості про збереження права користування житлом або передбачених законом підстав, що унеможливлюють визнання його таким, що втратив право користування житлом, в матеріалах справи немає та в ході судового розгляду даної справи таких фактів встановлено не було. Оскільки [PERSON] не проживає у квартирі [ADDRESS] , заперечень проти визнання його таким, що втратив право користування цієї квартирою не подав, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити. Згідно з п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації\~вносить зміни\~до реєстру\~територіальної громади\~на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивачки слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 грн., який був сплачений при зверненні з позовною заявою. На підставі наведеного та

Outcome: approved