Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

14.02.2022 року позивач [PERSON] звернулася до суду через свого представника [PERSON] з позовом до відповідача [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житловим приміщенням та вселення до житлового приміщення. В обґрунтування позовних вимог зазначено, що у 1998 року між позивачем та відповідачем зареєстровано шлюб, від якого мають доньку [PERSON] . Позивач фактично зареєстрована та проживає в одному будинку з відповідачем. Крім цього, з 22.09.2001 року офіційно місце проживання позивача та спільної дитини сторін зареєстровано за місцем їх проживання за адресою місцезнаходження житлового будинку [ADDRESS] . Іншого житла позивач та спільна з відповідачем донька не мають. Але, у 2021 році між сторонами виникали сімейні непорозуміння та сварки під час останніх, відповідач змінив вхідні замки в будинку та калитки до домоволодіння та не пускає позивача додому. На сьогоднішній день. позивач та спільна з відповідачем донька не мають постійного місця проживання та позивач вимушена постійно переходити від одних родичів до інших. Досудове врегулювання спору не дало позитивних результатів, що стало підставою звернення до суду. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 22.02.2022 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін в судове засідання. 28.04.2022 року, через канцелярію суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву в якому останній просив в задоволення позову відмовити, оскільки вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими, надуманими, недоведеними і такими, що не підлягають задоволенню. Свою позицію обґрунтовує тим, що дійсно останнім часом взаємовідносини між ним та позивачем погіршились, виникали постійні сварки з ініціативи позивача та непорозуміння. А після того, як їх спільна донька восени 2021 року виїхала за кордон проживати та працювати, дружина взагалі забрала свої речі, без дозволу з сейфу забрала кошти належні йому та покинула. В січні 2022 року дружина звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу. Зазначене свідчить, що саме позивач ініціювала їх розлучення, залишила його та забравши свої речі виїхала з будинку. Крім того, саме він є власником спірного жилого будинку з надвірними будівлями, який розташований за адресою: [ADDRESS] , позивач не є власником вказаного будинку. Таким чином, позивачем не доведено, як право власності на спірний будинок, правомірність користування ним, так і наявність перешкод у користуванні таким будинком. 13.05.2022 року, через канцелярію суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив в якій останній зазначив, що викладені заперечення на позов не ґрунтуються на обставинах справи та Законі, є безпідставними і не спростовують позовні вимоги, зазначивши, що позивач вселилася з дитиною до спірного будинку на законних підставах за згодою власника, як його дружина та дитина. Зареєстровані в ньому з 22.09.2001 року по теперішній час. Більше 21 року проживання позивача та реєстрації в будинку особи, яка не має іншого житла, є достатньою підставою для того, щоб вважати будинок житлом цієї особи. Крім того, не проживаючи в будинку з кінця 2021 року, позивач не втрачала інтересу до спірного будинку, а її відсутність викликана поважними причинами, пов`язаними з конфліктною ситуацією. що виникла між сторонами, перешкоджання з боку відповідача проживанню позивача в даному будинку. Вважає, що відповідач не надав доказів та не навів прямої норми матеріального права, яка надає йому право перешкоджати позивачу в проживання та користуванні спірним майном. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав з підстав викладених в позовній заяві та просив їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача позовні вимоги не визнала та в їх задоволенні просила відмовити в повному обсязі. Заслухавши учасників судового процесу, дослідивши наявні в матеріалах справи докази у їх сукупності, суд вважає встановленими наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Положеннями ст. 13 ЦПК України, передбачено що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Перевіряючи доводи позивача, судом встановлено що 19 вересня 1998 року між [PERSON] та [PERSON] зареєстровано шлюб Відділом реєстрації актів громадянського стану Фастівського міськвиконкому Київської області, актовий запис № 274. На підставі договору дарування жилого будинку посвідченого Савчук Т.П. державним нотаріусом Фастівської міської державної нотаріальної контори 15.11.2022 року, зареєстровано в реєстрі за № 1971, [PERSON] прийняв у дар жилий будинок з надвірними будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] . Відповідно до довідки про реєстрацію місця проживання особи від 28.01.2022 року виданої ВК Фастівської міської ради, [PERSON] з 22.09.2001 року по теперішній час зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Рішенням Фастівського міськрайонного суду Київської області від 14.04.2022 року шлюб між сторонами розірвано. Відповідно до статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Згідно із частиною четвертою статті 9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За змістом статті 310 ЦК України фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Статтею 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (995_004) передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Позивачкою [PERSON] в позові та її представником у судовому засіданні, зазначено, що відповідач [PERSON] будь-яким чином чинив (чинить) їй перешкоди у користувнні житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Поведінка [PERSON] після припинення проживання у домоволодінні [PERSON] свідчила, що вона втратила інтерес до житла, оскільки, як встановлено в судовому засіданні та не заперечується представником позивача, самостійно залишила місце свого проживання після від`їзду доньки за межі України на проживання та роботу, забрала свої речі та переїхала проживати до своєї матері (дані факти зазначені представником позивача в судовому засіданні) після чого ініціювала (подано позов до суду) розірвання шлюбу між нею та відповідачем. Також, в судовому засіданні встановлено, що між позивачкою та відповідачем існує спір щодо автомобіля з приводу чого вона неодноразово зверталася до відділку поліції. Крім того, обставини, зазначені у заяві (щодо заміни вхідних замків, того, що свекруха виганяла її з дому), не знайшли свого підтвердження у судовому засіданні. За таких обставин суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову [PERSON] за недоведеністю позовних вимог. Згідно з вимогами ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 57 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 58 ЦПК). Судові витрати підлягають розподілу в порядку, встановленому ст. 141 ЦПК України. Позивач звільнена від сплати судового збору на підставі Закону України «Про судовий збір», оскільки є інвалідом першої групи, а у задоволенні позову відмовлено повністю, тому суд вважає за необхідне судовий збір компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed