Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

[PERSON] (позивач) звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до Державної організації (установи, закладу) «Фонд гарантування вкладів фізичних осіб» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію AT «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ», [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Публічне акціонерне товариство "БАНК "ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ", про зобов`язання вчинити дії та стягнення коштів. Предметом позову є: 1.Зобов`язання Державної організації (установи, закладу) «ФОНД ГАРАНТУВАННЯ ВКЛАДІВ ФІЗИЧНИХ ОСІБ» в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» поновити строк на відповідне включення (вразі необхідності) та включити громадянина України [PERSON] до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит» як кредитора на підставі Договору №300937/33559/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) від 04 червня 2014 року, Договору дарування грошових коштів від 10.09.2015, посвідченого державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. за №1976, на частину вкладу у розмірі 9500 доларів США 2.Стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] суму грошових коштів у розмірі 9 500 доларів США. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 25 травня 2020 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено здійснювати за правилами загального позовного провадження, встановлено процесуальні строки для подання заяв по суті справи. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 31.01.2022 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» (далі також - третя особа) укладений Договір №300937/33559/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) від 04 червня 2014 року, за умовами якого [PERSON] розмістила у Банку вклад у розмірі 17471 доларів США строком з 04 червня по 04 листопада 2014 року. В подальшому між [PERSON] (далі також - позивач) та його дружиною [PERSON] укладений Договір дарування грошових коштів від 10.09.2015, посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. за №1976, за умовами якого частина вкладу у розмірі 9500 доларів США передана у дар [PERSON] [PERSON] неодноразово звертався до Уповноваженої особи Фонду АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» із заявами, у яких заявляв свою вимогу про виплату вкладу, однак правовий статус позивача невизначений, ані, як вкладника, ані, як акцептованого кредитора. Крім того, останній вважає, що відповідно до законодавства, пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Оскільки такою особою згідно офіційних даних є саме відповідач-2, позивач був змушений звернутися до суду з позовними вимогами про стягнення на його користь сум, належних йому на праві власності грошових коштів. У відзиві на позов представник відповідача-2 заперечує щодо задоволення позову, зазначає, що позивач не є вкладником АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та відповідно не має права на відшкодування коштів за рахунок відповідача-1 та відповідача-2. Крім того, кредиторська вимога позивача в ліквідаційній процедурі не підлягає задоволенню і вважається погашеною у зв`язку із закінченням строку. Крім того, послався на відсутній запис в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців про ліквідацію банку, вказана процедура триває. Сам факт завдання шкоди не може бути встановлений до закінчення процедури ліквідації банку. Покладання відповідальності на власників істотної участі банку у випадку визнання його неплатоспроможним не є автоматичним. Вироку суду у кримінальному провадженні, де була б встановлена вина відповідача не надано. Надані позивачем письмові докази-ухвали суду стосуються службових осіб АТ «Банк «Фінанси та кредит», а не відповідача [PERSON] . Від представника позивача надійшла до суду відповідь на відзив. Відповідач-1 подав до суду відзив в якому просив відмовити в задоволенні позовних вимог в повному обсязі посилаючись на те, що ФГВФО є неналежним відповідачем у справі. Позовна заява не містить доказів звернення позивача з кредиторськими вимогами в межах 30-денного строку, а строк пред`явлення кредиторських вимог до банку, що ліквідується, є присічним та не підлягає продовженню чи поновленню. Третя особа пояснень суду не надала. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, від представника позивача до суду надійшла заява про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити. Відповідач-1 в судове засідання не з`явився, належним чином повідомлявся про день та час розгляду справи, про причини неявки в суд не повідомив. Відповідач-2 та його представник в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялись про день та час розгляду справи, про причини неявки в суд не повідомили. Третя особа в судове засідання не з`явились, належним чином повідомлялась про день та час розгляду справи, про причини неявки в суд не повідомила. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні. (ч. 1 ст. 211 ЦК України). У відповідності до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 44 ЦПК України, учасники судового процесу та їх представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу, що не з`явились. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що 04.06.2014 року між [PERSON] та АТ «Банк «Фінанси та Кредит» укладений Договір №300937/33559/5-14 про банківський строковий вклад (депозит) від 04 червня 2014 року, за умовами якого [PERSON] розмістила у Банку вклад у розмірі 17471 доларів США строком з 04 червня по 04 листопада 2014 року. 10.09.2015 між [PERSON] та його дружиною [PERSON] укладений Договір дарування грошових коштів від 10.09.2015, посвідчений державним нотаріусом Двадцять першої київської державної нотаріальної контори Зубченко Л.С. за №1976, за умовами якого частина вкладу у розмірі 9500 доларів США передана у дар [PERSON] . Постановою НБУ від 34/БТ від 19.01.2015 р. віднесено ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» до категорії проблемних. Згідно з інформацією, розміщеною на офіційному сайті Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, на підставі постанови Правління НБУ від 17 вересня 2015 р. № 612 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 р. № 171 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», згідно з яким з 18 вересня 2015р. запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Постановою НБУ № 898 від 17 грудня 2015р. відкликано банківську ліцензію та прийнято рішення про ліквідацію банку. Відповідно до постанови Виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб «Про початок процедури ліквідації AT «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку» від 18 грудня 2015р. № 230 розпочату процедуру ліквідації банку строком з 18 грудня 2015р. по 17 грудня 2018р. На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийняла рішення від 27 листопада 2017 року № 5175 про продовження строків здійснення процедури ліквідації AT «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» строком на два роки до 17 грудня 2019 року включно. Відомості про відкликання банківської ліцензії, початок процедури ліквідації AT «Банк «Фінанси та Кредит» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку були опубліковані в газеті «Голос України» 23 грудня 2015 року за №242 (6246). Кредиторські вимоги приймались уповноваженою особою Фонду на ліквідацію AT «Банк «Фінанси та Кредит» з 23 грудня 2015 року по 21 січня 2016 року. 27.11.2015, 04.12.2015, 18.12.2015 [PERSON] звертався до Уповноваженої особи Фонду АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» із заявами, у яких заявляв свою вимогу про виплату вкладу, як вимога кредитора у розумінні ч. 5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Відповідями від 19.10.2015, 19.10.2015, 08.12.2015, тимчасової адміністрації ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» повідомлено [PERSON] , що подання до Фонду заяв на виплату коштів за договорами банківського рахунку та за договорами банківського вкладу, термін дії яких закінчився до введення та під час тимчасової адміністрації у Банку, законодавством не передбачено. За такими договорами виплати коштів здійснюватиметься за списками вкладників, які формує уповноважена особа Фонду. У грудні 2015 року [PERSON] звернувся до Окружного адміністративного суду м.Києва із позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб та Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ». Постановою Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.01.2017 у справі №826/137/16, у задоволенні позову [PERSON] про зобов`язання внести позивача до загального Реєстру вкладників АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» відмовлено повністю. Ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду України від 14.03.2017 року постанова Окружного адміністративного суду м.Києва від 17.01.2017 у справі №826/137/16 залишена без змін. Постановою Верховного Суду у складі колегії Касаційного адміністративного суду від 06 лютого 2020 року у справі №826/137/16 судові рішення попередніх інстанцій залишені без змін. Згідно ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що аналіз наведених норм процесуального та матеріального права дає підставу вважати, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить зобов`язати ФОНД ГАРАНТУВАННЯ ВКЛАДІВ ФІЗИЧНИХ ОСІБ в особі Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію АТ «БАНК «ФІНАНСИ ТА КРЕДИТ» поновити строк на відповідне включення та включити [PERSON] до реєстру акцептованих вимог кредиторів АТ «Банк «Фінанси та Кредит». Так, відповідно до положень ч.1, п.1 ч.5 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», з дня призначення уповноваженої особи Фонду призупиняються всі повноваження органів управління банку (загальних зборів, спостережної ради і правління (ради директорів) та органів контролю (ревізійної комісії та внутрішнього аудиту). Уповноважена особа Фонду від імені Фонду набуває всі повноваження органів управління банку та органів контролю з дня початку тимчасової адміністрації і до її припинення. Під час тимчасової адміністрації не здійснюється, зокрема, задоволення вимог вкладників та кредиторів банку. При цьому, п.1 ч.6 ст. 36 ЗУ «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що обмеження, встановлене п.1 ч.5 ст. 36 Закону, не поширюється на зобов`язання банку щодо виплати коштів за вкладами вкладників за договорами, строк яких закінчився, та за договорами банківського рахунку вкладників. Зазначені виплати здійснюються в межах суми відшкодування, що гарантується Фондом. Положеннями ч.5 ст. 45 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» передбачено, що протягом 30 днів з дня опублікування відомостей про відкликання банківської ліцензії, ліквідацію банку кредитори мають право заявити Фонду про свої вимоги до банку. Вимоги фізичних осіб-вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами не заявляються. Відповідно до ч.ч.1-4, 8 ст. 49 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» фонд припиняє приймання вимог кредиторів після закінчення 30 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону. Будь-які вимоги, що надійшли після закінчення цього строку, вважаються погашеними, крім вимог вкладників у межах гарантованої Фондом суми відшкодування за вкладами. Протягом 90 днів з дня опублікування відомостей відповідно до частини другої статті 45 цього Закону Фонд здійснює такі заходи: визначає суму заборгованості кожному кредитору та відносить вимоги до певної черги погашення; відхиляє вимоги в разі їх не підтвердження фактичними даними, що містяться у розпорядженні Фонду, та, у разі потреби, заявляє в установленому законодавством порядку заперечення за заявленими до банку вимогами кредиторів; складає реєстр акцептованих вимог кредиторів відповідно до вимог, встановлених нормативно-правовими актами Фонду. Реєстр акцептованих вимог кредиторів та зміни до нього підлягають затвердженню виконавчою дирекцією Фонду. Будь-які спори щодо акцептування вимог кредиторів підлягають вирішенню у судовому порядку. Судове провадження щодо таких вимог не припиняє перебіг ліквідаційної процедури. Вимоги, не включені до реєстру акцептованих вимог кредиторів, задоволенню в ліквідаційній процедурі не підлягають і вважаються погашеними. Суд звертає увагу, що як у редакції після набрання чинності 16.09.2017 так і у чинній редакції, нормами Положенням про порядок складання і ведення реєстру акцептованих вимог кредиторів та задоволення вимог кредиторів банків, що ліквідуються № 3711, не встановлено інших підстав внесення змін та пропозицій щодо внесення змін, а також, не передбачено позачергове задоволення вимог кредиторів. Не містить таких положень й спеціальний законодавчий акт - Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Також, позивач просить суд, на підставі ст. 58 Закону «Про банки та банківську діяльність» просив стягнути кошти в розмірі 9500 доларів США з [PERSON] як власника істотної участі в АТ «Банк «Фінанси та кредит». Згідно ч. 2 ст. 52 Закону України «Про банки та банківську діяльність», істотною участю є пряме та/або опосередковане володіння однією особою самостійно чи спільно з іншими особами 10 і більше відсотками статутного капіталу та/або права голосу акцій, паїв юридичної особи або незалежна від формального володіння можливість значного впливу на управління чи діяльність юридичної особи. Особа визнається власником опосередкованої істотної участі незалежно від того, чи здійснює така особа контроль прямого власника участі в юридичній особі або контроль будь-якої іншої особи в ланцюгу володіння корпоративними правами такої юридичної особи. Пов`язаними з банком особами є, зокрема, особи, які мають істотну участь у банку, та особи, через яких ці особи здійснюють опосередковане володіння істотною участю у банку. Як вбачається з позовної заяви та даних Національного банку України власником істотної участі АТ «Банк «Фінанси та кредит» є [PERSON] (97,6693%). Власники істотної участі зобов`язані вживати своєчасних заходів для запобігання настання неплатоспроможності банку (ч. 3 ст. 58 вказаного Закону). Пов`язана з банком особа, дії або бездіяльність якої призвели до завдання банку шкоди з її вини, несе відповідальність своїм майном. Якщо внаслідок дій або бездіяльності пов`язаної з банком особи банку завдано шкоди, а інша пов`язана з банком особа внаслідок таких дій або бездіяльності прямо або опосередковано отримала майнову вигоду, такі особи несуть солідарну відповідальність за завдану банку шкоду (ч. 6 ст. 58 Закону). Відшкодування збитків є одним із способів захисту цивільних прав (п.8 ч.2 ст.16 ЦК України). Згідно ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом ст. 1192 ЦК України з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. Розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. Крім того, розглядаючи спір про відшкодування заподіяної шкоди, суд повинен з`ясувати наявність у діях відповідача складу цивільного правопорушення, що включає неправомірність поведінки, наявність матеріальних втрат та їх розміру (збитків), причинного зв`язку між неправомірною поведінкою та заподіяними збитками. До істотних обставин, що підлягають з`ясуванню судом та доведенню сторонами у такому спорі, є наявність всіх сукупних елементів складу цивільного правопорушення; при цьому позивач зобов`язаний довести протиправність поведінки відповідача, розмір заподіяної шкоди, причинно-наслідковий зв`язок між протиправною поведінкою та заподіяною шкодою. Крім цього, відповідно до статті 22 ЦК України збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки), доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). При цьому обов`язок щодо обґрунтованості та доведеності розміру збитків покладається на позивача. Разом з тим, однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Як вбачається із правової позиції викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду №761/45721/16-ц від 28.09.2021 року: «Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що з урахуванням отриманої суми відшкодування в розмірі 200000 грн. загальний розмір заборгованості за вкладом склав 710823,04 грн. У цій справі позивачка звернулася до суду з позовом про стягнення на її користь коштів як збитків, завданих, на думку позивачки, неправомірними діями відповідача по відношенню до банку. Водночас такими діями збитки можуть бути завдані саме банку, а не позивачці. Не підлягає судовому захисту похідний інтерес позивача у захисті порушеного права іншої особи (постраждалого), оскільки судовому захисту підлягає саме порушене право останнього. Такий захист за участі позивача можливий лише за умови здійснення ним процесуального представництва постраждалого.» Суд звертає увагу на те, що законодавством не передбачена автоматична відповідальність пов`язаних з банком осіб за зобов`язаннями банку у випадку визнання його неплатоспроможним. Доказів на підтвердження тієї обставини, що саме з вини [PERSON] було визнано неплатоспроможним АТ «Банк «Фінанси та кредит» позивачем не надано. Тобто, не доведено, що [PERSON] не вжив дієвих і своєчасних заходів з фінансування й підтримки АТ «Банк «Фінанси та кредит» для проведення його діяльності відповідно до вимог законодавства, що призвело до подальшого погіршення фінансових показників його діяльності й неможливості своєчасного виконання банком зобов`язань перед вкладниками та іншими кредиторами. Будь-яких судових рішень (вироків суду) про встановлення вини [PERSON] або докази на підтвердження того, що до [PERSON] , як власника істотної участі у ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», застосовувалися будь-які заходи впливу за порушення вимог законодавства у сфері банківської діяльності, не надано. Умовами укладеного між позивачем та АТ «Банк «Фінанси та кредит» договору не передбачено, що пов`язані з банком особи мають нести відповідальність в разі невиконання Банком своїх зобов`язань чи визнання останнього неплатоспроможним. Позивачем також не доведено і тієї обставини, що останньому діями відповідача було завдано збитків, оскільки законодавство встановлює, що збитками є певний (конкретний) розмір втрат, який особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою іншої особи. Крім того, позивачем не доведено і причинно-наслідкового зв`язку між неправомірною поведінкою відповідача та заподіяними збитками. Враховуючи вище викладене, вищевказана норма закону надає право на звернення до суду лише Фонду або уповноваженій особі Фонду в разі отримання Фондом гарантування вкладів фізичних осіб відмови пов`язаної з банком особи (в т.ч. власника істотної участі) у добровільному задоволенні відповідної вимоги або невиконання такої вимоги у встановлений строк. В даному випадку з позовними вимогами звернувся клієнт банку, право якого на звернення до суду з такими вимогами не передбачено Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими вимогами закону, обставини справи підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення. На підставі положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed