Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

в обґрунтування своїх вимог позивач, з урахуванням їх уточнення, зазначає, що з 2015 року вона проживала спільно з відповідачем, за час якого у них [INFO] народився син [PERSON] , який проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. З березня 2019 року сторони припинили спільне проживання та ведення господарства. З того часу відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків, не бажає брати участі у вихованні сина, не спілкується з ним, не надає будь-якої матеріальної допомоги на його утримання, не провідує його вдома чи в закладі дошкільної освіти, не цікавився його життям та здоров`ям, будь-якого контакту із закладом дошкільної освіти він не підтримує, з вихователями не спілкується, батьківські збори та свята не відвідує. Будь-яких перешкод чи заборони щодо побачень з дитиною відповідачу ніхто не чинить. Останній веде аморальний спосіб життя, неодноразово притягувався до адміністративної відповідальності, рішення судів про призначення йому штрафів не виконав, у зв`язку з чим має заборгованість за виконавчими провадженнями. 20.09.2018 року та в березні 2019 року за місцем їхнього проживання проводились обшуки, під час яких у відповідача вилучено психотропні речовини, а також він зізнався у вживанні наркотичних засобів. Зокрема, відповідач 10.04.2017 року, 18.01.2019 року притягувався до адмінвідповідальності за ч. 1 ст.44 КУпАП; 05.05.2021 року - за ч. 1 ст. 130 КУпАП, 17.05.2019 року - провадження в справі за ч. 1 ст. 130 КУпАП закрито за закінченням строків притягнення до адмінвідповідальності; 28.11.2018 року притягувався до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України. Також, відповідач в добровільному порядку матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Доходів позивача, яка працює в Управлінні освіти Коломийської міської ради на посаді секретаря керівника, не вистачає на утримання сина, оскільки останній росте та потребує додаткових витрат. Крім того, на її утриманні перебуває малолітній син, [PERSON] , [INFO] . Відповідач має нерегулярний мінливий дохід, оскільки працює на сезонних роботах, стан його здоров`я та матеріальне становище дають йому можливість сплачувати аліменти на утримання їхнього сина. Тому позивач просить позбавити відповідача батьківських прав щодо вказаної малолітньої дитини, внести зміни до актового запису про народження [PERSON] , зазначивши прізвище, ім`я, по батькові -" [PERSON] ", та стягувати з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 1/3 частки його заробітку щомісячно до досягнення останнім повноліття. Крім того, позивач просить стягнути з відповідача на її користь судові витрати, які складаються із 992,40 грн. сплаченого судового збору. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримала із вказаних підстав та зазначила, що відповідач як батько дитини після припинення спільного проживання втратив будь-який інтерес до останньої, не відвідує, не спілкується, матеріально не допомагає. Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Проти позбавлення його батьківських прав щодо його малолітнього сина заперечив, зазначивши, що впродовж 2018-2019 років в нього були складні життєві труднощі. Однак, він бажає брати участь у вихованні сина та не вбачає підстав для позбавлення його батьківських прав, по мірі можливостей відвідує дитину, зокрема, він бачився з нею в пристуності дідуся та бабусі. Із запропонованим позивачем розміром аліментів погодився. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився. 07.06.2022 року її представник, [PERSON] подала до суду письмову заяву, в якій просить долучити до матеріалів справи копію рішення виконавчого комітету № 52 від 03.06.2022 року " Про затвердження висновку проо доцільність позбавлення батьківських прав ", а розгляд справи проводити у відсутності представника ( а.с. 74 ). Суд, заслухавши пояснення вказаних учасників, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, доходить наступних висновків. Відповідно до положень частин 1-3 ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з п.2 ч.1 ст.164 Сімейного кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляється від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Відповідно до положень п.16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Судом встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , що стверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 07.12.2018 року, про що складено відповідний актовий запис № 52, його батьками вказані [PERSON] та [PERSON] ( а.с. 12 ). Судом також встановлено, що позивач є матір`ю [PERSON] , [INFO] , що стверджується даними свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 14.03.2013 року (а.с.14). Місце проживання малолітнього сина сторін [PERSON] зареєстроване за місцем проживання позивача, що стверджується даними довідок № 414 та № 719, виданих відповідно 07.12.2018 року та 30.11.2021 року виконкомом Матеївецької сільської ради Коломийського району Івано-Франківської області (а.с.13, 20). Відповідно до довідки № 265, виданої 30.11.2021 року Замулинецьким ліцеєм Матеївецької сільської ради, [PERSON] відвідує заклад дошкільної освіти Матеївецької гімназії, філії Замулинецького ліцею ( а.с. 15 ). Згідно з даними характеристики, виданої директором вказаного навчального закладу 30.11.2021 року, [PERSON] виховується в гарній сім`ї, в садок дитину приводить і забирає дідусь або мати, батька у закладі дошкільної освіти працівники жодного разу не бачили ( а.с. 16 ). Відповідно до характеристики, виданої 30.11.2021 року Матеївецькою сільською радою, [PERSON] за місцем свого проживання характеризується позитивно, користується авторитетом та повагою серед односельців, самостійно виховує двох дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , діти доглянуті та виховані ( а.с. 21 ). Даними службової характеристики, виданої 09.12.2021 року Управлінням освіти Коломийської міської ради Івано-Франківської області, стверджується, що [PERSON] працює на посаді секретаря керівника вказаного управління з травня 2021 року, за місцем роботи характеризується позитивно (а.с. 18). Згідно з даними довідки про доходи № 442, виданої 01.12.2021 року вищевказаним Управлінням, загальна сума доходу позивача за період з червня 2021 року по листопад 2021 року, за винятком аліментів, становила 75 434,41 грн. (а.с. 19). Позивачем до матеріалів позову долучено копії постанов, які згідно з даними Єдиного реєстру судових рішень стосуються [PERSON] , зокрема про притягнення його до адміністративної відповідальності 10.04.2017 року за ч. 1 ст. 44 КУпАП; 18.01.2019 року - за ч. 1 ст. 44 КУпАП; 17.05.2019 року - за ч. 1 ст. 130 КУпАП (провадження в справі закрито на підставі п. 7 ч. 1 ст. 247 КУпАП); 05.05.2021 року - за ч. 1 ст. 130 КУпАП, а також 28.11.2018 року до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 309 КК України з призначенням покарання у виді штрафу в сумі 850 грн. (який сплачено згідно з даними ухвали від 15.03.2019 року (а.с. 22-28). Згідно з даними результату пошуку фізичних осіб Єдиного реєстру боржників від 20.12.2021 року у вказаному реєстрі наявна інформація щодо виконавчих проваджень щодо [PERSON] , [INFO] (а.с. 29). В матеріалах даної справи міститься рішення виконавчого комітету Матеївцеької сільської ради від 03.06.2022 року № 52, яким затверджено висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] по відношенню до малолітнього [PERSON] , [INFO] ( а.с. 75 ). У висновку вказано, що [PERSON] як батько малолітнього сина не був присутнім на жодних батьківських зборах, не цікавиться досягненнями та поведінкою сина. За свідченнями сусідів відвідував сина тільки один раз. Згідно з характеристикою поліцейського офіцера громади [PERSON] характеризується з негативної сторони, схильний до вчинення адміністративних та кримінальних правопорушень у сфері незаконного обігу наркотичних речовин. Тому з метою захисту прав та інтересів дитини, вважають за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав щодо його малолітнього сина [PERSON] ( а.с. 76). У відповідності до ч. 5, 6 ст.19 СК України орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Загальне посилання на захист прав та інтересів дитини не вважаються належним обґрунтуванням, за таких обставин суд вважає, що висновок органу опіки та піклування, є недостатньо обґрунтованим та суперечить інтересам малолітньої дитини, а тому не погоджується з ним. Відповідно до ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року (далі - Декларація), у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю (батьком). Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. ВССУ у справі №211/559/16-ц від 01.11.2017 року зауважив, що позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини та допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Відповідно до положень п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.03.2007 року №3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення та позбавлення і поновлення батьківських прав" суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07.12.2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення ЄСПЛ від 16.07.2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення ЄСПЛ від 11.07.2017 року у справі «М. С. проти України»). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17.10.2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). На підставі досліджених в судовому засіданні доказів суд приходить до висновку, що позбавлення відповідача батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Враховуючи відсутність доказів на підтвердження винної поведінки батька та свідомого нехтування ним своїми батьківськими обов`язками, а також те, що батько малолітньої дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, то позовні вимоги в частині позбавлення відповідача батьківських прав не підлягають задоволенню. Посилання позивача на притягнення відповідача до адміністративної та кримінальної відповідальності в період з 2017 по 2021 роки та існування невиконаних судових рішень в частині сплати штрафів у повній мірі не може свідчити про ухилення батька від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. Відповідно до ч.2 ст.27 Конвенції ООН «Про права дитини» батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей, умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Відповідно до ч.2 ст.51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Відповідно до ст.180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення дітьми повноліття. Ч.3 ст.181 СК України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Тобто спосіб стягнення аліментів (у частці від доходу чи у твердій грошовій сумі) здійснюється за рішення суду але за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно з положеннями ч.1 ст.182 вказаного Кодексу при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 2 вказаної статті передбачено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до вимог ч.1 ст.183 цього Кодексу частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі наведеного, враховуючи визнання відповідачем в цій частині позовних вимог, вік сина сторін та пов`язані з цим витрати на його харчування, забезпечення найбільш необхідними речами, а також те, що кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків дитини, разом з яким проживає дитина, суд вважає за можливе визначити аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходу) відповідача, що відповідатиме вимогам розумності і справедливості, та установленій судовій практиці. Інших доказів матеріального становища дитини та платника аліментів суду не надано. Аліменти саме у такому розмірі будуть достатніми для забезпечення мінімальних потреб дитини, враховуючи, що відповідно до ст. 180 СК України позивач також зобов`язана приймати участь в її утриманні. Крім того, відповідно до статті 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. Частинами 1, 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом встановлено, що позивачем понесено судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 992,40 грн., що стверджується відповідною квитанцією (а.с.10). Оскільки в задоволенні позовних вимог в частині позбавлення батьківських прав відмовлено, в зв`язку з чим не підлягають присудженню на користь позивача понесені нею вказані судові витрати. Згідно з положеннями ч.6 ст.141 ЦПК України з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір, від сплати якого звільнена позивач як за позовну вимогу про стягнення аліментів. На підставі наведеного, та ст.ст. 164, 165, 180-183, 191 СК України, постанови Пленуму Верховного Суду України №3 від 30.03.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав»,

Outcome: partial