Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

В грудні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, Головного управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області про визнання незаконними рішення, дії та бездіяльності Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, його службових та посадових осіб, старшого слідчого Белзи А.К. щодо не проведення ним допиту потерпілого в узгодженому з останнім місце, згідно ч.1 ст. 224, Закону України від 13.04.2012 №4651-УІ, здійснення інших, ніж передбачені в ст. 1166 Закону України від 16.01.203 та ст.. 1 Закону України від 01.12.1994 №266/94-ВР процесуальних дій, якими порушені і обмежені конституційні права громадянина України і права людини та відшкодування моральної шкоди у розмірі 237900 грн. \~ \~ \~ \~Обґрунтовуючи свої вимоги зазначив, що Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві (далі ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві) здійснювало досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020150030003290, постановою слідчого Першого слідчого відділу ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві від 30.06.2021 було закрите кримінальне провадження, у зв`язку з відсутністю в діянні посадових та службових осіб Центрального ВП ГУНП в Миколаївській області, ГУНП в Миколаївській області та Миколаївської місцевої прокуратури №1 складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст. 367, ч.2 ст. 366, ч.1 ст. 367, ч.1 ст. 366, ч.1 ст. 364, ч.1 ст. 365, ч.1 ст. 396, ч.1 ст.1 29, ч.1 ст. 364, ч.2 ст. 162 КК України. Як вказував позивач, досудове розслідування у вказаному кримінальним провадженні здійснювалось з 18.11.2020 по 30.06.2021 та орган досудового розслідування ухилявся від прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень в рамках кримінального провадження, зокрема його як потерпілого не було допитано, та безпідставно закрили кримінальне провадження, чим були порушені його права та законні інтереси, що завдало йому моральну шкоду . Посилаючись на положення ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» [PERSON] просив стягнути на його користь з Головного управління Державної казначейської служби в Миколаївській області моральну шкоду у розмірі 237900 грн. Ухвалою від 29.12.2021 у відкритті провадження в частині позовних вимог [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві про визнання незаконними рішення, дії та бездіяльності посадових осіб органу досудового розслідування відмовлено, прийнято до розгляду цивільну справі за позовом [PERSON] до Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві, Головного управління Державної казначейської служби в Миколаївській області про відшкодування моральної шкоди, справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін. 09.02.2022 Головне управління Державної казначейської служби України в Миколаївській області надало до суду відзив на позовну заяву, в якому просили в задоволенні позову відмовити, зазначивши, що позивачем не надано доказів на підтвердження спричинення моральної шкоди, відсутній причинно-наслідковий зв`язок між діями органу, що завдав (на думку позивача) шкоду, не обґрунтовано характеру моральних страждань та не визначено розрахунку суми моральної шкоди. Щодо вимог відшкодування шкоди з Державної казначейської служби України, то кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах у резолютивній частині судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі 910/23967/16). Отже, посилання Позивача здійснити стягнення з Державної казначейської служби України є помилковим, таким, що суперечить нормам чинного законодавства у даній категорії справ. 22.02.2022 Територіальне управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Миколаєві надало до суду відзив на позовну заяву, в якому просили в задоволенні позову відмовити, зазначивши, що на теперішній час постанова від 30.06.2021 у кримінальному провадженні №12020150030003290 про закриття кримінального провадження не скасована. При цьому, контроль за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування здійснюється лише в прядку кримінального судочинства. На думку відповідача у позовній заяві [PERSON] обмежився лише загальними посиланнями на бездіяльність органів досудового розслідування та спричиненням такою бездіяльністю моральної шкоди, не довівши ні факту наявності такої шкоди, ні в чому вона полягає у відповідності до ст. 23 ЦК України, ким та в якій мірі вона була завдана, наявності причинного зв`язку між протиправною бездіяльністю, діями слідчого та можливим завданням такої шкоди. При цьому в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного: Судом встановлено, що СУ ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві здійснювало досудове розслідування у кримінальному провадженні №12020150030003290, за заявами [PERSON] , за фактами вчинення працівниками правоохоронних органів протиправних дій, у зв`язку із розглядом його звернень та здійсненням розслідування у формі дізнання у кримінальному провадженні №12020155020000310, постановою слідчого ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві від 30.06.2021 було закрите кримінальне провадження№12020150030003290, вказаних доказів сторонами суду надано не було, проте вказані обставини не заперечував представник відповідача ТУ ДБР, розташованого у м. Миколаєві у відзиві на позовну заяву. Звернувшись до суду з даним позовом, позивач посилався на незаконність бездіяльності ТУ ДБР, які здійснювали досудове розслідування у кримінальним провадженні №12020150030003290 з 18.11.2020 по 30.06.2021, проте орган досудового розслідування ухилявся від прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень в рамках кримінального провадження, зокрема його як потерпілого не було допитано, та безпідставно закрили це кримінальне провадження, чим було завдало йому моральну шкоду, яка підлягає відшкодуванню на підставі ст..ст. 1166, 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Згідно зі ст. 56 Конституції кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю державної влади. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені в ст.1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках учинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст.1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. Таким чином, враховуючи підстави відшкодування шкоди, зазначені позивачем, суд приходить до висновку, що положення ч.1ст.1176 ЦК України та положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди,завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування,прокуратури і суду» у даному спорі не можуть бути застосовані. Посилання позивача на положення Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», є помилковим, оскільки вказаний закон врегульовує правовідносини відшкодування шкоди, завданої виключно громадянинові внаслідок незаконного притягнення його до відповідальності, його дія не розповсюджується на заявників, потерпілих осіб, яким завдано шкоди внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування та прокуратури під час розслідування за заявою таких осіб. Саме такого висновку дійшов Верховний суд у постанові № 585/724/19 від 27 травня 2020 року. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст.1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила ч.6 цієї статті така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст..ст.1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При вирішенні спорів про відшкодування шкоди за ст..ст. 1166,1167, 1174 ЦК України доказуванню підлягає: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з таких елементів виключає відповідальність за заподіяння шкоди. Деліктна відповідальність за загальним правилом настає лише за наявності вини заподіювача шкоди. В деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Однією із засад кримінального провадження є забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності, гарантоване статтею 24 КПК України, згідно з якою кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений КПК України строк. Пунктом 5 частини 1 ст. 303 КПК України також передбачена можливість оскаржити рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особи , якій відмовлено у визнанні потерпілою. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалах слідчих суддів за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. Суд, здійснюючи нагляд за дотриманням верховенства права та законності у процесуальній діяльності слідчого та прокурора, забезпечує дотримання основних прав та інтересів особи та реалізує відповідний судовий контроль за їх діяльністю, що має на меті усунути недоліки у такій діяльності. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Доказів того, що в ході досудового розслідування [PERSON] звертався зі скаргами на дії, бездіяльність або рішення орган досудового розслідування до слідчих суддів, зокрема про скасування постанови від 30.06.2021 про закриття кримінального провадження, суду позивачем надано не було. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, є правопорушення, що включає як складові елементи: шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Разом з тим, обов`язок доведення наявності шкоди, протиправності діяння та причинно-наслідкового зв`язку між ними покладається на позивача. Відсутність однієї із складової цивільно-правової відповідальності є підставою для відмови у задоволенні позову. Отже, визначальним у вирішенні такої категорії спорів є доведення усіх складових деліктної відповідальності на підставі чого суд встановлюєть наявність факту заподіяння позивачу посадовими особами органів державної влади моральної шкоди саме тими діями (бездіяльністю), які встановлені судом (суддею). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). В той же час [PERSON] не надав належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому моральної шкоди внаслідок того, що слідчим ТУ ДБР постановою від30.06.2021 було закрито кримінальне провадження, а також не доведено причинний зв`язок між діями посадових осіб ТУ ДБР у м. Миколаєві та настанням тих негативних наслідків про які він вказує. Права [PERSON] , на порушення яких останній посилався, а саме закриття кримінального провадження, можуть бути відновлені шляхом оскарження таких дій та рішення слідчого в порядку, визначеному КПК України. За такого, доводи [PERSON] про те, що слідчий здійснив процесуальні дії з порушенням процесуального закону, несвоєчасно та закрив кримінальне провадження, а тому повинен нести цивільно-правову відповідальність, не можуть бути задоволені через недоведення усіх складових деліктної відповідальності. Таку правову позицію неодноразово висловлював Верховний Суд, зокрема в постановах від 13 травня 2020 року у справі №638/8636/17-ц, від 19 березня 2020 року у справі №686/13212/19, від 20 січня 2021 року у справі № 686/27885/19. Отже, на підставі належної оцінки зібраних у справі доказів і встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправними діяннями відповідача, що в силу вимог статті 81ЦПК України року є процесуальним обов`язком позивача, у зв`язку з чим в задоволенні позову [PERSON] слід відмовити.

Outcome: dismissed