Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

03 вересня 2021 року до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшла позовна заява [PERSON] , в інтересах якого діє представник - адвокат Коннова Н.І. до [PERSON] та Страхової компанії «Еталон», про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 19 квітня 2014 року о 22 год. 30 хв. на 0 км+800 м автодороги Кременець-Біла Церква-Ржищів, поблизу м.Біла Церква Київської області, старший інспектор відділу інспекції з особового складу Управління кадрового забезпечення [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Kango», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись в попутному напрямку з автомобілем «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», в напрямку, в суміжній смузі, праворуч від останнього, порушуючи правила дорожнього руху допустив зіткнення передньою лівою частиною керованого ним транспортного засобу з передньою правою частиною автомобіля марки «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався в лівій смузі в напрямку м.Біла Церква. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди двоє пасажирів мікроавтобуса під керуванням [PERSON] загинули на місці пригоди, а троє пасажирів отримали тяжкі тілесні ушкодження. При цьому, автомобіль [PERSON] зазнав пошкоджень, в результаті чого [PERSON] було заподіяно матеріальну шкоду у розмірі 294 240 грн., що підтверджується звітом про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу № 1308/3 від 26 грудня 2016 року. За фактом даної дорожньо-транспортної пригоди відомості були внесенні до Єдиного реєстру досудових розслідувань. 24 лютого 2020 року за результатами розгляду обвинувального акту Білоцерківським міськрайонним судом Київської області винесено обвинувальний вирок щодо [PERSON] за ч.3 ст.286 КК України. Цивільний позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральну шкоду 30 000 грн. В частині стягнення матеріальних збитків відмовлено. За результатами розгляду апеляційної скарги, ухвалою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2020 року щодо [PERSON] в частині рішення про цивільний позов [PERSON] скасовано для розгляду в цивільному судочинстві. Зазначав, що відповідно до полісу АС/3779244 цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в Страховій компанії «Еталон». Згідно з полісом страхова сума за шкоду заподіяну майну становить 50 000 грн. Відповідно до Звіту про визначення вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу № 1308/3 від 26 грудня 2016 року вартість відновлювального ремонту КТЗ «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] становить 510 342,63 грн. При цьому, ринкова вартість складає 294 240,00 грн., а тому вартість матеріального збитку становить 294 240,00 грн. Відповідно до Акту надання послуг «ОУ-20-121» від 25 червня 2020 року зберігання транспортного засобу «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] на території майданчику тимчасового тримання [ADDRESS] , складає 45736 грн. та експлуатація - 5 000 грн., а всього 50 736,00 грн. Посилаючись на п.22.1 ст.22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» та ст.1194 ЦК України просять суд: 1) стягнути із Страхової компанії «Еталон» шкоду заподіяну майну потерпілого [PERSON] у розмірі 50 000 грн.; 2) стягнути з відповідача [PERSON] шкоду заподіяну майну у розмірі 244 240 грн.; 3) стягнути з [PERSON] витрати на експлуатацію транспортного засобу до стоянки та плати за послуги стоянки в розмірі 50 736 грн. Разом з позовною заявою позивачем подано заява, в якій позивач через свого представника - адвоката Коннову Н.І. просить визнати поважною причину пропуску строку звернення до суду та поновити строк для звернення до цивільного суду з позовною заявою до [PERSON] та Страхової компанії «Еталон» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок вчинення злочину, яка мотивована тим, що з незалежних від позивача причин позов подано з пропущенням строків звернення до суду. Зазначено, що перебування цивільного позову у кримінальному провадженні, який неодноразового розглядався судами та вчинення інших процесуальних дій спричинили пропущення процесуальних строків. Крім цього, відповідно до вироку Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2021 року вирішено речові докази - автомобіль «Renault Kango» повернути [PERSON] . За перебування даного автомобіля, який є речовим доказом по справі, були сплачені кошти, що підтверджується відповідним актом від 25 червня 2020 року, а тому саме з цього часу у позивача виникло право вимоги про відшкодування шкоди завданої перебуванням авто на території майданчику тимчасового тримання Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області. Одночасно, заявлено клопотання про витребування з архіву Білоцерківського міськрайонного суду для огляду в судовому засіданні матеріалів кримінального провадження № 42014110000000126 (справа № 357/4580/17 щодо [PERSON] ). Ухвалою суду від 19 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи та призначено судове засідання 16 грудня 2021 року о 09:00 год. Витребувано з Білоцерківського міськрайонного суду матеріали кримінального провадження № 42014110000000126 (справа № 357/4580/17 щодо [PERSON] ). 09 листопада 2021 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача [PERSON] з проханням відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Свої заперечення мотивував тим, що позивачем пропущено строк давності звернення до суду, оскільки з моменту дорожньо-транспортної пригоди пройшло більше 7 років. Крім того, цивільний позов потерпілого [PERSON] було розглянуто у межах кримінального провадження у справі № 357/4580/17, та у провадженні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області перебуває цивільна справа за № 357/7636/20 за позовом [PERSON] 11 листопада 2021 року до канцелярії суду надійшов відзив на позовну заяву від відповідача Приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «Еталон» за підписом представника за довіреністю Панченко Ю.Ю. з проханням відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що дійсно 19 квітня 2014 року трапилась дорожньо-транспортна пригода за участю транспортних засобів «Renault Kango», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] та «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Відповідно до Полісу № АС/3779244 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів цивільно-правова відповідальність [PERSON] застрахована в ПрАТ «СК «Еталон». 01 липня 2020 року [PERSON] було подано заяву про виплату страхового відшкодування до ПрАТ «СК «Еталон». Розглянувши заяву про виплату страхового відшкодування ПрАТ «СК «Еталон» прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, оскільки позивач пропустив річний строк звернення до ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» з заявою про виплату страхового відшкодування, а розгляд поважності причин пропуску строку є не припустимим, адже даний строк є присічним. 16 грудня 2021 року розгляд справи відкладено у зв`язку з неявкою учасників справи на 22 лютого 2022 року 14:30 год. Ухвалою суду 14 січня 2022 року задоволено клопотання представника відповідача -2 про участь у судовому засіданні в режимі відео конференції. 18 лютого 2022 року до канцелярії суду від відповідача [PERSON] надійшла заява з проханням проводити розгляд справи за його відсутності, повністю підтримав заперечення на позовну заяву, просив відмовити у задоволенні позову, з підстав викладених у запереченні. В судовому засіданні 22 лютого 2022 року позивач та його представник підтримали свої позовні вимоги та просили суд задоволити їх в повному обсязі. Представник відповідача - СК «Еталон» в судовому засіданні 22 лютого 2022 року просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, застосувавши строки позовної давності. В судовому засіданні 22 лютого 2022 року оголошено перерву до 13 квітня 2022 року за клопотанням сторони позивача з метою підготовки до участі в судових дебатах. 13 квітня 2022 року на адресу суду надійшло клопотання від представника позивача - адвоката Коннової Н.І. про витребування з архіву Білоцерківського міськрайонного суду кримінального провадження № 42014110000000126 (справа № 357/16112/14-к) та долучено витяг із вироку Білоцерківського міськрайонного суду від 05 грудня 2016 року. Вказане клопотання 13 квітня 2022 року судом задоволено та витребувано матеріали кримінального провадження із суду. Через неявку в судове засідання всіх учасників процесу, судовий розгляд у справі, призначений на 13 квітня 2022 року, відкладено на 07 червня 2022 року. В судовому засіданні 07 червня 2022 року представник позивача підтримала позовні вимоги та просила суд їх задоволити в повному обсязі. Вважала за можливе розглядати справу за відсутності позивача, інтереси якого вона представляє. Представник відповідача - СК «Еталон» в судовому засіданні 07 червня 2022 року просила суд відмовити в задоволенні позовних вимог, застосувавши строки позовної давності. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, у своєму клопотанні, що надійшло на адресу суду 18 лютого 2022 року, просив розглядати справу за його відсутності та просив відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у запереченні. Дослідивши матеріали справи судом встановлено наступне. Позивачу [PERSON] на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] належить транспортний засіб марки «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] . 19 квітня 2014 року о 22 год. 30 хв. на 0 км+800 м автодороги Кременець-Біла Церква-Ржищів, поблизу м.Біла Церква Київської області, старший інспектор відділу інспекції з особового складу Управління кадрового забезпечення [PERSON] , керуючи технічно справним автомобілем марки «Renault Kango», реєстраційний номер [NUMBER] , рухаючись в попутному напрямку з автомобілем «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», в напрямку, в суміжній смузі, праворуч від останнього, порушуючи правила дорожнього руху допустив зіткнення передньою лівою частиною керованого ним транспортного засобу з передньою правою частиною автомобіля марки «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням водія [PERSON] , який рухався в лівій смузі в напрямку м.Біла Церква. В результаті даної дорожньо-транспортної пригоди автомобіль [PERSON] зазнав пошкоджень. Відділенням ДАІ з обслуговування м. Біла Церква та Білоцерківського району 29.04.2019 року складено довідку про дорожньо-транспортну пригоду № 9376854, згідно з якою 19.04.2019 року о 22 годині 30 хвилин на дорозі Р-32-01 трапилася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] та автомобіля Renault kangoo, реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням водія [PERSON] . Також відділенням ДАІ видано довідку про наявність механічних пошкоджень автомобіля під керуванням [PERSON] . Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2020 року [PERSON] визнано винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.286 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі строком 8 (вісім) років з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки. Вказаним вироком цивільний позов [PERSON] до [PERSON] задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] моральної шкоди 30 000 грн. В частині стягнення матеріальних збитків відмовлено. Ухвалою Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2020 року щодо [PERSON] в частині рішення про цивільний позов [PERSON] скасовано для розгляду в цивільному судочинстві. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 05 травня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишено без руху для усунення недоліків. Ухвалою Білоцерківського міськрайонного суду від 15 червня 2021 року позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про відшкодування матеріальної та моральної шкоди повернуто позивачу. Згідно зі Звітом про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу № 1308/3 від 26 грудня 2016 року, вартість матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу КТЗ «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 12.12.2016 становить 294 240 грн. Цивільно-правова відповідальність [PERSON] на час дорожньо-транспортної пригоди була забезпечена в ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» на підставі полісу № АС/3779244, відповідно до якого страхова сума за шкоду заподіяну майну становить 50 000 грн. 25 червня 2020 року ФОП [PERSON] за участю [PERSON] складено акт надання послуг № ОУ-20-121, згідно з яким ФОП [PERSON] надано послуги по зберіганню транспортного засобу «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] на території майданчику тимчасового зберігання м. біла Церква на суму 45 736,00 грн. та по евакуації вказаного транспортного засобу на суму 5 000,00 грн. Загальна вартість робіт склала 50 736,00 грн. 01 липня 2020 року [PERSON] подано до заяву про виплату страхового відшкодування до ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» . Розглянувши заяву про виплату страхового відшкодування ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» прийняло рішення про відмову у виплаті страхового відшкодування, посилаючись на те, що [PERSON] подано заяву про страхове відшкодування з порушенням строків. Позивачу було надіслано лист про прийняте рішення вих.04-01-18204 від 07.08.2020. Представником позивача надано копію витягу з вироку Білоцерківського міськрайонного суду від 05 грудня 2016 року, згідно з яким [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ст. 286 КК України та стягнуто з [PERSON] , на користь [PERSON] в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 463040 грн. моральної шкоди 10000 грн. В судовому засідання судом оглянуто матеріали кримінального провадження № 4201411000000026 відносно [PERSON] за ч.3 ст. 286 КК України (судова справа № 357/4580/14 в 5-ти томах. Згідно матеріалів кримінального провадження (том № 1 а.с. 52, цивільний позов під час розслідування кримінального провадження не заявлявся. В томі № 1 на а.с.106-107 міститься позовна заява про стягнення матеріальної та моральної шкоди, адресована Білоцерківському міськрайонному суду Київської області, заявлена позивачем [PERSON] до відповідача [PERSON] та підписана позивачем 03.05.2017 року. Відповідно до змісту позовної заяви [PERSON] просив суд стягнути з [PERSON] матеріальну шкоду в сумі 294 240 грн. та моральну шкоду у сумі 1000 000 грн. В томі № 5 на а.с.182-188 міститься ухвала Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, згідно з якою вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 24 лютого 2020 року щодо [PERSON] в частині рішення про цивільний позов [PERSON] скасовано для розгляду в порядку цивільного судочинства. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Згідно з пунктом 3 частини другої статті 11 ЦК України підставою виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є завдання майнової (матеріальної шкоди) та моральної шкоди іншій особі. Стаття 1166 ЦК України передбачає, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом вказаної норми, за загальним правилом: по-перше, в повному обсязі; по-друге, особою, яка безпосередньо її завдала, шкода підлягає відшкодуванню. Проте із вказаних правил є винятки, передбачені законом. Одним з таких винятків є страхування особою цивільно-правової відповідальності. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування» (далі - Закон № 85/96-ВР)). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 ЦК України). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Питання страхування відповідальності власників транспортних засобів регулюється не тільки національним законодавством, а й міжнародними нормами, і Україна як держава, яка прагне вступу в Європейський союз, в Угоді про асоціацію України з ЄС зобов`язалась здійснити заходи до підвищення гарантій забезпечення прав потерпілих від ДТП відповідно до Директиви 2009/103/ЄС щодо страхування цивільної відповідальності по відношенню до використання автотранспортних засобів та забезпечення виконання зобов`язань щодо страхування такої відповідальності. Відносини страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регламентує, зокрема, Закон № 1961-IV. Згідно зі статтею 999 ЦК України до відносин, що випливають із обов`язкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства. Законом № 1961-IV визначено як засади, так і процедури отримання потерпілими особами за наслідками ДТП, відшкодування заподіяної шкоди. Згідно з статтею 3 Закону №1961-IV обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 5 вказаного Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих унаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу. У разі настання страхового випадку страховик (страхова компанія) у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону № 1961 IV). Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Статтею 1194 ЦК України передбачено, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). В постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (14-95цс20) вказано, що «основний тягар відшкодування шкоди, спричиненої за наслідками ДТП, повинен нести страховик та саме він є належним відповідачем у справах за позовами про відшкодування шкоди в межах страхової суми». При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 760/15471/15-ц з урахуванням постанови Великої Палати Верховного Суду від 09 листопада 2021 року у справі №147/66/17 зазначено, що «відшкодування шкоди особою, яка її завдала, можливе лише за умови, що згідно із Законом № 1961-IV у страховика (страховика) не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди в межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961 IV). Водночас в Законі наголошено, що обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок ДТП та захисту майнових інтересів страхувальників. Тобто Закон як спрямований насамперед на захист прав осіб потерпілих внаслідок ДТП, при цьому також забезпечує майнові інтереси винної особи, які полягають у відшкодуванні спричиненої шкоду не нею, а страховиком (страховою компанією) за певні страхові внески (стаття 3 Закону № 1961-IV). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі №465/4621/16-к (провадження № 13-24кс19) зазначено, що «у системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права». У постанові від 11 грудня 2019 року (справа № 465/4287/15, провадження № 14-406цс19), розглядаючи справу за позовом фізичної особи до ПрАТ «УПСК» про стягнення страхового відшкодування та відшкодування моральної шкоди, Велика Палата Верховного Суду визначила, що «зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає», а «тому саме річний строк звернення із заявою про виплату страхового відшкодування є припинювальним і з його спливом у страховика настає право на відмову у виплаті страхового відшкодування». Разом з тим, як уже зазначалось, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. При цьому, Закон 1961-IV встановлює як підстави відшкодування шкоди і відмови страховика у такому відшкодуванні, так і процедури, за якими така шкода відшкодовується. Слід також зазначити, що відповідно до статті 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Відтак зазначена норма визначає, що саме законом встановлюється випадки, коли право особи припиняється внаслідок його нездійснення. Відповідно до цього Закону 1961-IV та статті 13 ЦК України сторони повинні діяти добросовісно, не порушуючи права інших осіб - учасників цих правовідносин. За змістом зазначених норм права встановлюється, як добросовісність поведінки особи, чиї права порушено, так і передбачається, що припинення права може бути лише у випадках, передбачених законом. Цивільне законодавство встановлює правило, згідно з яким нездійснення особою своїх майнових прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом (частина друга статті 12 ЦК України). При цьому, ЦПК України містить норми, коли нездійснення цивільного права є підставою для припинення цивільного права, настання інших негативних правових наслідків для носія такого права. Припинення ж права на відновлення або захист порушеного права, право на відшкодування шкоди за рахунок певної особи не позбавляє особу взагалі цивільного права, але має наслідком неможливість отримання відновлення порушеного права або відшкодування шкоди тощо за рахунок певної особи (припинення поруки, пропуск позовної давності до одного з боржників). При цьому особа не позбавлена права на отримання захисту або відновлення порушеного права від іншого боржника за його наявності. Таким чином, припинення цивільного права має бути передбачено законом, на відміну від чого припинення права на отримання відшкодування від певної особи не позбавляє особу цивільного права, а лише позбавляє її можливості отримати відшкодування від цієї особи. Відповідно до підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV підставою для відмови страховиком (страховою компанією) у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є, зокрема, неподання потерпілою особою заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння ДТП. Закон передбачає, що потерпілий, який володіє правом на майнове відшкодування заподіяної йому шкоди, повинен вчинити ряд активних дій, які б свідчили про його волевиявлення щодо здійснення цього права. Вказані активні дії потерпілого закон пов`язує, зокрема, із поданням заяви про страхове відшкодування впродовж визначеного законом строку (підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV), зі сприянням у визначенні характеру та розміру збитків (пункт 331.1статті 331 Закону № 1961-IV). Відтак право потерпілого на отримання відшкодування завданої йому шкоди шляхом виконання страховиком узятих на себе зобов`язань не є безумовним, а пов`язується з поданням до такого страховика заяви про здійснення страхової виплати (відшкодування), що у свою чергу законодавець обмежує річним строком з моменту скоєння відповідної ДТП (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 910/7449/17 (провадження № 12-104гс18)). В іншій постанові Великої Палати Верховного Суду зроблено висновок, що зазначений у підпункті 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV річний строк є преклюзивним і поновленню не підлягає (постанова Великої Палати Верховного Суду від 11 грудня 2019 року у справі № 465/4287/15 (провадження № 14-406цс19). Отже, внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди виникають цивільні права й обов`язки, пов`язані з її відшкодуванням. Зокрема, потерпілий набуває право отримати відшкодування шкоди, а обов`язок виплатити відповідне відшкодування за Законом №1961-IV виникає у страховика особи, яка застрахувала цивільну відповідальність (у визначених Законом №1961-IV випадках - МТСБУ) та в особи, яка застрахувала цивільну відповідальність, якщо розмір завданої нею шкоди перевищує розмір страхового відшкодування, зокрема на суму франшизи, чи якщо страховик (МТСБУ) за Законом №1961-IV не має обов`язку здійснити страхове відшкодування (регламентну виплату). Тобто внаслідок заподіяння під час ДТП шкоди (настання страхового випадку) винуватець ДТП не звільняється від обов`язку відшкодувати завдану шкоду, але цей обов`язок розподіляється між ним і страховиком (МТСБУ). Принцип повного відшкодування шкоди, закріплений у статті 1166 ЦК України, реалізується у відносинах страхування через застосування положень статті 1194 цього Кодексу. Вказана норма передбачає, що особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди за загальним правилом зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). З матеріалів справи вбачається, що цивільно-правова відповідальність винної особи застрахована у ПрАТ «»Страхова компанія «Еталон». Згідно зі Звітом про визначення вартості матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу № 1308/3 від 26 грудня 2016 року, вартість матеріального збитку заподіяного власнику транспортного засобу КТЗ «Mersedes Benz Sprinter 313 CDI», реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 12.12.2016 становить 294 240 грн. Страхове відшкодування, яке зобов`язане виплатити страховик складає 50000 грн. Іншу частину, яка не покриває суму страхової виплати зобов`язана сплатити особа, яка визнана винною у вчинені ДТП. Отже, для повного покриття витрат позивача пов`язаних із дорожньо-транспортною пригодою із відповідача ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» підлягає стягненню сума у розмірі 50 000 грн., в свою чергу із відповідача [PERSON] підлягає стягненню різниця між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою у розмірі 294 976, 00 грн., що складається із матеріального збитку завданого власнику транспортного засобу у розмірі 244 240,00 грн. та витрат на експлуатацію транспортного засобу до стоянки та плати за послуги стоянки у розмірі 50 736,00 грн. Разом з тим, відповідачі в своїх запереченнях на позовну заяву заявили про сплив позовної давності з вимогами до них. Поняття «преклюзивні строки» здійснення регулятивного суб`єктивного права (строк подання заяви про страхове відшкодування до страховика) не є тотожним поняттю «позовна давність» (строк захисту порушеного права особи). Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Позовна давність, встановлена законом, може бути збільшена за домовленістю сторін. У такому випадку договір про збільшення позовної давності укладається в письмовій формі та може бути оформлений як окремий договір, і як пункт основного договору (частина перша статті 259 ЦК України). При цьому закон не передбачає, що позовна давність, встановлена законом, може бути скорочена за домовленістю сторін, що свідчить про те, що позовна давність на звернення до суду за захистом порушеного права визначається законом і може бути тільки збільшена. Відповідно до положень статей 256, 257 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю в три роки. Поряд із цим законодавством встановлюються також спеціальні строки позовної давності, зокрема, скорочені до одного року. Така позовна давність, яка закріплена статтею 258 ЦК України, визначена лише для вимог, зазначених у частині другій цієї норми, і зміст цієї норми не допускає розширеного тлумачення та передбачає такий строк для вимог про відшкодування шкоди, спричиненої наслідками ДТП. Підпункт 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 Закону № 1961-IV визначає наслідком пропуску потерпілою особою річного строку подання заяви до страховика про страхове відшкодування, право страховика на відмову у виплаті регламентних виплат. Разом з тим, ані Закон №1961-IV, ані ЦК України, ані будь-який інший закон не передбачає в цьому випадку припинення взагалі права потерпілою особи на отримання відшкодування або на задоволення позову як, наприклад, передбачено ЦК України при пропуску позовної давності. Водночас ЦК України передбачається також поновлення, зупинення, переривання позовної давності (статті 263-264, стаття 267 ЦК України). Сплив строку, протягом якого потерпіла особа може реалізувати своє регулятивне суб`єктивне право (у цьому випадку протягом одного року) за рахунок страховика (страхової компанії), призводить до неможливості отримання страхового відшкодування від особи, що застрахувала відповідальність винної в ДТП особи в позасудовому порядку. Однак, законодавством не передбачено в цьому випадку припинення взагалі права на відшкодування шкоди, ані у повному обсязі, ані в обсязі страхового відшкодування. Тоді як згідно із частиною четвертою статті 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявила сторона у спорі, є підставою для відмови в позові. Крім того, немає підстав вважати, що річний строк звернення з заявою про виплату страхового відшкодування є спеціальним строком позовної давності, передбаченим статтею 258 ЦК України, оскільки це суперечить змісту зазначеної норми, яка не передбачає встановлення спеціальної позовної давності в інших випадках, ніж випадки, передбачені в цій норми. З огляду на те, що пропуск річного строку звернення із заявою до страховика (страхової компанії) не зазначений у законодавстві (стаття 12 ЦК України) як підстава для припинення матеріального права, цей строк не може бути розцінений як преклюзивний і такий, що припиняє існуюче право на отримання відшкодування шкоди в розмірі регламентних виплат взагалі. Аналізуючи норми законодавства стосовно добросовісної поведінки всіх учасників правовідносин (стаття 13 ЦПК України) та принципу повного відшкодування шкоди (стаття 1166 ЦК України), Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14 грудня 2021 року у справі № 147/66/17 (14-95цс20), з огляду на відсутність норми закону, що передбачає припинення в цьому випадку цивільного права на відшкодування, та з урахуванням із загального права особи на захист права в суді (стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) дійшла висновку, що «при добросовісній поведінці потерпілої особи та доведеності, що річний строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, особа може отримати таке відшкодування, пред`явивши вимогу до страховика (страхової компанії) в судовому порядку протягом строку позовної давності. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, крім зазначених вище випадків, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону № 1961-IV). Відтак, аналізуючи зазначене законодавство в сукупності з загальними принципами цивільного права, як то добросовісність поведінки та спрямованість на відновлення порушеного права, слід дійти висновку, що потерпіла особа при відмові страховика (страхової компанії) у виплаті регламентних платежів у зв`язку з пропуском річного строку, має право на пред`явлення вимоги до страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи про відшкодування шкоди в межах страхової суми протягом строку позовної давності. У випадку, якщо потерпіла особа звернеться до страховика (страхової компанії) за відшкодуванням шкоди з пропуском встановленого річного строку, однак доведе, що нею здійснено розумних заходів для отримання відшкодування за рахунок страховика, та строк пропущено через незалежні від потерпілої особи причини, вона має право на відшкодування шкоди в межах страхової суми за рахунок страховика (страхової компанії) винної у спричиненні шкоди особи, у тому числі у судовому порядку. Статтею 256 ЦК України визначено поняття позовної давності. Так, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність, відповдіно до статті 257 ЦК України, встановлюється тривалістю у три роки. Перебіг позовної давності, згідно з частиною першою статті 261 ЦК України, починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Статтею 264 ЦК України визначено можливість переривання перебігу позовної давності. Так, згідно з частиною другою вказаної статті, позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується (частина третя статті 264 ЦК України). Відповідно до частично другої статті 265 ЦК України, якщо суд залишив без розгляду позов, пред`явлений у кримінальному провадженні, час від дня пред`явлення позову до набрання законної сили судовим рішенням, яким позов було залишено без розгляду, не зараховується до позовної давності. Якщо частина строку, що залишилася, є меншою ніж шість місяців, вона подовжується до шести місяців. Згідно з частиною першою статті 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Відповідно до частини третьої статті 267 ЦК України, позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України). Позивач звертаючись до суду з заявою про поновлення процесуального строку звернення до суду з позовною заявою до [PERSON] та ПрАТ «Страхова компанія «Еталон» зазначав, що останній пропустив строк позовної давності звернення до суду з незалежних від нього причин. Так, перебування цивільного позову у кримінальному провадженні, який неодноразово розглядався судами та повернення його автомобіля марки «Renault Kango», реєстраційний номер [NUMBER] , який перебував на території майданчику тимчасового тримання Білоцерківського ВП ГУНП в Київській області лише 25 червня 2020 року спричинило пропущення процесуальних строків. Разом з цим, з ухвали Київського апеляційного суду від 20 січня 2021 року, яка набрала законної сили, вбачається, що з цивільним позовом [PERSON] звернувся 03 травня 2017, тобто більше ніж через 3 роки після ДТП. Отже, строк позовної давності щодо вимог [PERSON] як до страхової компанії «Еталон» так і до [PERSON] , було пропущено вже на час звернення з цивільним позовом в межах кримінального провадження, тому твердження позивача, що останній пропустив строк позовної давності звернення до суду з незалежних від нього причин, не знайшли свого підтвердження, тому строк не може бути поновленим. Позовна заява [PERSON] про вирішення цивільного позову в межах кримінального судочинства надійшла до суду 03 вересня 2021 року. Іншої позовної заяви останнього, матеріли даної цивільної справи та оглянутої в судовому засіданні кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] за ч.3 ст. 286 КК України, не містять. Статтею 266 ЦК України визначено, що зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Враховуючи те, що судом прийнято рішення про застосування позовної давності до основних вимог позивача щодо стягнення майнової шкоди (до СК «Еталон» на суму 50 000,00 грн. та до [PERSON] на суму 244 240 грн.), суд вважає, що згідно статті 266 ЦК України, позовна давність сплила і до додаткової вимоги позивача до відповідача [PERSON] про стягнення витрат на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плати за послуги стоянки в розмірі 50 736 грн. Позовна заява [PERSON] про вирішення цивільного позову в межах кримінального судочинства надійшла до суду 03 вересня 2021 року. Іншої позовної заяви останнього, матеріли даної цивільної справи та оглянутої в судовому засіданні кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] за ч.3 ст. 286 КК України, не містять. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч.4 ст. 267 Цивільного кодексу України). Враховуючи те, що позивачем пропущено строк звернення з позовом, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позовних вимог у зв`язку зі спливом позовної давності. Судові витрати у справі відсутні.

Outcome: dismissed