Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Адвокат Леонова Г.В. в інтересах представника позивачів за довіреністю [PERSON] , яка діє в інтересах [PERSON] , [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , за участю третьої особи без самостійних вимог Одеської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України про зняття арешту з нерухомого майна. Обґрунтовуючи вимоги даного позову вказує на те, що [PERSON] на праві приватній спільній частковій власності у частці ј, [PERSON] на праві приватній спільній частковій власності у частці 3/4 належить житлова квартира за адресою: [ADDRESS] , яке вони набули на підставі Договору купівлі-продажу від 03.03.2010 року. Згідно Договору купівлі-продажу від 03.03.2010 року [PERSON] , [PERSON] передають у власність [PERSON] , [PERSON] квартиру [ADDRESS] . На момент укладання Договору купівлі-продажу квартири, позивачам не було відомо, що в Суворовському районному суді м. Одеси перебуває цивільна справа № 2-2232/10 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок затоплення квартири. В рамках розгляду даної справи ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2010 року було вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на кв. [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] . За результатами розгляду даної справи Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення від 23.03.2011 року, яким питання щодо скасування заходів забезпечення позову не вирішувалось та накладений арешт на квартиру не скасовано. Позивачі позбавлені можливості розпоряджатись власним майном та вимушені звертатись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів з даним позовом, оскільки, відносно житлової квартири за адресою: [ADDRESS] наявний запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме арешт нерухомого майна. Зокрема, заборона була накладена Суворовським районним судом м. Одеси, згідно ухвали № 2-2232/10 від 09.03.2010 року, тобто після укладення Договору купівлі-продажу від 03.03.2010 року. У зв`язку з цим, просять суд задовольнити даний позов та ухвалити рішення, яким зняти обтяження у формі арешту на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який зареєстрований в Єдиному реєстрі заборон відчуження нерухомого майна за № 9723434 від 13.04.2010 року, № 9723553 від 13.04.2010 року та виключити з Єдиного реєстру заборон відчуження нерухомого майна записи № 9723434 від 13.04.2010 року, № 9723553 від 13.04.2010 року про арешт на квартиру [ADDRESS] . Згідно правил ч. 6 ст. 19 ЦПК України зазначений спір є малозначним, а тому відповідно до вимог ст. 274 ЦПК України справа розглядається за правилами спрощеного позовного провадження. Ухвалою судді про прийняття позовної заяви до розгляду та відкриття провадження у справі від 09.02.2022 року було постановлено проводити розгляд справи у спрощеному провадженні із повідомлення та участю сторін. Представник позивачів [PERSON] в судове засідання не з`явилась. Однак, надала суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить суд провести розгляд справи за її відсутності та відсутності позивачів, та проти ухвалення заочного рішення не заперечує. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Відзив у визначений судом строк відповідач не подав. Із будь-якими клопотаннями до суду не звертався. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилась без поважних. Про час та місце розгляду справи належним чином направлялось повідомлення за місцем реєстрації відповідача, однак, згідно поштового повідомлення, адресат за місцем своєї реєстрації відсутній, що вказує на вручення судової повістки належним чином (п. 4 ч. 8 ст. 128 ЦПК). Відзив у визначений судом строк відповідач не подала. А тому суд приходить до переконання про можливість розглянути справи у відсутності відповідачів згідно вимог ч. 3 ст. 223, ч. 1 ст. 280 ЦПК та ухвалює заочне рішення. Представник третьої особи без самостійних вимог Одеської філії державного підприємства «Національні інформаційні системи» Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, будучи належним чином повідомленим про час та місце слухання справи. Дослідивши матеріали справи, надавши оцінку наявним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу окремо шляхом їх всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього дослідження, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що 03.03.2010\~року між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] було укладено Договір купівлі-продажу, відповідно до умов якого [PERSON] , [PERSON] передали у приватну спільну часткову власність позивачам житлову квартиру, що знаходиться в [ADDRESS] , під [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Договору купівлі-продажу від 03.03.2010 року. На підставні Договору купівлі-продажу № 178 від 03.03.2010 року [PERSON] на праві приватній спільній частковій власності у частці ј, [PERSON] на праві приватній спільній частковій власності у частці 3/4 належить житлова квартира за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією Витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 27382164 від 21.09.2010 року . На момент укладання Договору купівлі-продажу квартири, позивачам не було відомо, що в Суворовському районному суді м. Одеси перебуває цивільна справа № 2-2232/10 за позовною заявою [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про відшкодування майнової і моральної шкоди, завданої внаслідок затоплення квартири. В рамках розгляду даної справи ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси від 25.03.2010\~року було вжито заходи забезпечення позову, а саме накладено арешт на кв. [ADDRESS] , що належить на праві приватної власності [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією вищезазначеної ухвали. (а.с. 32) За результатами розгляду даної справи Суворовським районним судом м. Одеси ухвалено рішення від 23.03.2011 року, яким, питання щодо скасування заходів забезпечення позову не вирішувалось та накладений арешт на квартиру не скасовано. (а.с. 37) В обґрунтування даного позову позивачі зазначають про те, що вони позбавлені можливості розпоряджатись власним майном, у зв`язку з тим, що відносно належної позивачам житлової квартири за адресою: [ADDRESS] , наявний запис в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, а саме арешт нерухомого майна. Так, згідно Інформаційної довідки з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 279121002 від 11.10.2021 року, 13.04.2010 року державним реєстратором Одеська філія державного підприємства «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України було внесено записи про обтяження № 9723434, 9723553, а саме арешт нерухомого майна на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Підставою внесенням державним реєстратором записів про обтяження № 9723434, 9723553 слугувала ухвала, 2-2232/10, Суворовський районний суд міста Одеси, суддя Пепеляшков О.С. Таким чином, суд констатує, що позивачі [PERSON] , [PERSON] в інший спосіб, крім скасування заборони в судовому порядку захистити своє порушене право не можуть. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ч. 4 ст. 10 ЦПК України суд має застосовувати при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно статті 1 Протоколу 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 10 Загальної декларації прав людини визначено, що кожна людина має право володіти майном як одноособово, так і разом з іншими. Ніхто не може бути безпідставно позбавлений свого майна. За змістом ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а відповідно до ст. 319 цього Кодексу власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Згідно ст. 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод в здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном Пункт 33 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014р. № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» містить роз`яснення, що застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Відповідно до п. 2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 03.06.2016 року № 5 «Про судову практику у справах про зняття арешту з майна» позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору, або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України №5 від 03.06.2016 року "Про судову практику в справах про зняття арешту з майна" при розгляді позову про визнання права власності на арештоване майно та/або зняття арешту з майна судам слід всебічно і повно з`ясовувати обставини, наведені позивачем на підтвердження своїх вимог, неухильно дотримуватись при цьому як правових норм, що гарантують права осіб, які беруть участь у справі, так і положень про належність та допустимість доказів. З огляду на те, що на час постановлення ухвали про забезпечення позову, квартира за адресою: [ADDRESS] належала [PERSON] та [PERSON] на підставі Договору купівлі-продажу № 178 від 03.03.2010 року, суд констатує, що у матеріалах справи відсутні докази про те, що на даний час існує потреба в продовженні дії заборони вищезазначеного майна. Пунктом 7 Порядку використання даних Реєстру прав власності на нерухоме майно, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, Державного реєстру іпотек та Державного реєстру обтяжень рухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України № 1844/5 від 14.12.2012 року передбачено, що у разі коли при розгляді заяви про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якої державній реєстрації підлягає припинення обтяження речового права на нерухоме майно, право власності на яке не зареєстроване в Державному реєстрі прав, встановлено наявність запису про таке обтяження в Реєстрах, державний реєстратор переносить відомості запису про таке обтяження до спеціального розділу Державного реєстру прав, після чого на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію припинення обтяження речового права на нерухоме майно вносить запис про припинення такого обтяження до Державного реєстру прав. Таким чином, накладення обтяження та внесення відповідного запису до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна обмежує права позивачів як власників, щодо вільного розпорядження та користування своїм майном. У відповідності до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності Виходячи з викладеного вище, враховуючи, що на час звернення з заявою до суду за наявності обтяження накладеного на майно позивачів, порушується право позивачів на вільне володіння та розпорядження своїм майном, підстав для продовження обтяження на майно суд не вбачає, а тому право позивачів підлягає судовому захисту у заявлений ними спосіб шляхом зняття заборон з відчуження майна. На підставі та

Outcome: approved