Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

01.12.2021 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» звернулося до Київського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , в якій просить суд стягнути з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» грошову суму у розмірі 282 892,78 грн., яка складається з: 193 667,95 грн. - інфляційні втрати, 89 224,83 грн. - три відсотки річних за користування грошовими коштами, а також витрати по сплаті судового збору у розмірі 4 243,39 грн. В обґрунтування заявленого позову ТОВ «Консалт Солюшенс» посилається на те, що рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2016 року було стягнуто з [PERSON] на користь Публічного Акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №15/КВ-07 від 17 травня 2007 року станом на 22.08.2014 року в сумі 991 387,04 (дев`ятсот дев`яносто одна тисяча триста-вісімдесят сім гривень чотири копійки) гривень, яка складається із: суми заборгованості за кредитом у сумі 49873,23 доларів США, що за курсом НБУ становить 666577,36 гривень, суми заборгованості за відсотками у сумі 22968,81 доларів США, що за курсом НБУ становить 306988,11 гривень, суми заборгованості за комісією у сумі 17821,57 гривень. Як стверджує представник позивача, вказане рішення суду боржником досі не виконується. Представник позивача зазначає, що 21.07.2020 року між ПАТ «Дельта Банк» та ТОВ «Консалт Солюшенс» укладений договір №2292/К про відступлення прав вимоги, за яким до ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] за кредитним договором № 15-КВ-07 від 17.05.2007 року. Представник позивача вказує, що ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «Дельта Банк» в порядку пункту 4 договору до дня укладення договору 15 186 587,48 гривень без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням №166 від 16.07.2020 року. Таким чином, представник позивача зазначає, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» є правонаступником Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» в даних правовідносинах. Представник позивача вказує, що в період з 15 листопада 2016 року по 30 листопада 2021 року відповідач безпідставно користувалася коштами, які належали до сплати кредиторові, а тому, факт наявності заборгованості [PERSON] є преюдиційним, оскільки встановлене рішенням суду, яке набрало законної сили. Однак, відповідачами таке рішення суду не було виконане вчасно, у зв`язку з чим, представник позивача вважає, що позивач має право стягнути з боржника інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання рішення суду. При цьому, представник позивача зазначає, що звертаючись до суду, позивач враховує строки позовної давності для звернення до суду з такою вимогою, та просить суд стягнути з відповідача інфляційні втрати та 3% річних за прострочення виконання рішення суду від 15.11.2016 року у період з 30 листопада 2018 року по 30 листопада 2021 року, що складає 282 892,78 гривень 78 копійок. З урахуванням викладеного, приймаючи до уваги невиконання відповідачем рішення суду про стягнення заборгованості за кредитним договором, ТОВ «Консалт Солюшенс» звернулося до суду з відповідним позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Київського районного суду м. Одеси Петренку В.С. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси Петренка В.С. від 20.12.2021 року було прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі за позовною заявоюТовариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» до [PERSON] про стягнення заборгованості. Призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні. У судове засідання 02.06.2022 року представник позивача не з`явився, однак надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій просив розглянути справу за відсутності представника позивача, заявлені позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити. Відповідач - [PERSON] про час та місце судового засідання повідомлявся належним чином шляхом надсилання судової повістки на адресу, зазначену у позовній заяві, яка не змінювалась, про що свідчить довідка з відділу адресно-довідкової роботи Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області, у судове засідання не з`явився, про поважність причин відсутності не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. При цьому, суд зазначає, що відповідно до п.2 ч.7 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається: фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Відповідно до п.3 ч.8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є: день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. Приймаючи до уваги, що судове відправлення було повернуто поштою із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», суд зазначає, що відповідач про час та місце судового засідання повідомлений належним чином. Крім того, відповідачу - [PERSON] відомо про розгляд зазначеної справи, про що свідчить участь його представника у судовому засіданні 09.02.2022 року, підпис представника на довідковому листі про сповіщення про явку до судового засідання та отримання його представником копії ухвали про відкриття провадження у справі разом з позовною заявою та доданими до неї документами. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Як вбачається із матеріалів справи та встановлено судом у судовому засіданні, 17 травня 2007 року між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем [PERSON] був укладений кредитний договір № 15/КВ-07, за умовами якого, ТОВ «Український промисловий банк» надав на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності, а [PERSON] отримав кредит у розмірі 60 000 доларів США, зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 14 % на рік строком до 16 травня 2017 року. В цей же день в забезпечення виконання зобов`язань по кредитному договору №15/КВ-07, між ТОВ «Український промисловий банк» та відповідачем [PERSON] був укладений договір поруки №15/Zфпор-07-1. Відповідно п. 3, п. 4 договору поруки, поручитель відповідає перед банком у тому ж об`ємі, що і позичальник, включаючи повернення кредиту, сплати процентів, штрафних санкцій та відшкодуванні збитків. Позичальник і поручитель відповідають як солідарні боржники, що означає нічим не обумовлене і абсолютне право кредитора вимагати виконання зобов`язань як від позичальника та поручителя ж разом, так і від кожного окремо. Відповідачі своїх зобов`язань за кредитним договором не виконали, у зв`язку з чим, заборгованість за кредитним договором №15/КВ-07 від 17 травня 2007 року станом на 22.08.2014 року складає в сумі 991387,04 гривень. У подальшому, між ТОВ «Укрпромбанк», АТ «Дельта Банк» та Національним банком України було укладено договір про передачу активів та кредитних зобов`язань ТОВ «Укрпромбанк» на користь ПАТ «Дельта Банк», відповідно до п. 4.1 якого, в порядку, обсязі та на умовах, визначених договором, ТОВ «Укрпромбанк» передає (відступає) ПАТ «Дельта Банк» права вимоги за кредитними та забезпечувальними договорами, в тому числі, і за кредитним договором №15/КВ-07 від 17 травня 2007 року, укладеного з [PERSON] . Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року позов ПАТ «Дельта Банк» було залишено без задоволення. Зустрічний позов [PERSON] задоволено, визнано припиненим договір поруки №15/КВ-07, укладений 17.05.2007 року між ТОВ «Укрпромбанк» та [PERSON] . Рішенням Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2016 року, яке набрало законної сили, рішення Київського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року скасовано в частині відмови у задоволенні позову Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В цій частині ухвалено нове рішення. Позов Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено. Стягнуто з [PERSON] на користь Публічного акціонерного товариства «Дельта Банк» заборгованість за кредитним договором №15/КВ-07 від 17 травня 2007 року станом на 22.08.2014 року у сумі 991 387,04 гривні, яка складається із: суми заборгованості за кредитом у сумі 49 873,23 доларів США, що за курсом НБУ становить 666 577,36 гривень, суми заборгованості за відсотками у сумі 22 968,81 доларів США, що за курсом НБУ становить 306 988,11 гривень, суми заборгованості за комісією у сумі 17 821,57 гривень. В решті рішення залишено без змін. 21.07.2020 року між Публічним акціонерним товариством «Дельта Банк» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» було укладено договір №2292/К про вiдступлення прав вимоги, посвідчений приватним нотарiусом Київського мiського нотарiального округу Антиповою І.В. та зареєстрованим в реєстрі №236. За змістом пункту 1 цього Договору Банк відступає новому кредитору належнi банку права вимоги до боржникiв зазначених у Додатку №1 Договору, в тому числі, права вимоги до правонасгупників боржникiв, за кредитними договорами, договорами поруки та договорами iпотеки, з урахуванням ycix змiн, доповнень i додаткiв до них, згiдно реестру у Додатку №1 до Договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошовi кошти у сумi та у порядку, визначених цим Договором. На виконання умов Договору, ТОВ «Консалт Солюшенс» сплатило ПАТ «Дельта Банк» грошові кошти у розмiрi 15 186 587,48 гривень без ПДВ, що підтверджується платіжним дорученням №166 від 16 липня 2020 року. За змістом пункту 2 договору новий кредитор набуває yci права кредитора за основними договорами (кредитними, поруки, іпотеки тощо), включаючи: право вимагати належного виконання боржниками зобов`язань за основними договорами, сплати боржниками грошових коштів, сплати процентів, право вимагати сплати неустойок, пеней, штрафів, передбачених основними договорами, право вимагати сплати сум, передбачених статтею 625 Цивільного кодексу України (індекс, 3,0% річних), право вимагати передачі предметів забезпечення в рахунок виконання зобов`язань за основними договорами, вимоги, якi випливають iз судових справ, у тому числі справ про банкрутство боржників, виконавчих проваджень щодо боржників тощо. Права кредитора за основними договорами перейшли до Нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги. За змістом пункту 87 Додатку №1 до договору №2292/К про відступлення прав вимоги від 21 липня 2020 року до позивача ТОВ «Консалт Солюшенс» перейшло право вимоги, серед іншого, до [PERSON] , за кредитним договором №15/КВ-07 від 17 травня 2007 року, іпотечним договором б/н від 17 травня 2007 року та договором поруки №15/р-07-01 від 17.05.2007 року. Підставами виникнення цивільних прав і обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини, пункт 1 частина друга стаття 11 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні (крім випадків, передбачених статтею 515 ЦК України) може бути замінений іншою особою внаслідок, зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги), а згідно зі статтею 514 цього Кодексу до нового кредитора переходять права первісного кредитора в зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. Виходячи зі змісту статей 512, 514 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні можлива з підстав відступлення вимоги (цесія), правонаступництва (смерть фізичної особи, припинення юридичної особи) тощо й до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, у тому числі бути стороною виконавчого провадження шляхом подання ним та розгляду судом заяви про заміну стягувача. Таким чином, ПАТ «Дельта Банк» вибуло з правовідносин, що виникли за кредитним, іпотечним та договором поруки, що зазначені вище, а ТОВ «Консталт Солюшенс» набуло всіх прав кредитора за основними договорами. У зв`язку з тим, що до теперішнього часу рішення Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2016 року виконано не було, ТОВ «Консталт Солюшенс» звернулося до суду із відповідним позовом. Відповідно до ст.ст. 525, 526 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно ч.1 ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно ч.1, ч. 2 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і з неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, відповідно до ст.ст. 1046, 1047 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 , ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч. 1, 2 ст. 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У постанові Верховного Суду від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15 зроблений висновок, що стаття 625 ЦК України поширює свою дію на всі види грошових зобов`язань, тому, у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних від простроченої суми, відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положеннями ст.611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Якщо зобов`язання виконано неналежним чином, то воно не припиняється, а, навпаки, на особу, яка допустила неналежне виконання, покладаються додаткові юридичні обов`язки, у тому числі ті, що передбачені статтею 625 ЦК України. Крім того, аналогічна позиція міститься в рішенні Верховного Суду України по справі № 6-113цс14 від 01 жовтня 2014 року. Так, ВСУ в цьому рішенні зробив правовий висновок, відповідно до якого, будь-яке зобов`язання, що зводиться до сплати грошей, є грошовим зобов`язанням, незалежно від правових підстав його виникнення і в випадку його порушення підлягає застосуванню ч. 2 ст. 625 ЦК України. Більш того, суд зазначив, що за змістом цієї норми закону (ст. 625 ЦК України) нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Разом з вищезазначеною судовою практикою, 16 травня 2018 року Верховним Судом була винесена постанова по справі № 686/21962/15-ц. В даному рішенні суду зазначається, що позивач в цій справі звернувся до суду з позовом про стягнення інфляційних втрат та 3% річних за несвоєчасне виконання рішення суду. Так, в цьому рішенні Верховний Суд дійшов таких висновків щодо правильного застосування норм права, а саме: Велика Палата Верховного Суду відхиляє доводи відповідача про неврахування судами попередніх інстанцій правової позиції, висловленої в постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-771цс15, відповідно до якої припис частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Суди першої й апеляційної інстанцій встановили, що грошове зобов`язання між сторонами про відшкодування матеріальних збитків і моральної шкоди визначене за рішенням суду саме у гривні. А тому застосування до правовідносин між сторонами статті 625 ЦК України не суперечить правовій позиції, сформульованій у постанові Верховного Суду України від 27 січня 2016 року у справі №6-771цс15. Таким чином, застосування до правовідносин між [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» ст. 625 ЦК України не суперечить законодавству та судовій практиці, оскільки грошове зобов`язання між сторонами було встановлено рішенням суду саме у гривні. Крім того, Верховний Суд у постанові від 16 травня 2018 року у справі №686/21962/15-ц, зазначив, що відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу сплати гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку Тобто, відповідачі за цим рішенням зобов`язані вчинити на користь позивача певну дію (сплатити грошові кошти), а тому ці правовідносини є зобов`язанням. У пункті 39 постанови Верховного Суду вказано, що згідно з частиною другою статті 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Якщо звернутись до положень ст. 11 ЦК України, то в ч. 5 цієї статті зазначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Так, в правовідносинах що склались між Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» та [PERSON] зобов`язання виникло саме на підставі рішення Апеляційного суду Одеської області у справі №520/1202/14-ц від 15.11.2016 року. У пункті 42 постанови Верховного Суду зазначено, що за змістом статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті) що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. У пункті 43 постанови Верховного Суду вказано, що згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У наданій позовній заяві Товариство з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» просить суд стягнути три відсотки річних та інфляційні втрати відповідно до ст. 625 ЦК України. У пункті 45 постанови Верховного Суду вказано, що у статті 625ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до ч. 1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Як вбачається із матеріалів справи, у зв`язку з невиконанням [PERSON] рішення Одеського Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2016 року, про стягнення заборгованості за кредитним договором №15/КВ-07 від 17 травня 2007 року станом на 22.08.2014 року у сумі 991 387,04 гривні, Товариством з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс», відповідно до ст. 625 ЦК України, були нараховані три відсотки річних та інфляційні збитки за період з 30.11.2018 року по 30.11.2021 року, розмір яких, згіднонаданого розрахунку, складає: 193 667,95 грн. - інфляційні втрати, 89 224,83 грн. - три відсотки річних за користування грошовими коштами. Доказів сплати зазначеної суми, як і доказів виконання рішення Одеського Апеляційного суду Одеської області від 15.11.2016 року, відповідачем, в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, суду не надано. З урахуванням викладеного, вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Консалт Солюшенс» про стягнення з [PERSON] грошової суми у розмірі 282 892,78 грн., яка складається з: 193 667,95 грн. - інфляційні втрати, 89 224,83 грн. - три відсотки річних за користування грошовими коштами, заявлені на підставі розрахунку, є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору в сумі 4 243,99 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved