Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з заявою про встановлення факту смерті на тимчасово окупованій території України. Заява мотивована тим, що [INFO] в м.Донецьк помер її батько [PERSON] , що посвідчується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , видане Київським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької народної республіки. Проте, вказаний документ є неналежного зразка, оскільки факт смерті відбувся на тимчасово окупованій території України. У зв`язку з невідповідністю виданих документів на тимчасово неконтрольованій території, зразку документів відповідно до вимог законодавства України, заявник позбавлений можливості оформити спадщину після його смерті, тому заявник звернулася до суду із заявою про встановлення факту смерті в порядку ст.317 ЦПК України та просила встановити факт смерті [PERSON] , який помер [INFO] в м.Донецьк. Заявник [PERSON] в наданій до суду заяві підтримала заявлені вимоги та просила її задовольнити, розгляд справи провести у її відсутність. Представник заінтересованої особи - відділу державної реєстрації актів цивільного стану у м.Жмеринці Жмеринського району Вінницької області Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м.Хмельницький) Вернік І.В. в судове засідання не з`явилася, в наданій до суду заяві просила дану справу розглянути у її відсутність. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що заява підлягає задоволенню враховуючи таке. Згідно із п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті. Відповідно до ст.317 ЦПК України, заява про встановлення факту смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, може бути подана родичами померлого, їхніми представниками за межами такої території України. Згідно із ч.2 ст.319 ЦПК України, рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно до ч.ч.1,2,3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», державні органи та органи місцевого самоврядування, утворені відповідно до Конституції та законів України, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом; Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсними і не створює правових наслідків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про реєстрацію актів цивільного стану» (за внесеними змінами від 09.09.2011 року), підставою для проведення державної реєстрації смерті є документ встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Заява про державну реєстрацію смерті подається не пізніше трьох днів з дня настання смерті або виявлення трупа, а в разі якщо неможливо одержати документ закладу охорони здоров`я або судово-медичної установи, - не пізніше п`яти днів. Державна реєстрація смерті за заявою, поданою у строки, визначені частиною другою цієї статті, та до закінчення одного року з дня настання смерті, проводиться за останнім місцем проживання померлого, за місцем настання смерті чи виявлення трупа або за місцем поховання. Державна реєстрація смерті проводиться за місцем проживання заявника у разі: якщо заява надійшла після закінчення одного року з дня настання смерті; встановлення у судовому порядку факту смерті; звернення для реєстрації смерті особи, оголошеної судом померлою. У разі настання смерті в дорозі (у поїзді, на судні, в літаку тощо) державна реєстрація смерті може бути проведена в найближчому органі державної реєстрації актів цивільного стану. Державна реєстрація смерті проводиться за заявою родичів померлого, представників органу опіки та піклування, працівників житлово-експлуатаційних організацій, адміністрації закладу охорони здоров`я, де настала смерть, та інших осіб. Про державну реєстрацію смерті іноземця відділ державної реєстрації актів цивільного стану повідомляє Міністерство закордонних справ України. В судовому засіданні з матеріалів справи встановлено, що [INFO] в м.Донецьк помер [PERSON] , що посвідчується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Київським відділом РАЦС Донецького міського управління юстиції Міністерства юстиції Донецької народної республіки (а.с.14). Згідно копії лікарського свідоцтва про смерть №3993 від [INFO] [PERSON] помер вдома по [ADDRESS] , причина смерті (злоякісне новоутворення печінки) (а.с.16-17). Згідно копії свідоцтва про народження померлий [PERSON] є батьком заявника [PERSON] (а.с.6). За копією довідки від 22.04.2021 року [PERSON] , який зареєстрований по [ADDRESS] був взятий на облік внутрішньо переміщеної особи, фактичне місце проживання/перебування [ADDRESS] (а.с.13). Питання щодо можливості використання як доказів у справі про встановлення факту народження та смерті особи на тимчасово окупованій території України документів, які видані органами та установами (зокрема свідоцтвом про смерть), що знаходяться на такій території, має вирішуватися з урахуванням загальних положень цивільного процесуального законодавства України щодо належності та допустимості доказів (ст.ст.58, 59 ЦПК України). Зокрема, належними відповідно до ч.1 ст.58 ЦПК України є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування. Допустимими є докази, одержані в порядку, встановленому законом. Даючи оцінку допустимості наданих заявницею доказів, слід виходити із положень ч.ч.2, 3 ст.9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», відповідно до яких будь-які органи, їх посадові та службові особи на тимчасово окупованій території та їх діяльність вважаються незаконними, якщо ці органи або особи створені, обрані чи призначені у порядку, не передбаченому законом. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків. Разом із цим, вирішуючи питання щодо оцінки доказів у справі в частині встановлення факту народження дитини на тимчасово окупованій території України, необхідно брати до уваги практику Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка відповідно до вимог українського законодавства є джерело права. Згідно рішень ЄСПЛ у справах проти Туреччини ( "Loizidou v Turkey», «Cyprus v. Turkey»), Молдови та Росії («Mozer v. the Republic of Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case) суд наголосив, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони [тобто є окупованою]. Такий висновок ЄСПЛ слід розуміти у відповідності до сформульованого Консультативного висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватись недійсними всі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованих територіях, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цих територій при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, що означало б позбавлення їх навіть мінімального рівня прав, які їм належать. При цьому, за логікою цього рішення, визнання актів окупаційної влади в обмеженому контексті захисту прав мешканців окупованих територій ніяким чином не легітимізує таку владу. Оскільки реєстрація смерті громадянина [PERSON] в органах реєстрації актів цивільного стану на території України не проводилась, то є підстави в судовому порядку встановити факт смерті громадянина [PERSON] , [INFO] в м.Донецьк. Відповідно до ч.4 ст.317 ЦПК України, ухвалене судом рішення у справах про встановлення факту народження або смерті на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною радою України, підлягає негайному виконанню, оскарження рішення не зупиняє його виконання.

Outcome: approved