Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів. В обґрунтування позовних вимог вказує те, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.05.2019 року по справі № 569/1757/19 стягнуто з відповідача на її користь аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 28 січня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Рішення суду набрало законної сили 16.01.2020 року. Протягом вказаного періоду і аж до 11.04.2021 року відповідач допустив заборгованість по сплаті аліментів пропорційно на обох дітей, яку погасив 12.04.2021 року та 26.05.2021 року. Просить стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] в розмірі 27\~021,07 грн. та [PERSON] , [INFO] в розмірі 27\~021,07 грн. 22.09.2021 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області відповідачем подано відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що на дату подачі вказаної позовної заяви у нього відсутня будь-яка заборгованість по сплаті аліментів, оскільки він їх сплачує добровільно та в повному обсязі щомісячно. Крім того, зазначає, що ч. 13 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» визначено, що довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувача протягом трьох робочих днів у випадках, встановлених законом. Однак, позивачем вказана довідка до матеріалів позовної заяви не долучена, яка б свідчила про наявність у нього перед позивачкою будь-якої заборгованості по сплаті аліментів на утримання дітей. Вважає, що подані позивачкою розрахунки заборгованості є хибними, складеними позивачкою на власний розсуд без дотримання вимог закону, а тому, на його думку, не можуть прийматися судом до уваги, оскільки жодним чином не підтверджують або спростовують можливу наявність чи відсутність заборгованості. В зв`язку з цим просить в задоволенні позовних вимог відмовити повністю. До відзиву долучив копії квитанцій про добровільну сплату аліментів за період з травня по серпень 2021 року. 08.02.2022 року через канцелярію Рівненського міського суду Рівненської області позивачко подано заяву про збільшення позовних вимог, в якій просить стягнути з відповідача на її користь неустойку (пеню) за прострочення сплати аліментів на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] в розмірі 27\~861,72 грн. та [PERSON] , [INFO] в розмірі 27\~861,72 грн. Позивачка та її представник адвокат Перетятко А.Л. збільшені позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві. Просять їх задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлявся про час та дату розгляду справи належним чином, причину неявки суду не повідомив. Заслухавши думку позивачки та її представника адвоката Перетятка А.Л. врахувавши поданий відповідачем відзив на позовну заяву, дослідивши наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 08.05.2019 року по справі № 569/1757/19 стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в розмірі 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 28 січня 2019 року і до досягнення дітьми повноліття. Рішення суду набрало законної сили 16.01.2020 року. Позивач просить стягнути з відповідача неустойку (пеню) від несплачених аліментів, вказуючи на те, що протягом вказаного періоду і аж до 11.04.2021 року відповідач допустив заборгованість по сплаті аліментів пропорційно на обох дітей, яку погасив 12.04.2021 року та 26.05.2021 року. Відповідно до ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. У відповідності до ч. 1 ст. 196 СК України, у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Таким чином, фактично вказаною нормою права закріплено відповідальність платника аліментів за прострочення сплати аліментів. При цьому, передбачена ст.\~196\~Сімейного кодексу\~України відповідальність у вигляді сплати неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів настає за наявності вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Розмір заборгованості зі сплати аліментів визначається державним виконавцем за місцем виконання рішення суду у порядку встановленому Сімейним кодексом. Державний виконавець обчислює розмір заборгованості зі сплати аліментів, складає відповідний розрахунок та повідомляє про нього стягувачу і боржнику. Так, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження своїх вимог позивачка надала копію заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08.05.2019 року по справі № 569/1757/19 (а.с. 7-9), копії свідоцтв про народження дітей - [PERSON] та [PERSON] (а.с. 12, 13), копію виконавчого листа виданого Рівненським міським судом Рівненської області 27.02.2020 року (а.с. 15), копії квитанцій про сплату відповідачем аліментів за період з січня 2019 року по квітень 2021 року (а.с. 16-25, 27-34) та власноручно зроблені розрахунки неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів згідно рішення суду по справі 569/1757/19 від 16.01.2020 року на утримання [PERSON] та [PERSON] (а.с. 10, 11). Інших доказів до справи не надано. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. Закону України «Про виконавче провадження» підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України. З долученої до позовної заяви копії виконавчого листа по справі № 569/1757/19 вбачається, що останній був виданий позивачці Рівненським міським судом Рівненської області 27.02.2020 року (а.с. 15). Позивач в судовому засіданні пояснила, що з вищевказаним виконавчим листом до органів державної виконавчої служби вона не зверталася, оскільки вважає, що це не є її обов`язком, а також вказане не звільняє відповідача від вчасної щомісячної сплати аліментів. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього\~Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. Відповідно до ч. 2 ст. 7 Закону України «Про виконавче провадження» одночасно з виконавчим документом стягувач подає заяву, в якій зазначаються: 1) реквізити банківського рахунка, на який слід перераховувати кошти; 2) прізвище, ім`я, по батькові стягувача, реквізити документа, що посвідчує його особу. Зазначене свідчить про те, що позивачкою не надано суду доказів перебування вказаного виконавчого листа на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби. З матеріалів справи вбачається, що відповідачем сплачувалися позивачці аліменти на утримання дітей наступним чином: - 12.04.2021 року за період з 28 січня 2019 року по квітень 2021 року, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с. 16-25, 27-34); - 24.06.2021 року за травень 2021 року, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с. 54, 55); - 22.07.2021 року за червень 2021 року, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с. 56, 57); - 11.08.2021 року за липень 2021 року, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с. 58, 59); - 17.09.2021 року за серпень 2021 року, що підтверджується дублікатами квитанцій (а.с. 60, 61). Вказане свідчить про добровільну сплату відповідачем позивачці аліментів, враховуючи про відсутність виконавчого листа на примусовому виконанні в органах державної виконавчої служби. Відповідно до ч. 13 ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» довідка про наявність заборгованості зі сплати аліментів видається органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем на вимогу стягувача протягом трьох робочих днів у випадках, встановлених законом. Судом встановлено, що в матеріалах справи відсутні будь-які докази наявності/відсутності у відповідача заборгованості по аліментам. Надані позивачкою власноручно зроблені розрахунки неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів згідно рішення суду по справі 569/1757/19 від 16.01.2020 року не заслуговують на увагу суду, оскільки розрахунок неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів здійснюються на підставі довідки про наявність заборгованості зі сплати аліментів, яка видається органом державної виконавчої служби на підставі ч. 13 ст. 72 Закону України «Про виконавче провадження». Тобто, з аналізу наведених вище норм вбачається, що за відсутності довідки державного виконавця про розмір заборгованості відповідача по сплаті аліментів, суд позбавлений можливості самостійно вирахувати розмір неустойки, який підлягає стягненню у відповідності з законом. Суд звертає увагу на те, що надані позивачкою копія заочного рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 08.05.2019 року по справі № 569/1757/19 та копія виконавчого листа виданого Рівненським міським судом Рівненської області 27.02.2020 року не дають підстав для задоволення позову, оскільки відсутні будь-які належні докази того, що виконавчий лист направлявся для примусового виконання до органів ДВС. Відповідно до ч. 1 ст.\~263\~ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89\~ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Зважаючи на вищевикладене, суд приходить до висновку про неможливість задоволення позовних вимог в зв`язку з відсутністю належних та допустимих доказів, а тому відмовляє в їх задоволенні в повному обсязі. На підставі\~ст.\~ 196 Сімейного кодексу України, ст.ст. 1, 7, 26, 71 Закону України «Про виконавче провадження», ст.ст. 3, 5, 13, 81, 82, 89, 259, 263-265, 268, 273,\~354\~ ЦПК України, ЦПК України, суд,-

Outcome: dismissed