Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

19.07.2021 до Луцького міськрайонного суду Волинської області надійшла вищевказана позовна заява, в якій представник позивача просила визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та на Ѕ земельної ділянки, що розташована в селі Великий Омеляник Луцького району Волинської області, к.н. 0722881800:03:001:0848, площа 0,0500 га. Позовні вимоги обґрунтовував тим, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 07.08.1999 по даний час, однак з липня 2020 року між ними припинені фактичні шлюбні відносини. За час перебування у шлюбі, сторонами за спільні кошти було побудовано житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та придбано земельну ділянку, про що укладено договір купівлі-продажу від 25.06.2005 Право власності на землю та будинок зареєстровано за [PERSON] . Позивач не заперечує участі відповідача у будівництві оспорюваного майна, оскільки обидва з подружжя працювати та отримували дохід у даний період, набуті кошти були спрямовані на утримання сім`ї та ведення спільного господарства, у зв`язку із чим просить визнати за нею право власності на Ѕ частку у даному спільному майні. Ухвалою від 16.08.2021 позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито загальне позовне провадження у справі. Протокольною ухвалою суду 18.01.2022 підготовче провадження у справі завершено, справу призначено до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача, адвокат Вінцюк Ю.Б., підтримала заявлені позовні вимоги, просила їх задовольнити у повному обсязі. Окрім того, до закінчення судових дебатів у справі представник позивача усно заявила клопотання про надання доказів на підтвердження розміру витрат позивача на професійну правничу допомогу протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Відповідач [PERSON] не заперечував щодо задоволення позовних вимог, однак заперечував розмір витрат на професійну правничу допомогу, заявлених позивачем до стягнення. Заперечення щодо розміру таких витрат подані до суду відповідачем в письмовому клопотанні 18.01.2022. Заслухавши учасників судового розгляду, дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи письмові докази суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 07.08.1999 до його розірвання рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 12.10.2021 у справі №161/12746/21 (провадження №2/161/3419/21). За час перебування у шлюбі, відповідачем [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу р.№880 від 25.069.2005 набуто у власність земельну ділянку площею 0,0500 га, що розташована у с.Великий Омеляник Луцького р-ну Волинської обл., цільове призначення для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, що підтверджується копією договору купівлі-продажу та копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЯА №656695 від 21.02.2006 (а.с.10-13). Окрім того, згідно копії Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №253859490 від 22.04.2021, за [PERSON] зареєстровано також право власності на житловий будинок загальною площею - 190,3 кв.м., житловою площею 118,7 кв.м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , підстава виникнення права власності свідоцтво про право власності № [NUMBER] від 29.11.2012, видане Виконавчим комітетом Заборольської сільської ради (а.с.12-15). Із матеріалів справи вбачається та не заперечується учасниками справи фактичні обставини, що спірний житловий будинок і земельна ділянка, що призначена для його будівництва та обслуговування, набуті сторонами по справі під час шлюбу. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого: примусове виконання обов`язку в натурі. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках (ч. 1, п. 5, абзац 11 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Статтею 41 Конституції України закріплено право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Аналогічне законодавче положення закріплено статтею 321 ЦК України. Статтею 316 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав (ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 319 ЦК України). Статтею 321 ЦК України закріплено конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України, відповідно до частини четвертої якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Аналогічне положення закріплено нормою статті 368 ЦК України. Дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (стаття 63 СК України). Статтями 69, 70 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом (ч. 2 ст. 372 ЦК України). Частиною першою статті 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами першою та другою статті 70 СК України передбачено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Згідно статей 60, 61 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку доходу. Кожна річ набута під час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 69 СК України дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У відповідності до ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засад рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема, якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У разі придбання майна на особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної власності подружжя, а є приватною власністю того, на кошти якого воно придбане.\~Про це йдеться в Постанові Судової палати у цивільних справах ВСУ від 7 вересня 2016 року №6-801цс16. В ухвалі ВССУ від 15.02.2017 (справа №554/1847/14-ц) акцентована увага на критеріях віднесення майна до спільної сумісної власності. Зокрема, зауважено, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, а й спільною участю коштами або працею в набутті. Отже, застосовуючи норму статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не лише факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. ВСУ визначає критерії, які дозволяють надати майну статус спільної сумісної власності. Такими є: час набуття майна; кошти, за які воно було набуте (джерело набуття); мета придбання, яка дозволяє надати майну правовий статус спільної власності подружжя. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю» №1702-VIвід 05.11.2009 року, були внесені зміни і до ст. 120ЗК України, частина 1 якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Зважаючи на те, що спірний житловий будинок був побудований на спірній земельній ділянці (яка також набута під час шлюбу) за спільні кошти, що сторонами не заперечується, та введений в експлуатацію подружжям під час шлюбу в інтересах сім`ї, зворотнього матеріалами справи не доводиться, кожен із подружжя в порядку поділу спільного майна, з врахуванням принципу цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, має право на рівну частку у такому спільному майні. Таким чином, враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку про те, що в порядку поділу спільного майна подружжя, за [PERSON] слід визнати право власності на Ѕ частку житлового будинку 190,3 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , та на Ѕ частку земельної ділянки для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель та споруд у с.Великий Омеляник Луцького р-ну. Волинської обл. к.н. 0722881800:03:001:0646. За клопотанням представника позивача, вирішення питання про розподіл судових витрат буде здійснено судом шляхом ухвалення додаткового судового рішення в порядку, визначеному ч.8 ст.141, ст.270 ЦПК України.

Outcome: approved