Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

18 січня 2022 року позивач звернулась до суду із вказаним позовом. В обґрунтування вимог вказує, що перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 22 жовтня 2013 року. На даний час шлюб розірвано, згідно рішення Ковельського міськрайонного суду від 07 грудня 2016 року. Від шлюбу в сторін народилось четверо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу вони почали проживати окремо, [PERSON] , як батько дітей, перестав цікавитись ними, не приймав жодної фізичної та матеріальної участі у їх вихованні. Жодних перешкод з боку позивача щодо спілкування відповідача з дітьми не було. Рішенням Виконавчого комітету Ковельської міської ради № 241 від 14 липня 2016 року було встановлено порядок участі [PERSON] у вихованні двох старших дітей шляхом відвідуваня їх за місцем проживання щосуботи та щонеділі з 10 по 12 годину. Вказаним правом відповідач скористався лише два рази, в подальшому дітей не відвідував. Питання стягнення аліментів було вирішено рішенням Ковельського міськрайонного суду, яке пред`явлено до виконання в примусовому порядку. На підставі наведеного, позивач просить суд, позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно чотирьох малолітніх дітей та стягнути з нього судові витрати у справі. Ухвалою суду від 27 січня 2022 року справу було прийнято до розгляду та відкрито провадження. 28 лютого 2022 року на адресу суду надійшов письмовий відзив відповідача, в якому останній заперечує проти задоволення позову. Вказує, що обставини, викладенні в позовній заяві не відповідають дійсності. Після розірвання шлюбу між сторонами діти залишились проживати з матір`ю. Рішеннями Ковельського міськрайонного суду від 23.07.2014 року та 27.10.2014 року було встановлено розмір аліментів, що стягуються з відповідача на користь позивача на утримання дітей. З 2016 року і по даний час він завжди цікавився життям дітей, мав бажання їх відвідувати. Однак, з вини позивача не міг цього робити, оскільки остання чинила перешкоди у спілкуванні між ними. Звернення до відповідного компетентного органу Ковельської міської ради для визначення участі батька в житті дітей також відбувалось з ініціативи відповідача. Вказане рішення належно виконувалось [PERSON] , проте, коли позивач дізналась, що він зустрічається з іншою жінкою, - знову почала чинити заборону спілкування з дітьми, чинила постійні сварки, погрожувала викликом поліції. З огляду на наведене, позов є безпідставним та не підлягає до задоволення. Позивач в судовому засіданні позов підтримала у повному обсязі та просила його задовольнити. Відповідач та його представник проти задоволення позовних вимог заперечили, надали пояснення аналогічні викладеному в письмовому відзиві на позов. Представник Служби у справах дітей Ковельської РДА в судове засідання не з`явився, про дату час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Будь-яких клопотань чи заяв на адресу суду не подавав. Заслухавши пояснення сторін та дослідивши письмові докази у справі, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позову з наступних підстав. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявністю обставин, які, на переконання позивача, свідчать про ухилення батька їх спільних дітей від виконання своїх обов`язків по їх вихованню та необхідністю, у зв`язку з цим, позбавити його батьківських прав. Декларація прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, як принципове положення визначила, що дитина повинна зростати в умовах турботи. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ч. 1 ст. 151 СК України батьки мають переважне право перед іншими особами на особисте виховання дитини. Статтею 153 СК України передбачено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли це право обмежене законом. Статтею 150 СК України встановлено, що батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Відповідно до ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Згідно зі ст. 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Судом встановлено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 22 жовтня 2013 року, який було розірвано рішенням Ковельського міськрайонного суду від 07 грудня 2016 року, що набрало законної сили (а.с.12). Від шлюбу мають четверо дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с.8-11). Діти проживають разом з позивачем, що не заперечується сторонами. Згідно довідки\~ЗЗСО І-ІІ\~ступенів "Білашівська\~гімназія" Колодяжненської сільської ради Ковельського району Волинської області № 4 від 11 серпня 2021 року [PERSON] , [INFO] , навчається в 4 класі, [PERSON] , [INFO] , - в 2 класі, [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зараховані до 1 класу вказаного навчального закладу (а.с.15). Відповідно до довідки № 5 від 11 серпня 2021 року, батько дітей навчальний заклад не відвідував, шкільним життям дітей не цікавиться (а.с.16). З висновку Органу опіки та піклування м. Ковеля № 486 від 16 грудня 2021 року, вбачається, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків по вихованню та утриманню дітей. Враховуючи їх інтереси, орган опіки та піклування вважає за доцільним позбавити відповідача батьківських прав (а.с.7). Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 Сімейного кодексу України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України (у редакції, чинній на час розгляду судами спору) визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58). У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. У рішенні по справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100). Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною. З матеріалів справи вбачається, що рішенням Ковельського міськрайонного суду від 23 липня 2014 року ухвалено щомісячно стягувати з відповідача на користь позивача аліменти у сумі 1/5 частини з усіх видів доходу на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, згідно рішення Ковельського міськрайонного суду від 27 жовтня 2015 року [PERSON] на користь [PERSON] щомісячно сплачує аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/5 частини з усіх видів заробітку. Вказані рішення виконуються відповідачем, що стверджується копіями квитанцій, долучених ним до матеріалів справи. Доказів того, що відповідач не сплачує аліменти, а також фактів існування у нього заборгованості по цим виплатам судом не встановлено. Крім того, за заявою [PERSON] . Виконавчим комітетом Ковельської міської ради №241 від 14 липня 2016 року винесено рішення про участь батька у вихованні [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , встановлено дні та години відвідування дітей. В матеріалах справи містяться докази звернень відповідача до органів поліції у зв`язку з перешкодами у спілкуванні дітей та батька з боку позивача. Допитана в якості свідка [PERSON] , яка на даний момент є дружиною відповідача, суду пояснила, що [PERSON] бажає спілкуватись з дітьми, сплачує аліменти на їх утримання, однак всупереч цьому його колишня дружина чинить перешкоди зустрічей між батьком та дітьми. Зазначене заперечує факт ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків та свідчить про бажання приймати участь у вихованні дітей. В свою чергу, висновок органу опіки та піклування щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав стосовно малолітніх дітей не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 стаття 19 СК України), відтак, вважається лише доказом у справі, який підлягає дослідженню та оцінці судом (правові висновки Верховного Суду у постанові від 06.05.2020 в справі № 753/2025/19 провадження № 61-1344св20). Аналізуючи наявний висновок органу опіки та піклування суд зауважує, що такий не містить в собі відомостей щодо наявності виключних обставин, підтверджених відповідними доказами, які б свідчили про свідоме нехтування відповідачем своїми обов`язками, та які б були законною підставою для застосування такого крайнього заходу впливу, як позбавлення його батьківських прав. Отже, беручи до уваги викладені обставини, суд констатує, що відповідач довів факт не втрати ним бажання налагодити спілкування з дітьми, продовжує вважати себе їх батьком та бажає брати участь у їх вихованні, заперечує проти позбавлення його батьківських прав відносно дітей, а тому така його поведінка, на переконання суду, свідчить про його інтерес до них. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити повністю. На підставі статті 51 Конституції України, статей 155, 164-166 Сімейного кодексу України, статей 12, 15 Закону України «Про охорону дитинства», статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року та

Outcome: dismissed