Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач ТОВ «ОТП Факторинг Україна» звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] та [PERSON] про стягнення інфляційних втрат і трьох відсотків річних за прострочення виконання грошового зобов`язання. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 21 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк», правонаступником якого є АТ «ОТП Банк», та [PERSON] укладений кредитний договір № ML-301/225/2008, за умовами якого [PERSON] отримав кредит у розмірі 63 821,00 доларів США. З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 21 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладений договір поруки № SR-301/225/2008. 29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого банк відступив, а позивач прийняв право вимоги за кредитним договором № ML-301/225/2008 від 21.05.2008. У зв`язку із невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № ML-301/225/2008 від 21.05.2008, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 198/41/15-ц, яке набрало законної сили 14 квітня 2015 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № ML-301/225/2008 від 21.05.2008 в розмірі 773 654,15 грн., з яких: 667 354,29 грн. - заборгованість за кредитом, 106 299,86 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Разом з тим, зазначене судове рішення відповідачами не було виконане, у зв`язку з чим позивач змушений звернутися до суду та просить стягнути солідарно з [PERSON] та [PERSON] інфляційні втрати та 3% річних за період з 18.10.2018 до 18.10.2021 у сумі 224 927,88 грн., з яких: інфляційні втрати - 155 235,42 грн., 3 % річних - 69 692,46 грн. Також просив суд ухвалити відповідно до частин 10, 11 статті 265 ЦПК України нараховувати 3 % річних на залишок заборгованості за правилами, визначеними у мотивувальній частині рішення суду, та солідарно стягнути з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 3% річних, починаючи з дати ухвалення судового рішення та до моменту повного виконання рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 198/41/15-ц, з урахуванням приписів законодавства, що регулюють таке нарахування. 27.10.2021 року судом направлений запит до ГУ ДМС у Дніпропетровській області щодо місця реєстрації [PERSON] (а.с.58). У відповідь на вказаний запит до суду надійшла інформація, що [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с.61). 19 листопада 2021 року судом направлений запит до Шевченківського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) щодо надання копії актового запису про реєстрацію шлюбу [PERSON] (а.с. 66). У відповідь на вказаний запит суду надано копію актового запису про шлюб № 742 від 23.10.2010, відповідно до якого відповідачка [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 71, 72). 07 грудня 2021 року ухвалою суду у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 04 січня 2022 року. Представник позивача в судове засідання 04.01.2022 не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, будь-яких заяв не надавав (а.с. 45). Відповідач [PERSON] в судове засідання 04.01.2022 не з`явився. Однак, від представника відповідача адвоката Ільченко І.В. 30.12.2021 року надійшов відзив на позов, в якому остання частково заперечила проти позовних вимог, зокрема, просила відмовити у стягненні інфляційних втрат у сумі 155 235,42 грн. та нарахуванні 3% річних на залишок заборгованості відповідно до частин 10,11 ЦПК України. В обгрунтування своїх заперечень представник відповідача зазначила, що 21.05.2008 між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» укладений кредитний договір № ML-301/225/2008, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 63 821,00 швейцарських франків на придбання нерухомого майна, а саме квартири, зі строком погашення кредиту до 21 травня 2032 року. Відповідно до п.1.5 вказаного кредитного договору повернення кредиту здійснюється позичальником у розмірі та строки, визначені у Графіку платежів. Згідно з п. 1.11 кредитного договору усі платежі для повернення суми кредиту та процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором. Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11.03.2015 у цивільній справі № 198/41/15-ц стягнуто солідарно з відповідачів на користь позивача заборгованість за кредитним договором № ML-301/225/2008 від 21.05.2008 у сумі 773 654,15 грн., з яких заборгованість за кредитом - 63 436,72 швейцарських франків, що дорівнює 667 354,29 грн., заборгованість за відсотками - 10 104,55 грн. швейцарських франків, що дорівнює 106 299, 86 грн. за курсом НБУ на дату розрахунку, доданого до позову. Оскільки валютою кредитного договору № ML-301/225/2008 були швейцарські франки, рішенням суду від 11.03.2015 заборгованість стягнуто в еквіваленті до української гривні, що відображено у мотивувальній частині рішення, а положення статті 625 ЦК України можуть бути застосоване кредитором до боржника виключно в разі, якщо валютою виконання зобов`язання є гривня, позовні вимоги в частині стягнення з відповідача інфляційних втрат у розмірі 155 235,42 грн. представник відповідача вважала безпідставними. Заперечуючи проти вимог про нарахування на залишок заборгованості та стягнення з відповідача 3% річних відповідно до частин 10,11 ЦПК України до повного виконання рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 198/41/15-ц, представник [PERSON] вказала, що застосування вищезазначеного правового механізму є правом, а не обов`язком суду. При цьому, позивач не позбавлений права у випадку прострочення повернення боргу відповідачем знову звернутися до суду з позовом про стягнення 3% річних, надавши при цьому обгрунтований розрахунок такої заборгованості. Відповідачка [PERSON] у судове засідання, призначене на 04.01.2022 не з`явилася. При цьому, їй у встановленому законом порядку за зареєстрованим місцем проживання направлено позовну заяву з доданими документами, судову повістку про виклик до суду на 04.01.2022 та копію ухвали про відкриття провадження, якою повідомлено про розгляд справи у порядку спрощеного провадження, а також роз`яснено право подати відзив на позовну заяву. Вказану поштову кореспонденцію відповідачка не отримала, поштова кореспонденція повернулася до суду з відміткою на поштовому конверті «не було вдома» (а.с. 79). Крім того, 04.01.2022 судове засідання у справі не відбулося у зв`язку із судовим викликом головуючого судді до Дніпровського апеляційного суду. Розгляд справи відкладено на 26.01.2022 (а.с. 88). У судове засідання, призначене на 26.01.2022, сторони не з`явилися. У зв`язку із відсутністю відомостей про вручення судових повісток позивачу та відповідачці [PERSON] судове засідання відкладено на 15.02.2022. 15.02.2022 сторони в судове засідання не з`явилися. Судова повістка про виклик до суду на 15.02.2022 позивачу вручена завчасно, однак, останній причини неявки суду не повідомив, жодних заяв не подавав (а.с. 46). Представник відповідача [PERSON] адвокат Ільченко І.В. 15.02.2022 надала суду заяву, в якій просила відкласти розгляд справи у зв`язку із зайнятістю представника в судовому засіданні в іншій справі (а.с. 51). Відповідачка [PERSON] судову повістку про виклик до суду на 15.02.2022не отримала, поштова кореспонденція повернулася до суду з відміткою на поштовому конверті «адресат відсутній за зазначеною адресою» (а.с. 54). На підставі викладеного, 15.02.2022 суд відклав розгляд справи на 01.03.2022. Крім того, ухвалою від 15.02.2022 суд постановив повідомляти відповідачку [PERSON] про розгляд справи шляхом опублікування оголошення (а.с. 116). 01.03.2022 року, 07.04.2022 року, 12.05.2022 року сторони в судове засідання не з`явилися (щоправда, в цей період у зв`язку з воєнним станом погіршилася робота). 07.06.2022 року сторони в судове засідання не з`явилися, хоча були належним чином повідомлені про час та місце судового засідання. Зважаючи на те, що всі учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Дослідивши матеріали справи, доводи, викладені в позовній заяві, з`ясувавши повно та всебічно обставини, факти та відповідні їм правовідносини, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що 21 травня 2008 року між [PERSON] та ЗАТ «ОТП Банк» укладений кредитний договір № ML-301/225/2008, за умовами якого відповідач отримав кредит у розмірі 63 821,00 швейцарських франків на придбання нерухомого майна зі строком погашення кредиту до 21 травня 2032 року (а.с. 8-12). Відповідно до п.1.5 вказаного кредитного договору повернення кредиту здійснюється позичальником у розмірі та строки, визначені у Графіку платежів шляхом внесення готівки у касу Банку або безготівковим перерахуванням на поточний рахунок, якщо інше не встановлено Договором (а.с.10). Згідно з п. 1.11.1 кредитного договору усі платежі для повернення суми кредиту та процентів за користування кредитом повинні здійснюватися позичальником у валюті кредиту в строки та на умовах, встановлених цим договором (а.с.10 зворот). З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 21 травня 2008 року між ЗАТ «ОТП Банк» та [PERSON] укладений договір поруки № SR-301/225/2008 (а.с.13). Відповідно до п.п. 1.1. та 1.2. зазначеного договору поруки [PERSON] зобов`язалась відповідати за повне та своєчасне виконання [PERSON] зобов`язань за кредитним договором № ML-301/225/2008 від 21.05.2008.Поручитель та Боржник відповідають як солідарні боржники, що означає, що Кредитор може звернутися з вимогою про виконання боргових зобов`язань як до Боржника, так і до Поручителя, чи до обох одночасно. Згідно з п. 2.1. договору поруки № SR-301/225/2008 від 21.05.2008 порукою за цим Договором забезпечуються вимоги Кредитора щодо сплати Боржником кожного і всіх його боргових зобов`язань за кредитним договором у такому розмірі, у такій валюті, у такий строк і в такому порядку, як встановлено у кредитному договорі. 29 червня 2010 року між ПАТ «ОТП Банк» та ТОВ «ОТП Факторинг Україна» укладений договір купівлі-продажу кредитного портфелю, за умовами якого банк відступив, а позивач прийняв право вимоги за кредитним договором № ML-301/225/2008 від 21.05.2008. (а.с.14-20). Таким чином, до позивача перейшло право вимоги за кредитним договором № ML-301/225/2008 від 21.05.2008. Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 198/41/15-ц, яке набрало законної сили 14 квітня 2015 року, позов ТОВ «ОТП Факторинг Україна» задоволено та стягнуто солідарно з [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором № ML-301/225/2008 від 21.05.2008 в розмірі 773 654,15 грн., з яких: 667 354,29 грн. - заборгованість за кредитом, 106 299,86 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с.23-27). У вказаному судовому рішенні суд дійшов висновків, що всупереч умовам кредитного договору та договору поруки відповідачі не виконали належним чином свої зобов`язання щодо повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим станом на 11.03.2014 мають заборгованість у розмірі 773,654,15 грн., в тому числі: заборгованість за кредитом - 63 436,72 швейцарських франків, що дорівнює 667 354,29 грн., заборгованість за відсотками - 10 104,55 грн. швейцарських франків, що дорівнює 106 299, 86 грн. за курсом НБУ валюти кредиту на дату розрахунку, доданого до позову. 20 вересня 2021 року ухвалою Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області позивачу виданий дублікат виконавчого листа № 198/41/15-ц від 14.04.2015, виданого на виконання рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року та поновлено строк для пред`явлення виконавчого листа до виконання (а.с. 28-30). Як виходить з довідки про залишок заборгованості № 192, виданої ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 12.10.2022, [PERSON] має заборгованість перед позивачем за кредитним договором № ML-301/225/2008 від 21.05.2008 в розмірі 773 654,15 грн., з яких: 667 354,29 грн. - заборгованість за кредитом, 106 299,86 грн. - заборгованість за відсотками за користування кредитом. Будь-яких доказів на спростування розміру вказаної вище заборгованості та повної чи часткової сплати заборгованості відповідачі суду не надали. Надаючи правову оцінку викладеним обставинам, суд виходить з такого. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1054 ЦК України). За приписами частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. У контексті статей 524, 533-535, 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, яке виражається в грошових одиницях України (грошовому еквіваленті в іноземній валюті чи в іноземній валюті), це таке правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана сплатити гроші на користь другої сторони (кредитора), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно із статтями 610, 611 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Відповідно до статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом ( ч. 2 ст. 625 ЦК України). При цьому, формулювання статті 625 ЦК України орієнтує на компенсаційний, а не штрафний характер. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання та є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, а також способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Таким чином, правовий аналіз положень статей 526, 599, 611, 625 ЦК України дає підстави для висновку, що наявність судового рішення про стягнення суми боргу за кредитним договором, яке боржник не виконав, не припиняє правовідносин сторін цього договору, не звільняє боржника від відповідальності за невиконання грошового зобов`язання та не позбавляє кредитора права на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення. Зазначена позиція підтверджена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), від 4 червня 2019 року у справі № 916/190/18 (провадження № 12-302гс18). В Постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц зроблено висновок, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до частини першої статті 553 ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Згідно зі статтею 541 ЦК України солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом. Частиною четвертою статті 559 ЦК України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Отже, аналіз змісту частини четвертої статті 559 ЦК України свідчить, що закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. Згідно з висновками Великої Палати Верховного Суду які викладено у постанові від 26.01.2021 у справі №522/1528/15-ц (провадження 14-67цс20) закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою. У постанові від 26.01.2021 Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку, сформульованого в постанові від 31.102018 у справі №202/4494/16-ц (провадження №14-318цс18), згідно з яким наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості саме по собі свідчить про закінчення строку дії договору; на правовідносини, які виникають після ухвалення рішення про стягнення заборгованості, порука не поширюється, якщо інше не встановлене договором поруки та зазначила, що наявність рішення суду про стягнення кредитної заборгованості свідчить, що суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання настав, причому саме за тією вимогою, яку задоволено судом, та встановив наявність обов`язку відповідача (відповідачів) сплатити заборгованість. Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Отже, саме по собі набрання законної сили рішенням суду про стягнення з боржника та поручителя заборгованості за кредитним договором не змінює та не припиняє ані кредитного договору, ані відповідного договору поруки, доки не виникне договірна чи законна підстава для такого припинення. Разом з тим, оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За своєю правовою природою судове рішення є засобом захисту прав або інтересів фізичних та юридичних осіб. Положення статті 11 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Тобто відповідно до положень статті 11 ЦК України рішення суду може бути підставою виникнення цивільних прав та обов`язків у випадках, установлених актами цивільного законодавства, - за наявності прямої вказівки про це в законі. За загальним правилом судове рішення забезпечує примусове виконання зобов`язання, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, але не породжує таке зобов`язання, крім випадків, коли положення норм чинного законодавства передбачають виникнення зобов`язання саме з набранням законної сили рішенням суду. До таких висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 листопада 2021 року у справі № 320/5115/17 (провадження № 14-133цс20). Отже, з ухваленням Юр`ївським районним судом Дніпропетровської області рішення від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 198/41/15-ц про стягнення боргу зобов`язання відповідачів за кредитним договором № ML-301/225/2008 від 21.05.2008 та договором поруки № SR-301/225/2008 від 21.05.2008 не припинилися та тривають і на теперішній час. Договором поруки № SR-301/225/2008 від 21.05.2008 передбачена умова солідарного виконання основного зобов`язання поручителем та боржником. На підставі викладеного суд вважає доведеними та обгрунтованими вимоги позивача про солідарне стягнення з відповідачів 3% річних у сумі 69 692,46 грн., тому задовольняє позов в цій частині. Щодо вимог про солідарне стягнення з відповідачів інфляційних втрат суд зауважує наступне. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. У статті 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України. Однак, заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено в договорі, чинне законодавство не містить. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта - єдиний законний платіжний засіб на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти, - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці на тимчасово окупованій території України. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, не суперечить чинному законодавству. Подібний правовий висновок викладений у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі N 761/12665/14-ц (провадження N 14-134цс18), від 27 березня 2019 року у справі N 521/21255/13-ц (провадження N 14-600цс18), від 12 грудня 2018 року у справі N 757/6367/13-ц (провадження N 14-422цс18) від 16 січня 2019 року у справах N 373/2054/16 (провадження N 14-446цс18) та N 464/3790/16-ц (провадження N 14-465цс18). Як встановлено судом за умовами кредитного договору № ML-301/225/2008 від 21.05.2008 позика була отримана [PERSON] в іноземній валюті у розмірі 63 821,00 швейцарських франків. Умовами кредитного договору також передбачено, що погашення боргу та процентів за користування кредитними коштами також мало здійснюватися в іноземній валюті. Аналогічні умови щодо повернення кредиту, відсотків в іноземній валюті зазначеній у договорі поруки. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року в справі № 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19) зазначено, що "оскільки індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, то зазначена норма ЦК України щодо сплати заборгованості з урахуванням установленого індексу інфляції поширюється лише на випадки прострочення виконання грошового зобов`язання, яке визначене договором у національній валюті - гривні, а не в іноземній або в еквіваленті до іноземної валюти, тому індексація у цьому випадку застосуванню не підлягає. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквівалента в іноземній валюті, втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлюються еквівалентом іноземної валюти". Рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11.03.2015 стягнуто з відповідачів на користь позивача 773 654,15 грн., з яких заборгованість за кредитом - 63 436,72 швейцарських франків, що дорівнює 667 354,29 грн., заборгованість за відсотками - 10 104,55 грн. швейцарських франків, що дорівнює 106 299, 86 грн. за курсом НБУ валюти кредиту на дату розрахунку, доданого до позову, 10,52 грн. за 1 швейцарський франк. В свою чергу, вказане судове рішення лише є засобом забезпечення примусове виконання зобов`язання відповідачів, яке виникло з підстав, що існували до його ухвалення, тобто з кредитного договору № ML-301/225/2008 від 21.05.2008 і договору поруки № SR-301/225/2008 від 21.05.2008, та не породило нових зобов`язань для відповідачів в розумінні статті 11 ЦК України. Отже, за умовами кредитного договору № ML-301/225/2008 від 21.05.2008 грошове зобов`язання було визначене в іноземній валюті, в той час як рішенням Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11.03.2015 стягнуто солідарно з відповідачів заборгованість за кредитним договором з перерахуванням її в еквіваленті до української гривні. На підставі викладеного, позовні вимоги про стягнення з [PERSON] та [PERSON] інфляційних втрат у розмірі 155 235,42 грн. задоволенню не підлягають. Щодо позовних вимог про зазначення в рішенні умови нарахування 3% річних на залишок заборгованості відповідно до частин 10, 11 статті 265 ЦПК України за правилами, визначеними у мотивувальній частині рішення суду, та солідарне стягнення з відповідачів на користь ТОВ «ОТП Факторинг Україна» 3% річних, починаючи з дати ухвалення судового рішення та до моменту повного виконання рішення Юр`ївського районного суду Дніпропетровської області від 11 березня 2015 року у цивільній справі № 198/41/15-ц, з урахуванням приписів законодавства, що регулюють таке нарахування, суд зазначає таке. Відповідно ч.ч. 10,11 ЦПК України суд, приймаючи рішення про стягнення боргу, на який нараховуються відсотки або пеня, може зазначити в рішенні про нарахування відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. Остаточна сума відсотків (пені) у такому випадку розраховується за правилами, визначеними у рішенні суду, органом (особою), який здійснює примусове виконання рішення суду і відповідні дії (рішення) якого можуть бути оскаржені в порядку, передбаченому розділом VII цього Кодексу. Отже, зазначення у рішенні про нарахування відсотків є правом, а не обов`язком суду. У кожному конкретному випадку суд визначає необхідність здійснення нарахування відсотків після ухвалення рішення. Разом з тим, в законодавстві відсутній чіткий механізм здійснення таких нарахувань, що в свою чергу може призвести до зловживань та порушень прав відповідачів. Більше того, позивач не позбавлений права у випадку прострочення повернення боргу відповідачем знову звернутися до суду з позовом про стягнення 3% річних, надавши при цьому обгрунтований розрахунок. На підставі викладеного, суд відмовляє у задоволенні зазначених позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, позивачем за подання до суду позовної заяви сплачено судовий збір у сумі 2 270,00 грн. Будь-яких заяв, клопотань про стягнення з відповідача інших судових витрат позивачем не заявлено. Враховуючи, що позов підлягає частковому задоволенню у сумі 69 692,46 грн., що складає 31% від загальної суми заявлених позивачем вимог, суд стягує солідарно з відповідачів на користь позивача судовий збір у сумі 703,70 грн.

Outcome: partial