Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання договору позики недійсним, відшкодування завданих збитків та моральної шкоди, мотивуючи свої вимоги тим, що 24.11.2017 року між нею та відповідачем укладено договір позики, згідно якого вона отримала від відповідача грошові кошти в сумі 348 660,97 грн., що еквівалентно 12 980 доларів США 00 центів. Також 24.11.2017 року в забезпечення виконання зобов`язань за договором позики було укладено договір іпотеки. В травні 2017 року були внесені зміни до договору позики щодо умов повернення та строків повернення позики. Вказує, що вона частково сплачувала грошові кошти відповідачу. Вказує, що оскільки позивач мала обов`язок оплатити грошові кошти за квартиру по інвестиційному договору, у зв`язку із смертю своєї матері в лютому 2017 року, проведення операції своєму брату в березні 2017 року, вона всі свої заощадження витратила та перебувала в тяжкому матеріальному стані і вимушена була позичати кошти, щоб отримати у власність квартиру. Вважає такі умови договору позики вкрай невигідними для себе і була змушена укласти такий договір у зв`язку із тяжким матеріальним станом. За таких обставин позивач просила суд визнати договір позики від 24.11.2017 року недійсним, застосувати наслідки недійсності договору на підставі ст. 233 ЦК України. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини неявки суду невідомі, в наданих раніше суду поясненнях позов підтримав і просив задовольнити. У судовому засіданні представник відповідача позов не визнав і заперечував проти його задоволення. Суд, вислухавши пояснення осіб, які брали участь у розгляді справи, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що 24.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики, згідно якого вказано: П. 1 Позичальник отримав від Позикодавців, а Позикодавці передали у власність Позичальникові гроші в сумі 348 660,97 грн., що еквівалентно 12 980 доларів США 00 центів на дату укладання цього договору. П. 4.1. Своїм підписом під цим договором Позичальник підтверджує факт отримання їм грошей в сумі 348 660,97 грн., що еквівалентно 12 980 доларів США 00 центів на дату укладання цього договору. П. 8 Позичальник - з однієї сторони, та Позикодавці - з другої сторони, стверджують один одному та повідомляють усім зацікавленим у тому особам, що: - у момент підписання цього договору вони усвідомлювали (і усвідомлюють) значення своїх дій і могли (можуть) передбачати їх наслідки; - розуміють умови цього правочину, свої права та обов`язки за цим договором; - володіють українською мовою, що дало їм можливість правильно та одночасно зрозуміти та протлумачити цей договір; - при укладанні договору відсутні будь-який обман чи інше приховування фактів, які б мали істотне значення та були свідомо приховані ними; - договір укладається ними у відповідності зі справжньою їхньою волею, без будь-якого застосування фізичного чи психічного тиску; - договір укладається на вигідних для сторін умовах і не є результатом впливу тяжких обставин; - правочин вчиняється з наміром створення відповідних правових наслідків та не є фіктивним. 24.11.2017 року позивачем складена розписка, в якій остання вказала, що отримала в борг грошові кошти в сумі 12980 доларів США (дванадцять тисяч дев`ятсот вісімдесят доларів США) у [PERSON] по договору позики від 24.11.2017 року. 24.11.2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір іпотеки, згідно якого забезпечується виконання зобов`язання, що виникло у [PERSON] на підставі договору позики, укладеного між [PERSON] та [PERSON] на суму 348 660,97 грн., що еквівалентно 12 980 доларів США 00 центів на дату укладання договору, предметом іпотеки є квартира, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , загальною площею 91,5 кв.м., житловою площею 42,9 кв.м. 24.05.2018 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір № 1 про внесення змін до договору позики від 24.11.2017 року, згідно якого сторони погодили умови щодо остаточного розрахунку, порядок погашення боргу. Згідно ст. 202 ЦК України Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст. 203 ЦК України Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно ст. 215 ЦК України Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 233 ЦК України Правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину. При визнанні такого правочину недійсним застосовуються наслідки, встановлені статтею 216 цього Кодексу. Сторона, яка скористалася тяжкою обставиною, зобов`язана відшкодувати другій стороні збитки і моральну шкоду, що завдані їй у зв`язку з вчиненням цього правочину. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» вказано, що: П. 8 Відповідно до частини першої статті 215 ЦК ( 435-15 ) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. П. 23 Правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК ( 435-15 ), якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути тяжка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, суд дійшов висновку про те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу свого позову щодо необхідності визнання укладеного договору позики від 24.11.2017 року недійсним, не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи, що є підставою для відмови в задоволенні позову. Оскільки суд відмовляє у задоволенні вимог позивача про визнання договору позики недійсним, то і не можуть бути задоволені вимоги про відшкодування завданих збитків та моральної шкоди, оскільки суду не надано належних і допустимих доказів в їх обгрунтування. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно вимог ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України вказано, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.

Outcome: dismissed