Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до Богодухівської міської ради Харківської області, третя особа: Богодухівська державна нотаріальна контора Харківської області про визнання права користування земельною ділянкою, за якою просить: визнати за [PERSON] в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] право постійного користування земельною ділянкою площею 1 га за цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-018176, виданим Кленівською сільською радою на підставі рішення ради від 29 березня 1993 року №13, зареєстрований в Книзі реєстрації державних актів на право постійного користування землею за №397. В обґрунтування позову зазначив, що він є єдиним спадкоємцем за заповітом свого батька [PERSON] , який помер [INFO] за місцем свого постійного проживання в с.Кленове Богодухівського району Харківської області. Позивач прийняв спадщину за заповітом, Богодухівською державною нотаріальною конторою за заявою позивача заведена спадкова справа №442/2020. Інших спадкоємців [PERSON] за заповітом не має. До складу спадщини [PERSON] входить право постійного користування земельною ділянкою площею 1 га, за цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства на території колишньої Кленівської сільської ради с.Кленове Богодухівського району Харківської області за межами населеного пункту. Право постійного користування на земельну ділянку спадкодавця [PERSON] посвідчене Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-018176 виданим Кленівською сільською радою на підставі рішення ради від 29 березня 1993 року №13, зареєстрований за №397. 26.03.2021 [PERSON] були видані свідоцтва про право на спадщину за заповітом на майно [PERSON] : земельну ділянку з кадастровим номером 6320884500:02:001:0021, площею %,6354 га, та житловий будинок [ADDRESS] . Отже, з матеріалів спадкової справи №422/2020 вбачається, що єдиним спадкоємцем [PERSON] є його син [PERSON] 08.11.2021 Богодухівською державною нотаріальною конторою позивачу повідомлено про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування вказаною земельною ділянкою, оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна. За цих обставин виник спір щодо визнання цього речового права за позивачем, в нотаріальному порядку воно не визнане, у зв`язку із цим позивач позбавлений можливості отримати правовстановлюючий документ та здійснити державну реєстрацію цього права, набутого в порядку спадкування. Позивач вважає, що він успадкував дане речове право на вказану земельну ділянку, а тому спір має бути вирішений в судовому порядку. Ухвалою від 23.11.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. В підготовчому провадженні виконано наступне. Відповідач представник Богодухівської міської ради відзив на позовну заяву до суду не надав, в заяві представника від 26.11.2021 (вх.№02-15/8452) зазначив, що у вирішенні справи по суті покладається на розсуд суду, справу просив розглянути без участі в судовому засіданні свого представника. Ухвалою від 19.01.2022 за клопотанням представника позивачки суд витребував з Богодухівської держнотконтори копію спадкової справи спадкодавця позивачки [PERSON] за № 378/2011, матеріали якої були приєднані до справи. Заходи забезпечення доказів та позову судом не вживалися. Ухвалою від 11.01.2022 суд закрив підготовче провадження та призначив справу до судового розгляду по суті. Позивач, представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Позивач надав заяву, відповідно до змісту якої просить цивільну справу розглядати за його відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягав, просив позов задовольнити. Представник Богодухівської міської ради Харківської області в судове засідання не з"явився, надав заяву з проханням справу розглядати без участі представника Богодухівської міської ради Харківської області, у вирішенні справи по суті покладається на розсуд суду. Представник Богодухівської державної нотаріальної контори Харківської області в судове засідання не з`явився, надав лист, відповідно до змісту якого просить справу розглянути без участі в судових засіданнях представника, питання задоволення заяви залишає на розсуд суду. Таким чином, від усіх учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за їх відсутності в судовому засіданні. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності, що передбачено ч.3 ст.211 ЦПК України. Згідно з ч.1\~ст.223 ЦПК України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. У ч.ч. 2, 4 ст. 247, ч. 4 ст. 268 ЦПК України унормовано, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється; суд підписує рішення без його проголошення. З урахуванням цих обставин судом здійснено судовий розгляд справи за наявними у справі матеріалами, за відсутності учасників справи в судовому засіданні. Дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків. [INFO] в с.Кленове Богодухівського району Харківської області [PERSON] помер, що підтверджується записом акту цивільного стану, який зазначено в свідоцтві про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] позивач [PERSON] є сином [PERSON] . 02.10.2020 Богодухівською держнотконторою заведено спадкову справу після смерті [PERSON] за № 442/2020. Згідно довідки виконавчого комітету Богодухівської міської ради Харківської області №1020 від 09.03.2021, яка долучена до спадкової справи, [PERSON] , який помер [INFO] , на день смерті був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На день смерті гр. [PERSON] за цією адресою була зареєстрована [PERSON] , 1955 р.н. Відповідно до змісту заяви [PERSON] від 02.10.2020 року, вона не претендує на одержання свідоцтва про право власності на частку у спільному майні подружжя. Згідно змісту копії заповіту, посвідченого 22 жовтня 2019 року секретарем Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області та зареєстрованого в реєстрі за №114, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , на випадок своєї смерті все своє майно, де б таке не було та з чого б воно не складалось і, взагалі все те, що буде йому належати та на що він за законом буде мати право, заповідає сину [PERSON] [INFO] . В матеріалах спадкової справи наявна заява позивача від 02.10.2020 до Богодухівської держнотконтори, реєстр. №1157, згідно із якою позивач заявив про прийняття спадщини після смерті батька за заповітом і 02.10.2020 та 26.03.2021 року позивачу нотаріусом були видані спадкові свідоцтва на майно батька, реєстр. №№ 1-217, 1-218. Тобто, матеріали спадкової справи [PERSON] достовірно підтверджують, що позивач в установлені строк і порядок прийняв спадщину після смерті батька за заповітом. В силу положень\~ст. 1216 ЦК України\~спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України\~передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст.\~1220 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. \~ \~ \~ \~ \~ \~ \~ За\~змістом ч.\~5\~ст.1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. У ст.1261 ЦК України унормовано, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Таким чином, дослідивши матеріали спадкової справи батька позивача [PERSON] , суд вважає встановленим факт того, що позивач є єдиним набувачем спадкових прав на усе майно після смерті свого батька, яке належало йому за життя. Згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР-04-00-018176, виданим на підставі рішення Х сесії ХХІ скликання Кленівської сільської Ради народних депутатів Богодухівського району Харківської області, [PERSON] була надана в постійне користування земельна ділянка площею 1,0 га, для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Кленівської сільської ради Богодухівського району Харківської області. Як слідує з матеріалів справи, позивач звернувся до Богодухівської держнотконтори із заявою про видачу йому свідоцтва про право на спадщину на спірну земельну ділянку. Богодухівська держнотконтора листом за №1691/01-16 від 08.11.2021 повідомила позивачу про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину на право постійного користування вказаною земельною ділянкою з вище зазначених підстав. Вирішуючи цей спір щодо спадкування позивачем даного речового права, суд виходить з такого. Конституція України\~закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 1, 3 та 8). Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (ч. 3 ст. 41 Конституції України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Поняття «майно» в розумінні ст.1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для ведення особистого підсобного господарства є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист. Згідно з нормами ч. 2\~ст.\~407\~ЦК України та ч. 2\~ст. 102 ЗК України\~право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до ч.ч. 1,2,5\~ст.7 ЗК України від 18.12.1990 (чинного на час набуття [PERSON] права постійного користування спірною земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Пунктом 6\~розділу X «Перехідні положення» ЗК України України\~у редакції Закону від 25.10.2001, який діяв з 01.01.2002 (момент набрання чинності названим\~ЗК України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди. Проте,\~Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає\~Конституції України\~(є неконституційним) положення п. 6\~розділу X «Перехідні положення» ЗК України\~щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Звідси громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за\~ЗК України\~не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 663/1738/16-ц. Суд у даному спорі застосовує вказані положення законодавства та з урахуванням встановлених у справі обставин зазначає, що на момент смерті [PERSON] йому на законних підставах належало право постійного користування спірною земельною ділянкою. У постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у\~ст. 141 ЗК України від 25.10.2001 підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у\~ст.141 ЗК України від 25.10.2001, є такими, що порушують це право. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у\~ст. 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020, справа № 179/1043/16-ц, у постанові від 23.06.2020, справа № 922/989/18. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 181/698/14-ц і від 23.11.2016 у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини. Згідно з ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, ані відсутність у\~ЗК України 2001 року\~такого права на земельну ділянку, як право постійного користування, ані смерть особи, якій належало таке право, самі по собі не припиняють права постійного користування вказаною земельною ділянкою та не виключають права постійного користування земельною ділянкою зі складу спадщини. Статтею 141 ЗК України в чинній редакції\~встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Суд зауважує, що ані за життя, ані після смерті [PERSON] , належне йому право постійного користування спірною земельною ділянкою не було припинене. Доказів того, що це право було припинено в установленому законом порядку, матеріали справи не містять. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що право постійного користування спірною земельною ділянкою входить до складу спадщини [PERSON] , фактом його смерті це право припинено не було. З урахуванням установлених обставин справи, суд визнає обґрунтованим і доказаним твердження позивача про те, що [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті [PERSON] , при цьому, виходячи зі змісту заповіту, останній стосується усього майна [PERSON] , в тому числі всього, на що останній мав право на момент смерті. Відповідно до ч.2 ст.15 ЦК України та ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч.1\~ст.16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті Кодексу визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. За нормою ч.1 ст.1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. У ч.1 ст.1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ч.3 ст.1296 ЦК України). У правових позиціях Верховного Суду, висловлених в постановах від 15.07.2020, справа\~№ 355/340/17-ц, від 23.01.2013, справа № 6-164цс12, зазначається, що у спадкоємця, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Якщо у складі спадщини, яку прийняв спадкоємець, є нерухоме майно, право розпорядження нерухомим майном виникає в нього з моменту державної реєстрації цього майна (ч. 2 ст. 1299 ЦК України). Системний аналіз зазначених норм права свідчить про те, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано роз`яснення про те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частинами 2, 3 ст.152 ЗК України\~передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. За обставини справи судом встановлено та підтверджено доказами, що позивачу було відмовлено в нотаріальному оформленні успадкованого права постійного користування спірною земельною ділянкою, що означає про невизнання цього права, а отже він мав належні підстави заявити до суду вимоги про визнання цього права в судовому порядку. Суд визнає обраний позивачем спосіб судового захисту невизнаного права належним та ефективним. За положеннями п.24 \~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України розпорядником земельної ділянки є Богодухівська міська рада, а тому саме вона є відповідальною особою за даними вимогами позивача та є належним відповідачем у цьому спорі. Відповідно до ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У ч.1 ст. 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Отже, з наведених мотивів суд визнає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а тому позов в межах заявлених вимог підлягає задоволенню .

Outcome: approved