Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Ківерцівської міської ради про визначення місця проживання дитини. Свій позов, з урахуванням заяви про зміну підстав позову, мотивує тим, що з 16 червня 2007 року перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 березня 2022 року було розірвано. Під час шлюбу у них народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] . Вказує, що з осені 2020 року син [PERSON] проживає разом із ним в квартирі його батьків за адресою: [ADDRESS] та перебуває на його повному утриманні. Зазначає, що він займається вихованням сина, піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Для сина створені всі необхідні умови для проживання, з сином у нього склалися дуже гарні міцні та дружні стосунки. [PERSON] зазначає, що визначення місця фактичного проживання дитини разом із ним відповідатиме інтересам дитини, оскільки син [PERSON] і сам бажає проживати з батьком. Разом з цим, зазначає, що не буде чинити перешкод у спілкуванні сина з матір`ю. Покликаючись на те, що з відповідачем не може дійти згоди щодо визначення місця проживання сина, просить суд визначити місце проживання сина [PERSON] , [INFO] , разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою судді Ківерцівського районного суду Волинської області від 12 квітня 2022 року цивільну справу за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - орган опіки та піклування Ківерцівської міської ради про визначення місця проживання дитини передано на розгляд Рожищенського районного суду Волинської області. Ухвалою судді Рожищенського районного суду Волинської області від 13 травня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання 07 червня 2022 року о 13 год 30 хв. 06 червня 2022 року позивачем подано відзив на позовну заяву в якому зазначає, що наведені в позовній заяві позивачем обставин щодо її способу життя, утримання житла, турботу про дітей та відсутність у неї можливості забезпечити належні умови проживання та виховання сина є неправдивими та не підтверджені жодними доказами. Вказує, що вона належним чином виконує батьківські обов`язки, для дітей створені належні умови для проживання та їх виховання, що підтверджується актом обстеження умов проживання від 25 травня 2022 року. Щодо матеріального утримання сина [PERSON] зазначає, що позивач разом зі своєю матір`ю відмовляються від отримання від неї будь яких коштів для сина. Зазначає, що дитина також відмовляється отримувати від неї кошти і спілкування з нею уникає. Враховуючи в першу чергу інтереси дитини та характер стосунків, які у неї склалися з сином, відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання їх спільного з позивачем сина [PERSON] з батьком за адресою: [ADDRESS] . Позивач [PERSON] та його представник в підготовчому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та з урахуванням заяви про зміну підстав позову, просили позов задовольнити. Надали пояснення близькі за змістом щодо обґрунтувань позову. Відповідач [PERSON] та її представник в підготовчому засіданні, ураховуючи заяву про зміну підстав позову не заперечували про його задоволення. Відповідач [PERSON] суду пояснила, що, нажаль, на даний час у неї склалися складні відносини з сином і першочергово ураховуючи його інтереси не заперечує щодо визначення місця проживання їх спільного з позивачем сина [PERSON] з батьком. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - орган опіки та піклування Ківерцівської міської ради будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду справи в підготовче засідання не з`явились, про причину неявки суду не повідомили. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України), суд ухвалив розглядати справу за відсутності третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача- органу опіки та піклування Ківерцівської міської ради. Згідно з ч. 1. ст. 206 ЦПК України відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У відповідності до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Приписами ч. 3 ст. 200 ЦПК України передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Суд, заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, встановивши, що визнання позову відповідачем не суперечить обставинам справи та не порушує права та інтереси інших осіб, доходить висновку про розгляд справи у підготовчому судовому засіданні та задоволення заявлених позовних вимог з таких підстав. Судом встановлено, що сторони перебували в зареєстрованому шлюбі з 16 червня 2007 року, який рішенням Ківерцівського районного суду Волинської області від 24 березня 2022 року розірвано. Під час шлюбу у сторін народилося двоє дітей - син [PERSON] , [INFO] та син [PERSON] , [INFO] , що стверджується копіями свідоцтв про народження. З пояснень сторін в судовому засіданні та матеріалів справи судом встановлено, що позивач разом з сином [PERSON] , [INFO] проживають за адресою: [ADDRESS] . Для дитини створені належні умови для проживання, навчання, відпочинку та його розвитку. Малолітній [PERSON] доглянутий, чистий, акуратний, що підтверджується актом від 02 березня 2022 року № П-97/02.07 та актом обстеження умов проживання від 09 березня 2022 року. Відповідно до характиристики учня 7-Б класу [PERSON] , малолітній [PERSON] протягом двох років навчається в опорному закладі освіти «Закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 4 міста Ківерці Волинської області». Учень старанний, відповідальний, дисциплінований, систематично готується до уроків. Навчається добре, з окремих предметів має високий рівень знань. Постійно і систематично тато займається вихованням і навчанням сина. Учень виховується в атмосфері поваги, турботи, доброти і любові. Згідно психологічного висновку спеціаліста від 25 березня 2022 року стосунки між малолітнім [PERSON] і його матір`ю дуже складні, напружені, конфліктні, має місце факт повного несприйняття, заперечення, бажання уникнути, відмовитися від спілкування з нею. Зустрічі з нею призводять до порушення нормального фізичного і морального розвитку, негативного впливу на психіку, емоційну і особистісну сфери. [PERSON] (мати) по відношенню до малолітнього [PERSON] розглядається як особа неприємна, небажана, негативна, пов`язана з психічними переживаннями, особа, при зустрічі з якою у дитини може виникнути страх, напруженість, депресивний стан, плач. Якщо ситуації з матір`ю матимуть продовження, то в дитини в подальшому можливі викривлення в характері та особистісних проявах. Розлучення з батьком, повернення до матері може спровокувати психічну травму. Спеціаліст - практичний психолог [PERSON] не рекомендує змінювати місце проживання і теперішнє соціальне оточення дитини. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом. Не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Згідно з ч. 2, 8, 9 ст. 7 Сімейного кодексу України (далі - СК України) сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (ч. 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно з ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч. 1 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до ч. 2, 4 ст. 29 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Згідно з ч. 1 ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року у справі № 377/128/18 (провадження № 61-44680св18) зазначено, що «тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». Зокрема, зібрані у даній справі докази свідчать про те, що позивач піклується про дитину, створено умови належного виховання та розвитку дитини; відповідач фактично не заперечує, що син [PERSON] надає більшої прихильності батькові і висловлює однозначне і усвідомлене бажання проживати з батьком. При бажанні сина батько не заперечує щодо спілкування з матір`ю. В судовому засіданні не встановлено обставин, які б унеможливлювали проживання дитини з батьком чи негативно впливали на його виховання та розвиток. Мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким дитина буде проживати. При цьому суд зазначає, що у цій справі не вирішувалося питання про розлучення матері з дитиною, оскільки мати дитини при визначенні місця проживання дитини з батьком не може бути обмежена у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Більше того, виходячи з положень ст. 157, 181 СК України, той з батьків, хто проживає окремо, зобов`язаний так само брати учать у вихованні та утриманні дитини, як і той, хто проживає з дитиною, останній до того ж не має права перешкоджати у такому спілкуванні. А отже, при визначенні місця проживання дитини з батьком, матір не позбавляється можливості спілкування з дитиною та участі у її вихованні та утриманні. Відповідач, як мати дитини, може реалізувати свої права шляхом досягнення домовленостей з батьком дитини щодо встановлення часу спілкування у позасудовому порядку або за судовим рішенням, у разі порушення її прав. Крім того, суд звертає увагу обох сторін на те, що для гармонійного та повноцінного розвитку дитини участь обох батьків є важливою у вихованні сина та, останніми, як батьками малолітньої дитини, в свою чергу, необхідно налагодити відносини між собою з метою досягнення належного спільного виховання сина. Беручи до уваги обставини цієї справи, ураховуючи, що відповідач не заперечує щодо визначення місця проживання сина з відповідачем, суд вважає за можливе позов задовольнити та визначити місце проживання сина [PERSON] з батьком, оскільки зазначене буде відповідати якнайкращим інтересам дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При цьому ч. 1 ст. 142 ЦПК України визначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнала позов до початку розгляду справи по суті, тому зі сплаченого позивачем судового збору у розмірі 992,40 грн слід повернути безпосередньо позивачу з державного бюджету 496,20 грн, а 496,20 грн необхідно стягнути з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved