Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Представник позивача звернувся із вказаною позовною заявою до суду, покликаючись на те, що [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва №223-З про право власності на квартиру від 13.12.1994 року. В жовтні 2021 року позивачу стало відомо, що у належній йому квартирі зареєстровано місце проживання невідомих йому осіб: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Натомість реєстрація місця проживання самого [PERSON] у належній йому квартирі скасована. Під час з`ясування ситуації, що склалась, позивачем встановлено, що заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27.05.2019 року в справі №462/1103/19 задоволено позовні вимоги [PERSON] , визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилою площею квартири [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право користування жилою площею квартири [ADDRESS] . На підставі зазначеного рішення суду, без відома [PERSON] , [PERSON] зареєстрував своє місце проживання у належній [PERSON] квартирі [ADDRESS] , а в подальшому зареєстрував у вказаній квартирі і місце проживання [PERSON] та [PERSON] . Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2021 року в справі №462/1103/19 вказане вище заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27.05.2019 року скасовано. В подальшому, розпорядженням Залізничної РА ЛМР №1221 від 21.08.2019 року «Про укладення договору житлового найму квартири [ADDRESS] » , [PERSON] було визнано наймачем квартири [ADDRESS] , укладено з ним договір житлового найму цієї квартири. Підставою для видачі такого розпорядження була заява [PERSON] та заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27.05.2019 року в справі №462/1103/19. 08.08.2019 року Залізничною РА ЛМР було зареєстровано місця проживання [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , а також, було здійснено зняття з реєстрації місця проживання [PERSON] у зазначеній квартирі. 17.09.2019 року за заявою [PERSON] , Залізничною РА ЛМР було здійснено реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі [PERSON] та [PERSON] . Представник позивача стверджує, що всі вказані вище дії та акти Залізничної районної адміністрації ЛМР, а також дії інших відповідачів по справі грубо порушують права позивача, зокрема, його право на вільне володіння, користування та розпорядження належною йому на праві власності квартирою [ADDRESS] , адже, на думку представника позивача, Залізнична РА ЛМР не вправі була приймати будь-які рішення щодо укладення договору найму квартирою, яка не є комунальною власністю, без дозволу та відома власника квартири відповідач не вправі був вчиняти дії щодо зняття з реєстрації місця проживання та дії щодо реєстрації місця проживання сторонніх осіб у належній позивачу квартирі. Проте, на думку представника позивача, Залізнична РА ЛМР, реалізовуючи надані їй повноваження грубо порушила право власності позивача та вийшла за межі своєї компетенції, оскільки розпорядилася майном, яке не відноситься до комунальної власності, а є приватною власністю позивача. Враховуючи наведене, а також беручи до уваги твердження представника позивача щодо незаконності розпорядження Залізничної РА ЛМР, яке порушує право власності позивача і не відповідає закону, суперечності актам цивільного законодавства та ЦК України, інтересам суспільства і його моральним засадам договору найму, що укладений між Залізничною РА ЛМР та [PERSON] , а також, протиправності дій по зняттю [PERSON] з реєстрації місця проживання у належній йому квартирі [ADDRESS] та дій щодо реєстрації місця проживання у цій квартирі інших відповідачів, з огляду на допущене порушення прав позивача відповідачами, просить: визнати незаконним з моменту прийняття та скасувати розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №1221 від 21.08.2019 р. «Про укладення договору житлового найму квартири [ADDRESS] »; визнати недійсним договір житлового найму квартири [ADDRESS] , що укладений з [PERSON] на підставі розпорядження Залізничної районної адміністрації Львівської міської ради №1221 від 21.08.2019 р. «Про укладення договору житлового найму квартири [ADDRESS] »; зобов`язати Залізничну районну адміністрацію Львівської міської ради скасувати записи: про зняття з реєстрації місця проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , про реєстрацію місця проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Також просить стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати. Ухвалою суду від 07.02.2022 року відкрито провадження в справі, вирішено проводити розгляд справи в порядку загального позовного провадження. /а.с.43-44/ Відповідачі [PERSON] , [PERSON] подали до суду клопотання про зупинення провадження в справі, в порядку ст.251 ЦПК України, покликаючись на наявність об`єктивної неможливості розгляду цієї справи до вирішення цивільної справи №462/1695/22 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання недійсним свідоцтва про право власності на квартиру. Суд, вивчивши подані відповідачами клопотання, приходить до висновку, що в задоволенні таких слід відмовити, з огляду на те, що відповідачами не доведено факту того, що існує об`єктивна неможливість розгляду вказаної справи до вирішення справи №462/1695/22. Крім цього, відповідач [PERSON] також подав клопотання про зупинення провадження в справі, покликаючись на те, що на даний час він проходить процес оформлення до лав ЗСУ, на підтвердження чого долучив до клопотання копію повістки від 10.05.2022 року, що відповідно до п.2 ч.1 ст.251 ЦПК України є підставою для зупинення провадження в справі. Вивчивши подане відповідачем [PERSON] клопотання, суд не вбачає підстав для задоволення такого, з огляду на те, що клопотання подано 16.05.2022 року, а повістка оформлена 10.05.2022 року, наявність якої сама по собі, жодним чином не свідчить про факт перебування його у складі ЗСУ або інших утворених відповідно до закону військових формувань. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позов підтримав з наведених у ньому підстав, просив задоволити. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позов визнала частково, заперечивши в частині визнання недійсним договору житлового найму. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали позовної заяви, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення її по суті, суд приходить до висновку, що позов слід задоволити частково, виходячи з наступного. Відповідно до частини 1 статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно із частиною 1 статті 4 ЦПК України, \~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Предметом спору в даній справі є захист порушених прав на житло, шляхом визнання незаконним рішення органу місцевого самоврядування та відновлення становища, яке існувало до порушення. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва №233-3 про право власності на квартиру від 13.12.1994 року, квартира [ADDRESS] , загальною площею 31,5 кв.м. на праві приватної власності належить [PERSON] . /а.с.8/ Належність [PERSON] зазначеної вище квартири стверджується також довідкою ОКП ЛОР «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» №2/9571 від 22.10.2021 року. /а.с.9/ Заочним рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 27.05.2019 року в справі №462/1103/19 задоволено позовні вимоги [PERSON] , визнано [PERSON] таким, що втратив право користування жилою площею квартири [ADDRESS] , визнано за [PERSON] право користування жилою площею квартири [ADDRESS] . /а.с.10-12/ Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 11.11.2021 року в справі №462/1103/19 вказане вище заочне рішення Залізничного районного суду м. Львова від 27.05.2019 року скасовано. /а.с.13-14/ Розпорядженням Залізничної РА ЛМР №1221 від 21.08.2019 року «Про укладення договору житлового найму квартири [ADDRESS] » , [PERSON] було визнано наймачем квартири [ADDRESS] , укладено з ним договір житлового найму цієї квартири та здійснено реєстрацію місця проживання у вказаній квартирі [PERSON] та [PERSON] /а.с.16-23/ З листа-відповіді голови Залізничної РА ЛМР Джурик Ірини убачається, що на підставі рішення Залізничного районного суду м.Львова від 27.06.2019 року №462/1103/19 та заяви [PERSON] укладено з останнім договір найму та здійснено реєстрацію у вказаній вище квартирі, разом з третіми особами, на підставі заяв останніх. /а.с.26-27/ Рішенням Залізничного районного суду м.Львова від 20.04.2022 року, в позові [PERSON] до [PERSON] про визнання права користування жилим приміщенням та визнання особи такою, що втратила користування житлом відмовлено. /а.с.95-97/ Статтею 47 Конституції України встановлено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною четвертою статті 311 ЦК України передбачено, що фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктом 1 статті 8 Конвенції гарантовано кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини втручання держави в право на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зі змісту статті 393 ЦК України убачається, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Якщо інше\~не встановлено\~законом,\~власник майна,\~права якого\~порушені внаслідок\~видання правового\~акта органом\~державної влади,\~органом влади\~Автономної Республіки\~Крим або\~органом місцевого\~самоврядування,\~має право\~вимагати відновлення\~того становища,\~яке існувало\~до видання\~цього акта. У разі неможливості відновлення попереднього становища власник має право на відшкодування майнової та моральної шкоди. Враховуючи викладене вище, оцінивши наявні у справі докази з точки зору допустимості, належності, достовірності кожного доказу окремо, так і з точки зору достатності у їх сукупності, суд встановив порушення житлових прав позивача, відтак, приходить до висновку, що такі підлягають захисту, шляхом визнання незаконним з моменту прийняття та скасування розпорядження Залізничної РА ЛМР «Про укладення договору житлового найму квартири [ADDRESS] » та зобов`язання Залізничної РА ЛМР скасувати записи як про зняття з реєстрації місця проживання позивача, так і про реєстрацію відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , що буде в даному випадку ефективними способами захисту, в розумінні ст.16 ЦК України. Разом з тим, суд зазначає, що позовна вимога про визнання недійсним договору найму не підлягає задоволенню, оскільки останній фактично не укладався та доказів на переконання в іншому сторонами не надано, відтак, позов підлягає частковому задоволенню. Крім цього, відповідно до положень статті 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути по 496,20 гривень судового збору, з кожного.

Outcome: approved