Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовною заявою, в якій просила визнати [PERSON] таким, що втратив право на користування житловим приміщенням та зняття з реєстрації за місцем проживання. В обґрунтування позовних вимог позивачка вказала, що вона є власником частини будинку [ADDRESS] . Власником іншої частини будинку за адресою [ADDRESS] є [PERSON] .. За співвласниками визначені зареєстровані квартири - [ADDRESS] та [ADDRESS] . Її син був зареєстрований нею як власником частини будинку за адресою [ADDRESS] на її частині будинку. [PERSON] - її син, був прописаний нею у 2011 році, але він з 2017 року не проживає в будинку і місце проживання на даний час не відоме, фактично в зазначеному будинку не проживає та не з`являється у ньому, крім того не сплачує комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, особистих речей в будинку не має і взагалі будинком не цікавиться. Оскільки, за вищевказаною адресою відповідач не проживає, виникають проблеми у користуванні та розпорядженні її майном, тому вона змушена звернутися за захистом до суду. Ухвалою Козятинського міськрайонного суду Вінницької області від 30.07.2021 провадження у даній справі було відкрито, справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження. В судовому засіданні з розгляду справи по суті позивачка посилалась на обставини, зазначені нею у позовній заяві, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, так як неодноразово викликався до суду шляхом направлення повістки на адресу його місця реєстрації, які повернулись до суду з відміткою "Адресат відсутній за вказаною адресою", та викликом його через веб-сайт суду. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що вони з позивачкою є сусідами, позивачка живе одна, її син [PERSON] не приїжджає в м. Козятин, протягом семи років він його не бачив по місцю його прописки - [ADDRESS] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що позивачка проживає сама, її син [PERSON] поїхав у 2015 році, від тих пір вона жодного разу його не бачила, оскільки вона часто до неї приходить додому. Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що вона з позивачкою знайома давно, оскільки вони живуть через дорогу, вона проживає одна, у неї є син [PERSON] , який десь поїхав на роботу і його вона не бачила приблизно 7-8 років. На свята він не приїжджає, навіть не приїхав на похорон батька. Суд заслухавши пояснення позивачки, заслухавши пояснення свідків, дослідивши матеріали справи, дійшов такого висновку. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є матір`ю [PERSON] , про що свідчить свідоцтво про народження серії [NUMBER] від 18.02.2011, видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану Козятинського міськрайонного управління юстиції Вінницької області (видане повторно). Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом серії ВКС № 664546 від 15.01.2008 , [PERSON] , яка мешкає по [ADDRESS] є спадкоємцем майна гр. [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкове майно складається з ј частини житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого по [ADDRESS] , що належало померлій. [PERSON] є власником 1/4 частини будинку, який знаходиться по [ADDRESS] , що підтверджується технічним паспортом на садибний (індивідуальний) житловий будинок № 3170 від 20.11.2007, інвентаризаційна справа № 969. Довідка № 1048-3 від 02.07.2021 управління «Центру надання адміністративних послуг» Козятинської міської ради Вінницької області видана [PERSON] , [INFO] , про те, що за адресою [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (зареєстрований та не проживає за вище вказаною адресою з липня 2017 року по теперішній час, відповідно до акта про місце проживання, від 01 липня 2021 року. 01.07.2021 складено акт про те, що [PERSON] , [INFO] , зареєстрований за адресою [ADDRESS] . Починаючи з липня 2017 року по теперішній час вищевказаний громадянин не проживає, що підтвердили своїми підписами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Згідно домової книги, в будинку за адресою [ADDRESS] з 18.03.2011 зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Таким чином, судом встановлено факт реєстрації відповідача за вказаною у позові адресою. Факт непроживання відповідача щонайменше з 2017 року підтвердили допитані в судовому засіданні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , а також це підтверджується вказаною вище довідкою та актом. Відомостей щодо поважності відсутності відповідача по місцю своєї реєстрації матеріали справи не містять. Відповідно до ст. 47 Конституції України, встановлено, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Главою 23 ЦК України встановлено, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч. 3 ст. 13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Відповідно до ч. 4 ст. 9 ЖК Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним та власником житла або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК, України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2ст. 319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст.316,317,319,321 ЦК України). Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1ст. 156 ЖК України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Виходячи з положень ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Таким чином, при вирішенні питання про втрату членом сім`ї власника житла права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягає як строк його відсутності, так і поважність причини такої відсутності. У пункті 39 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, ч. 1 ст. 405 ЦК). Таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК України. Тому стосовно права членів сім`ї власника житлового приміщення на користування ним застосовуються положення статті 405 ЦК України. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом, і у цьому випадку положення статей 71, 72 ЖК УРСР застосуванню не підлягають. Згідно з положеннями ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач не проживає у будинку [ADDRESS] більше одного року. Доказів наявності поважних причин такого непроживання, суду не надано. Враховуючи викладене, суд вважає за необхідне позов, де ставиться одна вимога про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, задовольнити. Враховуючи вищевказане,

Outcome: approved