Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

08.12.2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою на обгрунтування якої зазначила, що [INFO] помер її чоловік - [PERSON] та після його смерті відкрилася спадщина на квартиру [ADDRESS] . У зв`язку з цим, вона, як законний спадкоємець у встановлений законом строк подала заяву про прийняття спадщини за заповітом до державного нотаріуса Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Ковальчук Т.Б. Однак, при оформленні документів та їх перевірці виявилося, що в 2020 році в рамках виконавчого провадження № 63059788 на все рухоме та нерухоме майно [PERSON] постановою Ківерцівського РВ ДВС ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) від 17.09.2020 року було накладено арешт. Як наслідок, у видачі свідоцтва про право на спадщину їй було відмовлено. 21.09.2021 року через свого представника вона звернулася до Ківерцівського ВДВС у Луцькому районі Волинської області із заявою про зняття арешту, проте відповідно до листа начальник даного органу ДВС, підстави для звільнення майна з-під арешту у відповідності до положень ЗУ «Про виконавче провадження» відсутні, а тому їй рекомендовано звернутись до суду. Враховуючи наведене, просить суд зняти арешт з усього майна [PERSON] , накладений при здійсненні виконавчого провадження № 63059788 на підставі постанови головного державного виконавця Ківерцівського ВДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів) Веселухою С.Г. від 17.09.2020 року. В судовому засіданні представник позивача заявлені позовні вимоги підтримала, суду пояснила, що у даному випадку зняття арешту з майна спадкодавця можливе виключно на підставі судового рішення. Позов просила задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні при вирішенні заявлених позовних вимог [PERSON] поклалася на думку суду. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача - КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади» в судовому засіданні не заперечувала щодо задоволення позову. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідача Державний нотаріус Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області Ковальчук Т.Б. в судове засідання не з`явилася, до його початку подала до суду клопотання з проханням судовий розгляд здійснювати у її відсутності (а.с. 42). Заслухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши письмові докази, які містяться в матеріалах справи, суд приходить до наступного висновку. Як встановлено судом, [INFO] помер [PERSON] . Про дану обставину свідчить відповідне свідоцтво про смерть серії [NUMBER] (а.с. 8). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина. На випадок своєї смерті [PERSON] 01.04.2015 року склав заповіт, який був посвідчений приватним нотаріусом Луцького міського нотаріального округу Волинської області Іванюк М.В. та зареєстрований в реєстрі за № 205, відповідно до якого усе належне йому майно, з чого б воно не складалося і де б не знаходилося і взагалі все те, що буде належати йому на день його смерті і на що за законом матиме право він заповів - [PERSON] . Зі свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] також вбачається, що [PERSON] є дружиною померлого [INFO] [PERSON] (а.с. 7). З метою отримання свідоцтва про права на спадщину, [PERSON] звернулася до Першої Луцької державної нотаріальної контори Волинської області із відповідною заявою, однак, державний нотаріус Ковальчук Т.Б. своєю постановою № 1873/02-31 від 17.09.2021 року, у зв`язку із існуванням накладеного арешту на усе майно [PERSON] , у вчиненні нотаріальної дії відмовила (а.с. 11). 21.09.2021 року позивач через свого представника адвоката Вінцюк Ю.Б. звернулася до Ківерцівського ВДВС у Луцькому районі Волинської області із заявою про зняття арешту з майна [PERSON] , однак своїм листом від 22.09.2021 року № 25453/18.4-54 начальник відділу Кушнір С. повідомив про те, що виконавче провадження, в рамках якого накладено спірний арешт, закінчене на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження», а тому підстави для звільнення майна з-під арешту відсутні (а.с. 23-26). Статтею 4 ЦПК України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно зі ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Положеннями ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Судом встановлено, що вироком Луцького міськрайнного суду Волинської області від 23.01.2020 року в кримінальній справі № 161/11021/19, [PERSON] визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнено від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку тривалістю 2 роки не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки. Крім того, даним вироком, з-поміж іншого, з [PERSON] на користь КП «Луцька міська клінічна лікарня» Управління охорони здоров`я Луцької міської ради також стягнуто майнову шкоду - кошти, витрачені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілих від злочину в сумі 136347 грн. Вищевказаний вирок суду набрав законної сили та на його виконання було видано виконавчий лист, який стягувачем пред`явлено до примусового виконання у Ківерцівський ВДВС у Луцькому районі Волинської області ЗМУ Міністерства юстиції (м. Львів). 17.09.202020 року головним державним виконавцем Ківерцівського ВДВС Веселухою С.Г. на підставі виконавчого листа, виданого в кримінальній справі № 161/11021/19 було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 63059788 щодо стягнення з [PERSON] на користь КП «Луцька міська клінічна лікарня» Управління охорони здоров`я Луцької міської ради майнової шкоди (а.с. 17). Крім того, 17.09.2020 року головним державним виконавцем Ківерцівського ВДВС Веселухою С.Г. в рамках виконавчого провадження № 63059788 винесено постанову про арешт майна боржника, відповідно до якої на усе належне майно [PERSON] було арештованим (а.с. 18). Разом з тим, виконавче провадження № 63059788 відносно боржника [PERSON] постановою державного виконавця від 05.10.2020 року було закінчено на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» (а.с. 19), однак спірний арешт скасованим не був про що свідчить інформаційна довідка з Деражвного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта № 224408416 від 17.09.2020 року (а.с. 20). Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» - закінчення виконавчого провадження проводиться в тому випадку, а саме: припинення юридичної особи - сторони виконавчого провадження, якщо виконання її обов`язків чи вимог у виконавчому провадженні не допускає правонаступництва, смерті, оголошення померлим або визнання безвісно відсутнім стягувана чи боржника. Згідно зі ст. 40 ч. 1 ЗУ «Про виконавче провадження» у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Виконавче провадження, щодо якого винесено постанову про його закінчення, не може бути розпочате знову, крім випадків, передбачених цим Законом. Таким чином, на час прийняття державним виконавцем постанови від 05.10.2020 року про закінчення виконавчого провадження щодо стягнення з [PERSON] грошових коштів на користь на підставі п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ «Про виконавче провадження» обов`язковим наслідком такого рішення державного виконавця було зняття арешту з майна боржника. Разом з тим, державний виконавець, закінчуючи постановою від 05.10.2020 року виконавче провадження щодо боржника [PERSON] через смерть останнього, не вирішив питання про зняття арешту з належного боржникові майна. При цьому, позивач не є учасником виконавчого провадження № 63059788. За таких обставин, із закінченням виконавчого провадження, арешт майна стає публічним обтяженням права власності, підстави для подальшого існування якого відпали. Причому, втрачається можливість застосування специфічного порядку скасування такого обтяження, зумовленого закінченням виконавчого провадження. Тобто, підставою подання позову у справі є спричинення порушення однієї із складових права власності, визначеної ч. 1 ст. 317 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1216 ЦК спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Згідно ст. 1218, частини 5 ст. 1268 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ч. З ст. 1296 ЦК відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Отже, спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. Таким чином, прийнявши у визначеному законом порядку спадщину, яка відкрилася після смерті [PERSON] , дружина спадкодавця - [PERSON] набула права на спадщину. Видача свідоцтва про право на спадщину на майно, яке підлягає реєстрації, провадиться нотаріусом після подання правовстановлюючих документів про належність цього майна спадкодавцеві та перевірки відсутності заборони або арешту цього майна, у тому числі наявності чи відсутності податкової застави та інших застав за даними відповідних реєстрів. Якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус вимагає, крім правовстановлюючого документа, витяг з Реєстру прав власності. Якщо на спадкове майно накладено арешт судовими чи слідчими органами, видача свідоцтва про право на спадщину затримується до зняття арешту. Отже, наявність арешту на майно спадкодавця [PERSON] перешкоджає позивачу, як спадкоємцю за заповітом, оформити спадщину на майно, яке остання успадкувала після смерті свого чоловіка та стало підставою для відмови нотаріуса видати їй свідоцтво про право на спадщину. Аналогічна правова позиція Верховного Суду України викладена у постанові від 12.12.2018 року по справі № 399/142/16-ц, у якій також зазначено, що якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ч. 2 ст. 5 ЦПК України у редакції, чинній на час розгляду справи Великою Палатою Верховного Суду). Так, згідно п. 1 ч. 1 ст. 346 ЦК України право власності [PERSON] припинилося внаслідок смерті останнього, з вказаних підстав [PERSON] , як спадкоємець, що прийняв спадщину, звернулась до суду з даним позовом. Статтею 13 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод встановлено право на ефективний засіб юридичного захисту та передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. В рішенні ЄСПЛ «Афанасьев проти України» від 05.04.2005 року (№ 38722/02, п. 75) зазначено, що засіб захисту, що вимагається згаданою статтею (ст. 13 Конвенції) повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави. Відтак, інший спосіб захисту та реалізації спадкових прав, ніж зняття арешту з усього (рухомого та нерухомого) майна відсутній, обраний спосіб захисту права власності позивача в даному випадку є таким, що не порушує інтереси сторін та третіх осіб в даному провадженні та таким, що не суперечить закону. При цьому, суд приймає до уваги ту обставину, що представник КП «Медичне об`єднання Луцької міської територіальної громади», як стягувача, в інтересах якого накладено спірний арешт, не заперечує щодо його зняття. Слід також зауважити, що позивач [PERSON] , не є боржником у виконавчому провадженні, являється спадкоємцем померлого, а тому вимоги про зняття арешту, саме в межах позовного провадження, узгоджуються з позицією Верховного Суду, викладеній у Постанові від 24.05.2021 року у справі № 712/12136/18. Згідно ч. 5 ст. 59 ЗУ «Про виконавче провадження» арешт може бути знятий за рішенням суду, в усіх випадках, які не передбачені ч.ч. 1-4 даної норми. З урахуванням викладеного та враховуючи, що наявність обтяження перешкоджає позивачу [PERSON] в повній мірі реалізувати своє право власності на таке майно, зважаючи на відсутність відкритих виконавчих проваджень, суд приходить до висновку про задоволення її позовних вимог про зняття арешту з майна у повному обсязі. На підставі ст.ст. 321, 391, 1218, 1268 ЦК України, ст.ст. 39, 40 ЗУ «Про виконавче провадження»,

Outcome: approved