Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

У жовтні 2020 р. позивач [PERSON] звернувся в Рівненський районний суд Рівненської області із позовом до відповідачів Державна установа «Городищенська виправна колонія (№96)», Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Державна казначейська служба України в особі Головного управління Державної казначейської служби України в Рівненській області та просить стягнути з Державного бюджету України на його користь грошові кошти в розмірі 450 000 (чотириста п`ятдесят тисяч) гривень 00 коп. в рахунок відшкодування завданої моральної шкоди. В обґрунтування позову вказує, що він засуджений до довічного позбавлення волі, з 06.10.2008 року по 16.10.2018 р. відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)». За період відбування позивачем свого покарання у ДУ «Городищенська виправна колонія №96» в секторі максимального рівня безпеки для тримання чоловік засуджених до довічного позбавлення волі адміністрацією установи постійно порушувалися житлово-побутові та санітарні вимоги щодо умов тримання засуджених. Зокрема, приміщення камери №31, в якій його утримували, є надто вузькими, природне освітлення та вікна відсутні, штучне освітлення недостатнє, вентиляція дуже слабка, порушувались санітарні норми в туалеті, прогулянкові дворики не відповідають встановленим вимогам через вкрай недостатню площу, що в період спеки створює парниковий ефект. Враховуючи наявні порушення позивач був змушений звернутися до Рівненського окружного адміністративного суду з позовом до ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)», в якому просив визнати протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо незабезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого [PERSON] , у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі. Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 р. у справі №460/3144/18 суд визнав протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого [PERSON] у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі, з 18.02.2010 р. до 08.02.2018 р. Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 р. у справі №460/3144/18 апеляційну скаргу ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» було залишено без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 р. у справі №460/3144/18 без змін. Постанова Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 р. у справі №460/3144/18, провадження №857/7382/19 набрала законної сили 21.11.2019 р. У зв`язку з встановленням у справі №460/3144/18 фактів, які підтверджують протиправну бездіяльність відповідача щодо незабезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого [PERSON] , у відповідності до вимог чинного законодавства у позивача виникло право звернутися до суду за захистом своїх порушених прав відшкодування завданої моральної шкоди. Щодо права позивача щодо забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання в місцях позбавлення волі. У період з 06.10.2008 р. по 16.10.2018 р. позивач відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)». До засуджених, які відбувають покарання на території України, застосовується кримінально-виконавче законодавство України. Порядок і умови виконання та відбування покарань визначаються та забезпечуються відповідно до законодавства, яке діє на час виконання та відбування кримінального покарання. Наводить положення ст.ст. ч.1 ст.1, 2, 3, ч.ч. 1, 2 і 4 ст. 7, ч.2 ст. 97, ч.1 ст. 102, ч.ч. 1, 2 ст. 115 КВК України. Звертає увагу, що національне законодавство України не дає тлумачення поняттю «необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни» та не встановлює окремого законодавчого регулювання щодо визначення складових цього поняття. Проте вимоги щодо умов утримання ув`язнених встановлені також міжнародними правовими актами, приписи яких є обов`язковими для виконання всіма національними органами державної влади. Відсутність відомчого нормативного правового регулювання не може визнаватися достатньою і вагомою підставою для невиконання позитивних зобов`язань держави, визначених на рівні національного і міжнародного законодавства. Такий правовий висновок викладено у постановах Верховного Суду від 29.01.2020 р. у справі №460/2999/18, від 17.03.2020 р. у справі №460/2703/18, від 27.03.2020 р. у справі №460/2834/18. Просить звернути увагу, що згідно з п.п. 10-12 Мінімальних стандартних правил поводження з в`язнями ООН від 30.08.1955 р. всі приміщення, якими користуються в`язні, особливо спальні, повинні відповідати всім санітарним вимогам, причому належну увагу слід звертати на кліматичні умови, особливо на кубатуру цих приміщень, на мінімальну площу їх, на освітлення, опалення і вентиляцію. В приміщеннях, де живуть і працюють в`язні: а) вікна повинні мати достатні розміри для того, щоб в`язні могли читати і працювати при денному світлі, і повинні бути сконструйовані так, щоб забезпечувати доступ свіжого повітря, незалежно від того, є чи немає штучної системи вентиляції; b) штучне освітлення повинне бути достатнім для того, щоб в`язні могли читати і працювати без шкоди для зору. Санітарні вузли повинні бути достатні для того, щоб кожен в`язень міг задовольнити свої природні потреби, коли йому це потрібно, в умовах чистоти і пристойності. Згідно з п.п. 1,2, 4 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил (Рекомендація № R ( 2006) 2 від 01.02.1987 р. Комітету Міністрів держав-учасниць ) при поводженні з усіма особами, позбавленими волі, необхідно дотримуватись їхніх прав людини. Особи, позбавлені волі, зберігають усі права, яких вони не були законно позбавлені за рішенням суду, відповідно до якого вони засуджені до позбавлення волі чи взяті під варту. Утримання ув`язнених в умовах, які порушують їхні права людини, не може бути виправдано нестачею ресурсів. Пунктом 18 Європейських пенітенціарних (в`язничних) правил встановлено, що у всіх будівлях, де ув`язнені повинні мешкати, працювати або збиратися: а) вікна мусять бути достатньо великими, аби ув`язнені могли читати чи працювати при природному освітленні в нормальних умовах, та забезпечувався приплив свіжого повітря, крім тих випадків, коли є відповідна система кондиціонування повітря; b) штучне освітлення мусить відповідати загальноприйнятним технічним нормам; c) повинна бути передбачена система сигналізації, яка дозволяє ув`язненим негайно встановлювати контакт із персоналом. У своїй сукупності вказані нормативно-правові акти, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, і які відповідно до ст. 2, 3 КВК України і міжнародні договори є частиною кримінально-виконавчого законодавства України, закріплюють обов`язкові до дотримання міжнародні стандарти, які розкривають складові поняття належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов тримання засуджених в місцях відбування покарання та вказують право позивача вимагати забезпечення таких умов відбування покарання. Крім цього, наводить положення п.15 ч.1 ст. 18 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 р. №2713-IV та п.п. 12 п. 5 Положення про Державну установу Городищенська виправна колонія (№96), затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2018 р. №2134/5, виправна колонія відповідно до покладених на неї завдань здійснює матеріально-побутове забезпечення засуджених, які тримаються у виправній колонії, відповідно до вимог нормативно-правових актів; створює їм побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Відповідно до вказаних положень законодавства України саме на відповідача та його посадових і службових осіб покладається обов`язок створювати належні умови для тримання засуджених, які включають в себе: матеріально-побутове забезпечення засуджених; забезпечення засудженим побутових умов, що відповідають правилам санітарії та гігієни. Щодо порушення права позивача на забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого в місцях відбування покарання. Позивач неодноразово звертався до органів прокуратури зі скаргами на дії та бездіяльність адміністрації ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)», що мали місце наслідком порушення його права. Відповідно до відповіді Рівненської обласної прокуратури від 21.09.2020 № 20-2494-20 позивачем було надіслано на адресу Рівненської обласної прокуратури дві скарги від 04.12.2017 та 14.09.2020 р., в яких позивач скаржився на дії та бездіяльність адміністрації ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» в частині порушення його прав на забезпечення належних умов утримання засудженого в ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)». Згідно відповіді Рівненської обласної прокуратури від 21.09.2020 р. №20-2494-20 за вказаними скаргами не було прийнято жодних процесуальних рішень. Відповідно до відповіді Рівненської місцевої прокуратури від 18.09.2020 р. №37-206-17/37-62-3267-20 позивачем було надіслано на адресу Рівненської місцевої прокуратури дві скарги від 01.06.2017 р. та 14.12.2017 р., в яких позивач скаржився на дії та бездіяльність адміністрації ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» в частині порушення його прав на забезпечення належних умов утримання засудженого в ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)». За вказаними скаргами Рівненською місцевою прокуратурою також не було прийнято жодних процесуальних рішень. В адміністративній справі №460/3144/18 були встановлені факти та обставини, які мають значення для правильного вирішення спору у цій справі. Відповідно до рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 р. у справі №460/3144/18 суд першої інстанції встановив ряд обставин, які були підтверджені належними доказами та свідчать не забезпечення належних умов відбування позивачем покарання у ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» за період з 06.10.2008 р. по 16.10.2018 р. Суд першої інстанції встановив, що 04 квітня 2013 року головним спеціалістом Департаменту з питань реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини разом із регіональним координатором Уповноваженого з прав людини у зв`язках з громадськістю в Рівненській області та незалежним представником громадськості Секретаріату Уповноваженого з прав людини здійснено моніторинговий візит до Державної установи "Городищенської виправної колонії (№96)". Результати проведення моніторингового візиту зафіксовані у звіті від 04.04.2013, відповідно до якого у Городищенській виправній колонії (№ 96) виявлено ряд недоліків. За результатами моніторингового візиту представником Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини рекомендовано Державній пенітенціарній службі України вирішити питання щодо рівномірного розміщення у Городищенській виправній колонії (№96) засуджених дільниці приміщень камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення належних умов відбування покарання; вжити заходів щодо приведення камерних приміщень у відповідність до вимог нормативно-правових актів, у тому числі: забезпечити належні санітарно-гігієнічні умови в санітарних вузлах, замінити застарілий інвентар, обладнати їх напівавтоматичним зливом води; спальні місця у приміщеннях камерного типу та камерах для тримання засуджених до довічного позбавлення волі обладнати відповідно до встановлених законодавством норм площі; забезпечити у всіх камерних приміщеннях доступ до свіжого повітря, а також забезпечити достатній рівень природного та штучного освітлення; у Городищенській виправній колонії (№96) привести відповідно до вимог нормативно-правових актів обладнання дворів для проведення прогулянок засуджених, у першу чергу на дільниці для тримання засуджених до довічного позбавлення волі. 22 серпня 2018 року начальником відділу моніторингу дотримання прав людини на належне утримання Департаменту реалізації національного превентивного механізму Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, головним спеціалістом відділу права на працю Департаменту моніторингу соціальних прав Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, регіональним координатором взаємодії з громадськістю Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини у Рівненській області, представником громадськості здійснено моніторинговий візит державної установи "Городищенська виправна колонія (№96)". За результатами візиту було складено звіт та рекомендовано Міністерству юстиції України забезпечити: право на приватність у банному комплексі (обладнати душові кабіни шторками/перегородками; належне штучне освітлення в жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; норму жилої площі на кожного засудженого в окремих жилих приміщеннях дільниці ресоціалізації; провести ретельну перевірку фактів затримки/невідправки кореспонденції засуджених; вжити заходів щодо повної реконструкції сектора максимального рівня безпеки, в якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності. У рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 р. у справі №460/3144/18 суд першої інстанції за дослідженими судом доказами підтвердив, що житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна установа (№96)», не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві. Зазначені обставини підтверджені станом на 2013 рік за результатами моніторингового візиту до установи представника Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, а також за результатами візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, проведеного у 2018 році. Позивач утримувався у секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна установа (№96)» з 06.10.2008 по 16.10.2018 р., а відтак невідповідність умов утримання позивача у виправній установі нормативно встановленим вимогам підтверджена належними та допустимими доказами та не спростована відповідачем. У рішенні Рівненського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 р. у справі №460/3144/18 суд першої інстанції встановив, що права позивача на забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання порушувалися протягом всього строку відбування позивачем покарання у ДУ ДУ «Городищенська виправна установа (№96)», тобто з 06.10.2008 по 16.10.2018 р. Судом було встановлено, що вказані порушення виникли в результаті наявності протиправної бездіяльності відповідача стосовно не забезпечення належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого [PERSON] у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі. Вказані висновки суду першої інстанції були повністю підтримані судом апеляційної інстанції у постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 р. у справі № 460/3144/18 провадження №857/7382/19, яка набрала законної сили 21.11.2019 р. У постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 р. у справі №460/3144/18 провадження №857/7382/19 суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, відповідно до яких при вирішенні даного адміністративного спору суд врахував результати перевірок ДУ «Городищенська виправна установа (№96)», проведених станом на 2013 рік та 2018 рік в рамках моніторингових візитів представників Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини. У ході перевірок було виявлено, що житлові-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна установа (№96)», не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві, а в 2018 році вони погіршились, що зафіксовано таким моніторинговим звітом. На основі вказаних доказів, пояснень позивача та представника відповідача у справі №460/3144/18 судом було встановлено, що в період з 06.10.2008 р. по 16.10.2018 р. позивач відбував своє покарання в умовах, які не відповідають стандартам щодо забезпечення житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Суд вказав, що порушення та недотримання вказаних стандартів, які були допущені відповідачем, полягають у триманні в камерах для довічно позбавлених волі декількох осіб разом з позивачем; відсутності належної вентиляції камери; не забезпеченні дотримання санітарно-гігієнічних умов в камері позивача. Позивач наводить практику Європейського суду з прав людини, зокрема вказує рішення у справі «Харченко проти України», рішення у справі «Ахмет Озкан та інші проти Туреччини», у справі «Коваль проти України». Відповідно до вказаного у справі №460/3144/18 було встановлено, у період з 06.10.2008 р. по 16.10.2018 р. позивач відбував покарання у секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна установа (№96)». За весь період відбування позивачем свого покарання у вказаній колонії було проведено ряд перевірок, які підтвердили, що житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна установа (№96)», не відповідають встановленим стандартам, які визначені як в міжнародному, так і в національному законодавстві. Як наслідок в результаті протиправної бездіяльності відповідача, яка полягала у не забезпеченні належних житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого позивача та виконанні законних вимог щодо усунення порушень, виявлених в результаті проведених перевірок, було порушено права засудженого позивача, адже весь цей період засуджений був вимушений відбувати своє покарання в умовах, які принижують людську честь та гідність, що фактично завдало йому не тільки моральних страждань, але й порушувало його конституційне право, передбачене ст.28 Конституції України. Щодо права позивача на відшкодування моральної шкоди. Позивач посилається на ч.1 ст. 15, п.9 ч.2 ст. 16 ЦК України, п.3 Постанови ПВС України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. Із виписки із медичної картки амбулаторного хворого від 02.09.2020 р., виданої Медичною частиною №40 філії ДУ «ЦОЗ КВСУ» у Львівській області на момент прибуття до ДУ «Городищенська виправна колонія №96» 21.02.2010 р. засудженому було поставлено діагноз ліпоматоз, парадонтоз, хронічний гастрит, пієлонефрит єдиної лівої нирки, двобічний хронічний кохлеарний неврит, хронічний панкреатит. За період відбування покарання у ДУ «Городищенська виправна колонія №96» Гаврилюку О.М. було присвоєно 23.04.2015 р. постійну ІІІ групу інвалідності згідно Акту МСЕК серія АВ №0316371, згідно Виписки із медичної карти амбулаторного хворого від 02.09.2020 р. , виданої Медичною частиною №40 філії ДУ «ЦОЗ КВСУ» у Львівській області. Причиною присвоєння інвалідності став хронічний пієлонефрит єдиної лівої нирки. У п. 12 Довідки до Акту МСЕК серія АВ №0316371 від 23.04.2015 р. вказується висновок комісії щодо характеру праці, до якої може залучатися засуджений, та умов, які мають бути створені для засудженого. Комісія зробила висновок, засуджений може залучатися тільки до роботи без фізичних навантажень в умовах теплих та сухих приміщень без переохолодження. Якщо за висновком МСЕК для інваліда ІІІ групи [PERSON] мали бути створені особливі умови праці, які пов`язані із забезпеченням тепла та сухості в приміщеннях, щоб не допустити переохолоджень, то тим більше ці умови мали б бути забезпечені і у приміщеннях сектору максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна колонія №96», в яких засуджений проживає та знаходиться більшість часу. 22.08.2018 р. моніторинговою групою працівників Секретаріату уповноваженого Верховної ради України з прав людини було проведено черговий моніторинговий візит до ДУ «Городищенська виправна колонія №96» за результатами якого було підготовлено звіт, в якому було зроблено такі висновки щодо відповідності умов відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі вимогам міжнародних стандартів: «На окрему увагу заслуговує факт утримання засуджених осіб до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності. Умови відбування покарання можуть завдавати засудженим душевних страждань та мук, які перевищують невідворотній рівень страждання, притаманного ув`язненню. Фактично в секторі максимального рівня безпеки Городищенської ВК «№96» умови тримання засуджених повністю не відповідають міжнародним стандартам. Для виконання покарань використовуються камери, житлова площа яких менше 4 кв.м., у яких недостатнє освітлення та немає примусової вентиляції. Дворик для прогулянок взагалі схожий на камеру, площа якої більша від камери, у яких утримуються засуджені. Такі характеристики двориків не надають засудженим можливості для належної прогулянки, оскільки прогулянковий дворик знаходиться на третьому поверсі та повністю перекритий пластиковим дахом (неба фактично не видно). Деякі засуджені повідомили, що не виходять на прогулянки, оскільки в них є страх висоти». Наводить рішення ЄСПЛ у справі «Старенький та Рудий проти України» від 11.01.2018 р., «Мельник проти України» від 28.03.2006 р. Можна констатувати, що відповідно до обставин, встановлених у справі №460/3144/18, в період з 06.10.2008 р. по 16.10.2018 р. позивач відбував своє покарання в ДУ «Городищенська виправна установа (№96)» умовах, які не відповідають стандартам щодо забезпечення житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Зокрема суд вказав, що порушення та недотримання вказаних стандартів, як були допущені відповідачем полягають у тому, що приміщення камери в якій його утримували, є надто вузьким, природне освітлення та вікна відсутні, штучне освітлення недостатнє, вентиляція дуже слабка, порушувались санітарні норми в туалеті, прогулянкові дворики не відповідають, встановленим вимогам через вкрай недостатню площу, що в період спеки створює парниковий ефект. Відповідно до вказаних рішень ЄСПЛ та фактів та обставин, які були встановлені по відношенню до позивача у справі №460/3144/18 можна констатувати, що відбулося порушення ст.3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказане порушення по відношенню до позивача відбувалося неодноразово, а протягом всього строку відбування позивачем покарання у ДУ «Городищенська виправна колонія №96», а саме протягом періоду з 06.10.2008 р. по 16.10.2018 р. Протягом 10 років кожного дня позивач, який як інвалід ІІІ групи потребував забезпечення особливих соціально-побутових умов та умов праці, перебував в умовах постійного порушення права на належні житлово-побутові а санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які полягали у тому, що приміщення камери в якій його утримували, є надто вузьким, природне освітлення та вікна відсутні, штучне освітлення недостатнє, вентиляція дуже слабка, порушувалися санітарні норми в туалеті, прогулянкові дворики не відповідали встановленим вимогам через вкрай недостатню площу, що в період спеки створює парниковий ефект, в камері не забезпечувалася належна кімнатна температура. Все це в сукупності систематично завдало душевних та фізичних страждань позивачу і ці страждання, які значно перевищують невідворотний рівень страждань, які пов`язані із обмеженням прав та свобод і особа свідомо несе під час відбування покарання. У справі 460/3144/18 було встановлено, що в результаті винних, протиправних дій відповідача було порушено права позивача, чим останньому було завдано моральну шкоду. Між порушенням прав позивача та діями відповідача існує прямий причинно-наслідковий зв`язок, який було встановлено у справі №460/3144/18, відповідно до положень ч.4 ст.82 ЦК України вказані факти не підлягають доказуванню. Щодо розміру відшкодування за завдану моральну шкоду. Позивач наводить положення п.9 постанови Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування морально (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 р. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 р. у справі №464/3789/17. Також позивач вказує про рішення ЄСПЛ у справі «Старенький та Рудий проти України» від 11.01.2018 р. Позивач вважає, що майновий розмір завданої моральної шкоди становить 450 000 грн. Такий розмір відшкодування позивач вважає розумним та справедливим, адже він не тільки відповідає розміру сум відшкодування завданої моральної шкоди, присуджених Європейським судом з прав людини у подібних ситуаціях , але й компенсує шкоду, яка завдавалася позивачу постійно та безперервно 10 років, протягом яких позивач кожного дня перебував в умовах постійного приниження людської честі та гідності. Компенсація за кожний день перебування в таких умовах становить всього 123 грн. 28 коп., що позивач вважає розумним та справедливим. Щодо належного відповідача у справі. Позивач наводить положення п.3 ч.2 ст. 1167 та ч.1 ст. 1173 ЦК України та просить суд звернути увагу, що у правовідносинах щодо відшкодування позивачу моральної шкоди, завданою бездіяльністю ДУ «Городищенська виправна колонія №96» будуть застосовуватися положення ч.1 ст. 1173 ЦК України, з огляду на постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 р. у справі №.460/3144/18 провадження 857/7382/19, результати проведеного Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини моніторингового візиту у 2013 році, результати проведеного представниками Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини моніторингового візиту у 2018 році. Позивач робить висновок, що безпосереднім заподіювачем моральної шкоди є відповідач ДУ «Городищенська виправна колонія №96» безпосереднім обов`язком якого є створення та забезпечення належних умов для тримання засуджених, які включають в себе матеріально-побутове забезпечення засуджених, які тримаються у виправній колонії та створення побутових умов, що відповідають правилам санітарії та гігієни, відповідно до положень п.п.12. п.58 Положення про Державну установу Городищенська виправна колонія №96, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 27.06.2018 р.№2134/5; п. 15 ч.1 ст. 18 ЗУ «Про Державну кримінально-виконавчу службу України» від 23.06.2005 р. №2713-ІV; ч.1 ст. 1 КВК України. Відповідач є державною установою - юридичною особою публічного права, яка створюється за рішенням відповідних державних органів та перебуває у сфері їх управління. Відповідно до інформації, яка розміщена у ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ДУ «Городищенська виправна колонія №96», код ЄДРПОУ 08564386, заснована 29.11.1999 р. Засновником ДУ «Городищенська виправна колонія №96» є Міністерство юстиції України. ДУ «Городищенська виправна колонія №96» перебувала у сфері управління Державної пенітенціарної служби України та його територіального управління в Рівненській області. Відповідно до п.2 постанови КМУ від 18.05.2016 р. №348 «Про ліквідацію територіальних органів управління Державної пенітенціарної служби та утворення територіальних органів Міністерства юстиції», а також з урахуванням постанови КМУ від 05.02.2020 №48 «Про перейменування деяких територіальних органів Міністерства юстиції», в Державній кримінально-виконавчій службі України функціонують як юридичні особи публічного права територіальні органи Міністерства юстиції - міжрегіональні управління з питань виконання кримінальних покарань. Враховуючи, що про наявність порушення було відомо Державній пенітенціарній службі України, у безпосередньому управлінні територіальних органів якої перебувала вказана колонія до ліквідації служби, та Міністерство юстиції України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері виконання кримінальних покарань і системі якого діє Департамент з питань виконання кримінальних покарань як орган державної влади, та на який покладено обов`язок реалізовувати повноваження Міністерства юстиції України у сфері виконання кримінальних покарань, то можна констатувати факт, що у зв`язку із системним невиконанням відповідачем та державними органами своїх обов`язків щодо забезпечення належних житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов відбування покарання засуджених до довічного позбавлення волі позивачеві за період відбування покарання у ДУ «Городищенська виправна колонія №96» було завдано моральну шкоду, яка полягає у приниженні його честі, гідності такими умовами відбування покарання. Враховуючи, що моральна шкода була завдана позивачу в результаті бездіяльності відповідача та неналежним виконанням державними органами своїх обов`язків, то належним відповідачем у вказаній справі є саме держава Україна, яка бере участь у вказаній справі через представників від державної установи, а саме ДУ «Городищенська виправна колонія №96», та представників від державного органу, а саме Міністерства юстиції України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері виконання кримінальних покарань. Ухвалою Рівненського районного суду від 09.11.2020 р. звільнено позивача від сплати судового збору (а.с.32). Ухвалою Рівненського районного суду від 09.11.2020 р. відкрито загальне позовне провадження та розпочато підготовче провадження у справі (а.с.33). Ухвалою Рівненського районного суду від 11.05.2021 р. прийнято заяву представника позивача про зміну предмета позову. Ухвалою Рівненського районного суду від 11.05.2021 р. задоволено клопотання представника позивача та замінено у справі первісного відповідача МЮУ в особі Департаменту з питань виконання кримінальних покарань на Міністерство юстиції України (а.с.159 т.1). Ухвалою Рівненського районного суду від 29.06.2021 р. прийнято заяву представника позивача про зміну предмета позову. Ухвалою Рівненського районного суду від 29.06.2021 р. задоволено клопотання представника позивача та призначено судово-психологічну експертизу, зупинено провадження (а.с.14-16 т.2). Постановою Рівненського апеляційного суду від 28.09.2021 р. ухвалу Рівненського районного суду від 29.06.2021 р. скасовано. Ухвалою Рівненського районного суду від 18.01.2022 р. поновлено провадження у справі. Ухвалою суду від 22.02.2022 р. закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. У відзиві вх. 17433 від 30.11.2020 р. начальник державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» (а.с.49) вказує, що реалізація права позивача на оскарження бездіяльності ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» у порядку, встановленому КВК України, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку зазнав [PERSON] . Суд вирішив, що стосовно певних скарг визнання порушення Конвенції саме по собі є достатньою справедливою сатисфакцією і немає потреби надавати будь-яку грошову компенсацію. [PERSON] відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки для тримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» в камері, яка має загальну площу 9,3 кв.м. В якій було проведено косметичний ремонт (пофарбовано стіни, стеля, підлога). Для засудженого в камері встановлено ліжко металеве, стіл, стілець, санвузол, умивальник, вішалка настінна, дзеркало, полиця настінна для туалетних речей, підставка під телевізор . Засуджений був забезпечений триразовим гарячим харчуванням, одягом, натільною білизною, взуттям та індивідуальним спальним ліжком, а також постільними речами за встановленими нормами. Внутрішні поверхні стін приміщень гладко поштукатурені та пофарбовані олійною фарбою, в місці установлення санітарно-технічних приладів - облицьовано керамічною плиткою. Підлога приміщення камери №04 влаштована дерев`яна. Стеля приміщення камери пофарбована клеєвою фарбою. З метою забезпечення надходження до камери належного природного освітлення виконано віконні прорізи висотою 1200 мм, шириною - не менше 900 мм. Віконні рами встановлено зовні віконних прорізів камер, із стулками та з метою забезпечення належної вентиляції обладнано кватиркою. Встановлено санітарний вузол, обладнаний унітазом зі зливним бачком та умивальник. Санітарний вузол відгороджено суцільною перегородкою висотою 1 м з дверима, що відчиняються ззовні. Електроосвітлення в камері передбачено робоче та чергове освітлення. Для чергового освітлення використовуються світильники з лампами накалювання, які встановлюються у нішах над дверима. Для робочого освітлення передбачено світильник з люмінесцентною лампою, який встановлено на стелі. Для підключення побутових приладів у камері встановлено розетки. При цьому норми КВК України та Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарань, затверджених Міністерством юстиції України від 28.08.2018 р. №2824/5, не містять приписів, які б розкрили поняття «необхідні житлово-побутові умови, що відповідають правилам санітарії та гігієни» та встановлювали б відповідні вимоги до влаштування санвузлів в камерах колонії. Тобто відсутність законодавчого врегулювання такого питання позбавляють надати оцінку діям (бездіяльністю) відповідача щодо порушення вимог діючого законодавства, яке регулює порядок утримання засуджених в установах виконання покарань. Посилання позивача на те, що за результатами проведеного моніторингового візиту у державній установі «Городищенська виправна колонія (№96)» виявлено ряд недоліків, просить звернути увагу, що саме Міністерству юстиції рекомендують вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки, в якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі. Міністерством юстиції України було прийнято рішення у серпні 2019 р. про виділення коштів на проведення капітальних ремонтів об`єктів установ ДКВС, які потребують невідкладного проведення ремонтів у 2019 році. Державною установою «Городищенська виправна колонія (№96)» було створено робочу групу по координації дій з виконання ремонтно-будівельних робіт на об`єкті «Капітальний ремонт гуртожитку №4 з влаштуванням прогулянкових двориків». З метою належного теплозабезпечення гуртожитку №4 виконано капітальний ремонт з влаштуванням прогулянкових двориків з гідрохімічною промивкою системи опалення. Також збільшення житлової площі камери шляхом демонтажу між камерних стін, влаштування мембранної покрівлі будівлі та прозорого покриття світлового ліхтаря шляхом установлення і розбирання зовнішніх інвентарних риштувань трубчастих висотою до 16 м для мурування облицювання та свердлення отворів в цегляних стінах, влаштування прогулянкових двориків біля будівлі сектору. П`ять прогулянкових двориків для засуджених сектору приведені у відповідність до чинного законодавства - площа одного прогулянкового дворика становить більше 12 кв.м. Всього прогулянкових двориків на секторі довічного позбавлення волі 7 шт., з них для гри в настільний теніс та для занять вправами на тренажерах. Доступ свіжого повітря під час проведення прогулянок засудженими сектору регулюється 6-ма вентиляційними вікнами, які розміщені поряд з прогулянковими двориками. У весняно-літні періоди під час підвищення загальної температури повітря дані вікна постійно відкриті, а в осінньо-зимовий за їх допомогою здійснюється щоденне провітрювання. У візиті 22.08.2018 р. зазначено, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи щодо приведення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів. У структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться будівельні та ремонтні роботи та вживаються інші заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених. При цьому, моніторинговою групою у звіті 2018 р. відмічено активну поведінку відповідача пов`язану із вживанням певних заходів щодо приведення умов тримання засуджених. Наведене свідчить про вчинення дій з боку відповідача щодо приведення до нормативних вимог умов тримання засуджених та структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться будівельні роботи та вживаються інші заходи, які спрямовані для покращення умов тримання засуджених. Посилання позивача на те, що йому було присвоєно 23.04.2015 р. постійну ІІІ групу інвалідності, причиною якого став хронічний пієлонефрит єдиної лівої нирки, просить звернути увагу, що згідно з записом у Виписці із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого [PERSON] станом на 17.12.2007 р. (до моменту утримання у ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)») стан позивача характеризувався як «практично здоровий». Вказане свідчить, що до відбування покарання у ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» [PERSON] вже мав проблеми із здоров`ям, що у подальшому могло призвести до такого результату, а саме встановлення останньому інвалідності ІІІ групи. Дане захворювання хронічний пієлонефрит виникає в результаті впровадження інфекційного агента і тривалого безуспішного або неадекватного лікування гострої форми пієлонефриту. Крім цього, як і у довідці та згаданій виписці із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого, відсутнє те, що вказана хвороба пов`язана із відбуванням покарання засудженого та залежить від побутових, санітарно-гігієнічних умов. Позивач на підтвердження позову не надає належних і допустимих доказів, ним не доведено факт дії або бездіяльності державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо невжиття заходів для проведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов утримання засудженого [PERSON] у відповідності до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі, суду не надано доказів того, що саме ті чи інші неправомірні дії (бездіяльність) відповідача перебувають у причинно-наслідковому зв`язку з наслідками, які настали для позивача. ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» в умовах тримання в якій за твердженнями позивача йому було завдано моральну шкоду, не є органом державної влади або органом місцевого самоврядування, а тому норми ст. 1173 ЦК України в даному випадку застосуванню не підлягають. Відсутні законні підстави для відшкодування за рахунок держави шкоди, яка на думку позивача йому завдана державною установою, а не державним органом. Факт заподіяння позивачеві моральних страждань чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні позивачем не доведено, також не відомо, на якій підставі він оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить і якими доказами це підтверджується. У письмових поясненнях представник відповідача ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» (а.с. 128-129 т.1) вказує, що саме Державній пенітенціарній службі України та Міністерству юстиції України рекомендовано вжити заходів щодо належного забезпечення умов утримання засуджених ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)». За підсумками моніторингових візитів не встановлено обов`язкових дій для державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» в частині покращення житлово-побутових умов засуджених, які утримуються у такій колонії. Під час моніторингового візиту у 2018 році відзначено позитивні зрушення з часу візиту у 2013 році. Зазначено, що адміністрацією установи в цілому вживаються заходи щодо приведення умов тримання засуджених, які є сумісними з повагою до людської гідності відповідно до міжнародних стандартів. У структурних дільницях виправної колонії поступово проводяться відповідні будівельні та ремонтні роботи та вживаються заходи, спрямовані на покращення умов тримання засуджених. Моніторинговою групою у звіті 2018 року відмічено активну поведінку відповідача пов`язану із вживанням певних заходів щодо приведення умов тримання засуджених. Наведене свідчить про вчинення дій з боку відповідача щодо приведення до нормативних вимог умов тримання засуджених. Позивач звернувся до неналежного відповідача, адже відповідно до наказу Міністерства юстиції України «Про затвердження Положення про державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)» від 20.03.2020 р. №1098/5 затверджено положення в новій редакції про державну установу «Городищенська виправна колонія (№96)». Відповідно до ч.1 Положення Городищенська виправна колонія (№96) є державною установою. Яка входить до складу Державної кримінально-виконавчої служби України. Органом управління виправної колонії є Міністерство юстиції України та координується Західним міжрегіональним управлінням з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції України. Відповідно до ч.12 Положення майно виправної колонії перебуває у державній власності, використовується нею на правах оперативного управління виключно для забезпечення виконання її завдань та не може бути об`єктом її застави. Також до ч.13 Положення виправна колонія утримується за рахунок коштів державного бюджету та інших джерел не заборонених законом, а структура та штат виправної колонії затверджується міністерством юстиції України, а кошторис затверджується управлінням. Аналогічного висновку дійшов Львівський окружний адміністративний суд та Восьмий апеляційний адміністративний суд у справі №460/3045/18. У відзиві вх. 9882 від 11.06.2021 р. представник відповідача Міністерства юстиції України Вороновська М. (а.с.225- 230 т.1 ) вказує, що МЮУ заперечує проти позовних вимог, вважає їх безпідставними та необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Наводить посилання на ч.1, 3 ст. 23, 1167, 1173 ЦК України, п.3 Постанови пленуму ВСУ від 31.03.1995 №4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», постанову Верховного Суду від 12.09.2018 р. у справі №335/11779/16-ц, постанову Верховного Суду 08.05.2018 у справі №920/316/17. Зазначаючи у позовній заяві про приниження честі та гідності, позивач не надав жодних переконливих доказів на підтвердження причинного зв`язку між бездіяльністю відповідачів та завданням моральної шкоди (у вигляді розладів здоров`я внаслідок душевних страждань, психологічних переживань тощо). При цьому, сам лише факт надання довідок про стан здоров`я за 2015 рік не може свідчити про протиправність дій відповідачів, адже медичні висновки, які надаються, як докази були зроблені задовго до подачі позовної заяви. В адміністративній справі 460/3144/18 зазначено, що у судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав з підстав викладених у позовній заяві. Додатково суду пояснив, що з 2003 року є інвалідом ІІІ групи, а тому утримання в неналежних умовах завдає суттєвої шкоди здоров`ю. Враховуючи зазначене, встановлення позивачу 23.04.2015 постійної ІІІ групи інвалідності відбулася не у зв`язку з тривалою протиправною дією чи бездіяльністю відповідачів. Слід зазначити, що наявність хвороби не може бути причиною для стягнення моральної шкоди. Вина Міністерства юстиції України ніяким чином не доведена і не підтверджена належними та допустимими доказами, а отже доводи позивача є суб`єктивними та жодним чином не знаходять свого підтвердження ні у справі №460/3144/18, ні у справі №570/4094/20. Презумпції відшкодування моральної шкоди не існує, а тому у позивача виникає обов`язок доказування не тільки наявності такої шкоди, але і неправомірності дій заподіювача шкоди, причинно-наслідкового зв`язку між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою, а також вини особи. Реалізація позивачем на оскарження бездіяльності Колонії у порядку, встановленому Кримінальним виконавчим кодексом України, становить достатньо справедливу сатисфакцію з відшкодування шкоди, яку нібито зазнав позивач. Наявність певних недоліків у роботі Колонії саме по собі не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди, адже під час моніторингового візиту у 2018 році було відзначено позитивні зрушення у діяльності Колонії. Мотивувальна частина позовної заяви не містить посилання на рішення судів, якими визнано протиправними дії або бездіяльність Міністерства, так само, як і не містить достатніх та допустимих доказів, які могли б підтвердити наявність такої вини у вчиненні дій або бездіяльності, що у свою чергу спричинило б завдання шкоди позивачу. Період розрахунку позивача не збігається з фактами, викладеними в рішенні у справі 460/3144/18, яке позивач вважає є підставою для стягнення на його користь моральної шкоди у розмірі 450 000,00 грн. Обґрунтування розміру моральної шкоди на підставі рішень Європейського суду з прав людини щодо визначення суми моральної шкоди є суб`єктивним, оскільки зазначені доводи позивача зводяться виключно до власного трактування останнім рішень суду у різних правовідносинах. Позивач не надає доказів як саме Міністерство або інші відповідачі порушили його честь і гідність, а зазначення того, що неналежні умови тримання є порушенням його гідності не є достатнім та належним підтвердженням його доводів. Отже, не вбачається повного складу збитків, зокрема вини Міністерства, немає шкоди підтвердженої належними доказами, відповідно немає причинно-наслідкового зв`язку. У відповіді на відзив вх.10181 від 16.06.2021 р. (а.с. 242-245 т.1) представник позивача адвокат Іващенко І.І. вказує, що ч.2 ст. 23 ЦК України визначає «приниженні честі та гідності фізичної особи» як окрему ознаку, наявність якої сама по собі свідчить про завдання моральної шкоди. В такому випадку позивач не зобов`язаний доводити наявність фізичного болю, чи факт того, що він пережив страждання чи душевні страждання, в результаті завданої моральної шкоди, яка полягала у приниженні честі та гідності фізичної особи. Позиція відповідача зводиться до юридичного формалізму, адже позивачем не було подано доказів, які містять інформацію медичного характеру щодо самого змісту завданої моральної шкоди. Враховуючи, що моральна шкода була завдана позивачеві в результаті бездіяльності відповідача та неналежним виконанням державними органами своїх повноважень, то належним відповідачем у вказаній справі є саме держава Україна, яка бере участь у вказаній справі через представників від державної установи, а саме ДУ «Городищенська виправна колонія №96» та представників від державного органу, а саме: Міністерства юстиції України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері виконання кримінальних покарань. Лише у 2019 р. відповідачем Міністерство юстиції України було прийнято рішення про виділення коштів, які були виділені в тому числі на капітальний ремонт гуртожитку №4 ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)». Наявність двох моніторингових звітів, проведених з різницею у 5 років (2013 та 2018) лише підтверджує той факт, що умови тримання позивача у ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» не були приведені у відповідність до вимог чинного законодавства за весь період відбування покарання позивача в ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)», і такий стан речей був забезпечений бездіяльністю відповідачів. Факт завдання позивачу моральної шкоди відповідачем Міністерством юстиції України є встановленим та доведений на основі сукупності доказів, які містять у справі. Позивач стверджує, що йому було завдано моральну шкоду не тільки в результаті бездіяльності відповідача ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)», але й в результаті бездіяльності Міністерства юстиції України. ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» є державною установою, тобто юридичною особою заснованою на основі державної форми власності, діяльність цієї установи фінансується не тільки за рахунок власних коштів, але й за рахунок певних бюджетних асигнувань з державного бюджету України. ДУ «Городищенська виправна колонія №96» для забезпечення власного функціонування і , в тому числі, проведення капітальних ремонтів належних їй приміщень залежить від відповідних бюджетних асигнувань з державного бюджету України. Від владної волі Міністерства юстиції України залежить чи буде профінансовано проведення капітальних ремонтів належних виправним колоніям приміщень, адже саме Міністерство юстиції України здійснює у межах повноважень, передбачених законом, разом з відповідними центральними органами виконавчої влади контроль за цільовим використанням державних коштів, передбачених для реалізації проектів, виконання програм, зокрема міжнародних; виступає державним замовником з оборонного замовлення та на поставку (закупівлю) продукції, виконання робіт, надання послуг за державні кошти для задоволення потреб національної безпеки, проектування і капітального будівництва об`єктів органів і установ (згідно п.п. 5, 9 п.5 Положення про Міністерство юстиції України). В адміністративній справі №460/3144/18 були встановлені факти бездіяльності Міністерства юстиції України, які мають значення для вирішення спору у цій справі. За результатами проведення моніторингового візиту від 04.04.2013 р. було рекомендовано Державній пенітенціарній службі України вирішити питання щодо рівномірного розміщення у Городищенській виправній колонії (№96) засуджених дільниці приміщень камерного типу та довічного позбавлення волі з метою забезпечення мінімальної площі на одну особу та створення умов відбування покарання; рекомендувати адміністрації Городищенської виправної колонії (№96) вжити заходів щодо покращення умов праці засуджених. Провести капітальні та поточні ремонти відповідно до визначених законодавством для виробничих об`єктів норм, працю засуджених організувати з додержанням правил хорони праці, техніки безпеки та санітарії. За результатами проведення моніторингового візиту від 22.08.2018 р. Міністерству юстиції України було рекомендовано вжити заходів щодо повної реконструкції сектору максимального рівня безпеки Городищенської ВК (№96), в якому відбувають покарання засуджені до довічного позбавлення волі в умовах, які є несумісними з повагою до людської гідності. Враховуючи, що про наявність порушення було відомо Міністерству юстиції України, яке є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну правову політику у сфері виконання кримінальних покарань (п.1 Положення про Міністерство юстиції України, постанова КМУ від 02.07.2014 р. №228), то починаючи з 2013 року Міністерство юстиції України систематично не виконувало покладені на нього завдання та обов`язки щодо виконання вимог законодавства в частині забезпечення належних житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов відбування покарання в установах відбування покарання та конкретно в ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)». Факти невиконання Міністерством юстиції України своїх завдань та обов`язків щодо забезпечення дотримання вимог законодавства в частині забезпечення належних житлово-побутових та санітарно-гігієнічних умов відбування покарання в установах відбування покарання та конкретно в ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» підтверджується тим, що у відзиві на позовну заяву, поданим ДУ «Городищенська ВК (№96)» вказується, що лише з 2019 р. Міністерством юстиції України було прийнято рішення про виділення коштів на проведення капітальних ремонтів об`єктів установ ДКВС, які потребують невідкладного проведення ремонтів у 2019 році. Лише з 2019 року Міністерством юстиції України було прийнято рішення про виділення коштів, які в тому числі пішли на капітальний ремонт гуртожитку №4 ДУ «Городищенська ВК (№96)», в камері якого відбував покарання позивач. Наявність двох моніторингових звітів, проведених з різницею в 5 років (2013 та 2018 року) лише підтверджують той факт, що умови тримання позивача в ДУ «Городищенська ВК (№96)» не були приведені у відповідність до вимог чинного законодавства за весь період відбування покарання позивача в ДУ «Городищенська ВК (№96)» і такий стан речей був забезпечений бездіяльністю відповідачів. У поясненнях вх. 10666 від 25.06.2021 р. представник відповідача МЮУ Вороновська М. вказує (а.с.11-13 т.2), що позивачем не наведено конкретних аргументів, які б підтвердили факти у відповіді на відзив. Відсутність рішення щодо визнання вини Міністерства вказує на те, що відсутній і причинно-наслідковий зв`язок, який є одним з трьох елементів необхідних для виникнення відповідальності та в подальшому відшкодування моральної шкоди. У рішенні у справі №460/3144/18, яким апелює позивач відсутні будь-які докази щодо дій Міністерства юстиції України, які б могли призвести до вини і тим самим завдати шкоди. Вина Міністерства юстиції України ніяким чином не доведена та не підтверджена належними та допустимими доказами, а отже доводи позивача є суб`єктивними та жодним чином не знаходять свого підтвердження. Факти, які наводить позивач гуртуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи, які не знаходять свого підтвердження і містять виключно оціночний характер. Інформація, яку позивач переписав зі звіту за результатами моніторингового візиту працівників Секретаріату Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини від 22.08.2018 та постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 у справі №460/3144/18 не надає можливості чітко оцінити рівень душевних страждань позивача, адже зазначені відомості не є відображенням його власних переживань. Позивачем не доведено та необґрунтовано наявність протиправності дій Міністерства, відсутні рішення суду щодо визнання вини Міністерства юстиції України та причинно-наслідковий зв`язок між діями Міністерства та нібито завданою моральною шкодою. У судовому засіданні представник позивача адвокат Іващенко І.І. підтримала заявлені позовні вимоги та просить їх задоволити. У судовому засіданні представники відповідачів та третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, позовні вимоги не визнали та просять у їх задоволенні відмовити. Суд, вислухавши пояснення представників сторін та третьої особи, визначивши юридичну природу спірних правовідносин і закон, який їх регулює, дослідивши подані письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, дійшов висновків про часткове задоволенняпозовних вимог. Вимоги ст.264 ЦПК України зобов`язують суд під час ухвалення рішення вирішити чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту, діючи на засадах змагальності, повинен переконливими, належними та припустимими доказами довести правову та фактичну підставу заявлених ним вимог. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, саме сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях у відповідності до ч. 6 ст. 81 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Судом установлено, що у період з 06.10.2008 р. по 16.10.2018 р. [PERSON] відбував покарання в секторі максимального рівня безпеки для чоловіків до довічного позбавлення волі Державної установи «Городищенська виправна колонія №96». Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 26.04.2019 р. у справі № 460/3144/18, яке постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 21.11.2019 р. залишено без зміни, позов [PERSON] до Державної установи «Городищенська виправна колонія (№96)» про визнання бездіяльності протиправною задоволено. Визнано протиправною бездіяльність ДУ «Городищенська виправна колонія (№96)» щодо невжиття заходів для приведення житлових, побутових та санітарно-гігієнічних умов тримання засудженого [PERSON] у відповідність до вимог чинного законодавства, які визначають умови відбування покарання засудженими до довічного позбавлення волі, з 18.02.2010 р. до 08.02.2018 р. Відповідно до частини першої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення їх прав. Частина друга вказаної статті передбачає, що моральна шкода, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Шкода, завдана фізичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової особи органу державної влади при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується на підставі статті 1174 ЦК України. Отже, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як вказані органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 (провадження № 12-208гс18) вказано, що застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Статтею 9 Конституції України визначено, що чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до частин четвертої та сьомої статті 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У разі невідповідності правового акта правовому акту вищої юридичної сили суд застосовує норми правового акта вищої юридичної сили. Згідно зі статтею 3 Конвенції, на яку посилається позивач у своєму позові, нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню. 24 січня 1997 року Україна ратифікувала Європейську конвенцію про запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню, яка набрала чинності в Україні 01 вересня 1997 року. Вказаною Конвенцією передбачено створення Європейського комітету з питань запобігання катуванням чи нелюдському або такому, що принижує гідність, поводженню чи покаранню (далі Комітет). Комітет, шляхом здійснення інспекцій, перевіряє поводження з позбавленими волі особами з метою посилення, у разі необхідності, захисту таких осіб від катувань чи нелюдського або такого, що принижує їхню гідність, поводження чи покарання. Зазначений Комітет надав Україні рекомендаційні норми, згідно з якими на одного ув`язненого в камері, призначеній для кількох ув`язнених, чи в приміщенні гуртожитку має припадати не менше 4 кв. м площі. Зазначене також знайшло своє відображення у численних рішеннях Європейського суду з прав людини, зокрема в рішеннях у справах «Невмержицький проти України», № 54825/00, п. 66, ECHR 2005 II (витяги)); «Мельник проти України», № 72286/01, п. 103, від 28 березня 2006 року, «Яковенко проти України», № 15825/06, п. 84, від 25 жовтня 2007 року; «Двойних проти України», № 72277/01, п. 66, від 12 жовтня 2006 року); «Іглін проти України» № 39908/05 від 12.04.2012 року; «Давидов та інші проти України», № № 17674/02 і 39081/02 від 01 липня 2010 року; «Горбатенко проти України». У вказаних рішеннях Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що оскільки заявники утримувалися в СІЗО в камерах, де на них припадало площі менше, ніж рекомендовано Україні Комітетом, у зв`язку з браком особистого простору було визнано умови тримання заявників під вартою нелюдськими і такими, що принижують гідність. Отже, мало місце порушення статті 3 Конвенції. При цьому статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод і протоколів до неї та практику Суду як джерело права. Обґрунтовуючи наявність душевних і фізичних страждань, позивач вказує, що адміністрацією колонії за весь період відбування покарання порушувалися житлово-побутові та санітарні вимоги щодо умов його тримання, приміщення камери є надто вузьким, він позбавлений особистого простору, у камері відсутні вікна та недостатнє штучне освітлення, вентиляція дуже слабка, порушувалися санітарні норми в туалеті, прогулянкові дворики не відповідають встановленим вимогам через вкрай недостатню площу, що в період спеки створює парниковий ефект. Позивач стверджує, що вказані обмеження негативно впливають на його моральний стан, зазначений дискомфорт супроводжується глибокими моральними стражданнями та переживаннями внаслідок нелюдського поводження. У справі №460/3144/18 судом встановлено, що житлово-побутові та санітарно-гігієнічні умови утримання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, які утримуються в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Городищенська виправна установа (№ 96)», не відповідають встановленим стандартам як в міжнародному, так і в національному законодавстві (а.с.13 зворот т.1). Згідно частини четвертої статті 82 ЦПК України обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу. Визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами розумності, справедливості та співмірності. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен приводити до її безпідставного збагачення, наведене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, висловленим у постанові від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц (провадження № 14-538цс19). Суд враховує, що кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже, боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Велика Палата Верховного суду неодноразово наголошувала на тому, що у цивільному судочинстві держава бере участь у справі як сторона через відповідний її орган, наділений повноваженнями саме у спірних правовідносинах, зокрема і представляти державу в суді (постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 5023/10655/11 (провадження № 12-161гс18) (пункт 6.22), від 21 серпня 2019 року у справі № 761/35803/16-ц (провадження № 14-316цс19) (пункт 33), від 18 грудня 2019 року у справі № 688/2479/16-ц (провадження № 14-447цс19) (пункт 28)), зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 березня 2020 року у справі № 641/8857/17 (провадження № 14-514цс19)). Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. Тому відсутня необхідність зазначення у резолютивній частині рішення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номер чи вид рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18)). Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду. Разом із тим, залучення або ж незалучення до участі у таких категоріях спорів ДКСУ чи її територіального органу не впливає на правильність визначення належного відповідача у справі, оскільки відповідачем є держава, а не Державна казначейська служба України чи її територіальний орган. ДКСУ та її територіальний орган можуть бути залучені до участі у справі з метою забезпечення завдань цивільного судочинства, однак їх незалучення не може бути підставою для відмови у позові (постанова Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) (пункти 44, 46). Суд дійшов висновку про наявність підстав для присудження позивачу компенсації завданої йому моральної шкоди відповідно до частин першої, другої статті 23 ЦК України, оскільки особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Суд виходить з того, що дії, наведені вище, призвели до приниження гідності позивача протягом тривалого часу. У зв`язку з наведеним суд зазначає, що в межах розгляду цієї справи права позивача, які були порушені бездіяльністю відповідача Державної установи "Городищенська виправна колонія №96", може бути відновлено шляхом компенсації моральної шкоди, розмір якої визначається судом за критеріями, що мають істотне значення та належать до характеру порушень, обставин справи з урахуванням критерію справедливості відшкодування. Суд під час ухвалення судового рішення у цій справі врахував висновки суду касаційної інстанції, зроблені у постановах Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 204/5876/17-ц (провадження 61-20857св19), від 22 квітня 2020 року у справі № 204/4295/18 (провадження 61-12877св19), від 11 червня 2020 року у справі № 204/5899/18 (провадження № 61-19363св19). Отже, позовні вимоги [PERSON] , з урахуванням розумності і справедливості, підлягають частковому задоволенню шляхом стягнення з Державного бюджету України на користь [PERSON] моральної шкоди в сумі 5 000,00 грн, заподіяної внаслідок тримання в умовах Державної установи "Городищенська виправна колонія №96", що принижують гідність та є поводженням всупереч статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Outcome: approved