Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

До Рокитнянського районного суду Київської області надійшов позов [PERSON] до [PERSON] , про визнання відповідача таким, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . Позивач обґрунтовує свою позицію тим, що він є власником будинку, згідно з доданої до матеріалів позову копії копії свідоцтва про право на спадщину за законом від 05.03.2005, зареєстровано в реєстрі № 745 та витягом з реєстру права власності на нерухоме майно № 164627 від 14.03.2003. Ухвалою Рокитнянського районного суду Київської області від 28.03.2022 позовну заяву прийнято до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Розгляд справи призначено на 14 годину 30 хвилин 26.04.2022. В зв`язку з неявкою відповідача розгляд справи було відкладено на 15 годину 30 хвилин 06.06.2022. Зазначену ухвалу суду з копією позовної заяви та доданих до неї матеріалів, поштовим зв`язком відправлено відповідачу, також відповідач, в свою чергу був повідомленим шляхом розміщення оголошення на офіційному сайті суду від 31.03.2022 та 27.04.2022. У судове засідання призначене на 06.06.2022 позивач не прибув, проте через канцелярію суду подав позов в якому не заперечує про розгляд справи у його відсутності, позовні вимоги підтримує повністю. Відповідач у судове повторно засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Третя особа - Рокитнянська селищна рада Білоцерківського району Київської області свого представника до суду не направила. Однак, через канцелярію суду, надійшло клопотання про розгляд справи у відсутності представника селищної ради за наявними у справі матеріалами. З огляду на викладене відповідача було викликано шляхом розміщення оголошення 31.03.2022 та 27.04.2022 про виклик особи, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, на офіційному сайті судової влади за посиланням https://court.gov.ua/sudova-vlada/sudy. За таких обставин суд приходить до висновку, що відповідач належним чином повідомлений, однак, своїм правом надання відзиву на позовну заяву не скористався та у будь- який інший спосіб свою позицію щодо заявленого позову не висловив. У зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється, що відповідає вимогам частини 2 статті 247 ЦПК України. Проаналізувавши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , що підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину від 05.03.2003 року № 745, витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 164627 від 14.03.2003. Так у вказаному будинку разом з іншими особами зареєстрований відповідач - [PERSON] , [INFO] , який є сином колишньої дружини. Приводом для звернення до суду є примусове зняття з реєстрації особи, яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але фактично там не проживє протягом останніх 11 років. Місце проживання або перебування відповідача не відоме позивачу, в зв`язку з тим, що вони з відповідачем не спілкуються з того часу як розірвали шлюб. Таким чином, відповідачка не має жодних правових підстав користуватися належним позивачу будинком. Звернутися до відповідача з проханням зняти з реєстрації місця проживання в добровільному порядку позивач не має можливості у зв`язку із вищезазначеними обставинами. Крім того, відповідач не сплачує комунальні платежі та не несе витрат по обслуговуванню зазначеного будинку. Факт реєстрації відповідача в належному позивачу будинку свідчить про формальне зберігання за ним прав користування цим будинком, що перешкоджає позивачу в повному обсязі реалізувати право власності на його майно. Відсутність проживання відповідача у належному позивачу будинку по [ADDRESS] , підтверджується актом обстеження від 26.08.2021 року, складеним депутатом Рокитнянської селищної ради - М.О. Головіним та двома свідками [PERSON] (проживає у [ADDRESS] ), [PERSON] (проживає у [ADDRESS] ). Згідно зі статтею 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до пункту 1 частини 2 статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст. ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі наданих доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. На підставі статті 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Відповідно до частини 1 статті 156 ЖК України, з урахуванням положень частини 1 статті 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Таким чином, виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, і припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Згідно з вимогами частини 2 статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднанні з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами статтей 16, 386, 391 ЦК України. Статтею 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" встановлено, що зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Водночас відповідно до статті 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Таким чином, як випливає із указаної норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. З огляду на те, що Закон України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані із зняттям з реєстрації місця проживання, положення статті 7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 ЦК України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Відповідно до частини 1 статті 495 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Заслухавши позивачку, свідків та вивчивши матеріали справи, суд вважає за необхідне позовні вимоги позивачки задовольнити. Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 30 червня 2015 року (справа № 21-1438а15). Позивачем доведено, що відповідач, [PERSON] , не проживає у вказаному житлому будинку 11 років, не сплачує комунальні платежі та здійснює його обслуговування а реєстрація відповідача у належному йому будинку створює об`єктивні незручності та суттєві перешкоди у користуванні зазначеним майном. Враховуючи усе викладене вище, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню шляхом усунення перешкод у користуванні житловим будинком, зокрема визнання [PERSON] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням у будинку за адресою: [ADDRESS] . Частиною 1 статті 133 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до частини 1 та 2 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тому з відповідача [PERSON] на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору у сумі 908 (дев`ятсот вісім) гривень 00 копійок, згідно з квитанції про сплату № 0.0.2288878068.1 від 04.10.2021. На підставі ст.ст. 150, 156 ЖК України, ст.ст. 317, 319, 321, 379, 405, 495 ЦК України та

Outcome: approved