Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] в якому просила: а) виключити відомості про [PERSON] , [INFO] , як батька [PERSON] , [INFO] , з актового запису № 2240 від 05.09.2020 року; б) зобов`язати ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ У МІСТІ КИЄВІ ВІДДІЛ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ ЦЕНТРАЛЬНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ внести зміни до актового запису № 2240 про народження [PERSON] , [INFO] , а саме: виключити відомості про [PERSON] , [INFO] , як батька з актового запису № 2240 від 05.09.2020 року; в) судові витрати покласти на відповідача. Мотивуючи свою заяву тим, що приблизно в 2014 році познайомилася з [PERSON] .. В неї [INFO] народилася донька [PERSON] , батьком якої з її слів було записано [PERSON] . З листопада 2020 року сімейне життя з відповідачем погіршувалося та поступово призвело до фактичного припинення між ними сімейних відносин. Відповідач не бере участі у вихованні дитини, не здійснює матеріальної допомоги, оскільки не є біологічним батьком дитини. Зазначила, що [PERSON] не проти задоволення позову, вони дійшли спільної згоди у вирішені вказаного питання. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 12.08.2021 року відкрито провадження по справі та призначено підготовче судове засідання за загальними правилами позовного провадження. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 27.01.2022 року у прийнятті визнання [PERSON] позову - відмовлено Ухвало суду від 10 лютого 2022 року закрито підготовче провадження у справ та призначено її до судового розгляду. В судове засідання позивачка та її представник не з`явилися, від позивачки та її представника надійшли заяви про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити (а.с. 27, 76). Відповідач в судовому засіданні позовні вимоги визнав, просив позовну заяву задовольнити. ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ У МІСТІ КИЄВІ ВІДДІЛ ДЕРЖАВНОЇ РЕЄСТРАЦІЇ АКТІВ ЦИВІЛЬНОГО СТАНУ ЦЕНТРАЛЬНОГО МІЖРЕГІОНАЛЬНОГО УПРАВЛІННЯ МІНІСТЕРСТВА ЮСТИЦІЇ належним чином повідомлений про день, час та місце підготовчого засідання, однак представники в судове засідання не з`явилися, будь яких клопотань на адресу суду не надано. Суд, вислухавши пояснення відповідача, дослідивши матеріали справи, дійшов наступних висновків. Судом встановлено та не оспорювалося сторонами, що [PERSON] та [PERSON] перебували у фактичних шлюбних відносинах. [PERSON] народилася [INFO] , та її батьками згідно свідоцтва про народження Серія [NUMBER] від 05.09.2020 року зазначено: батько [PERSON] , мати [PERSON] (а.с.13). Підстава запису відомостей про батька: спільна заява батьків про визнання батьківства від 05 вересня 2020 року. Державна реєстрація народження проведена відповідно до статті 126 Сімейного кодексу України (а.с. 86,87) За правилами ч. 1ст. 82\~ЦПК України\~обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно із частиною третьою\~статті 3 ЦПК України\~провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим (частина перша\~статті 263 ЦПК України). Статтею 51 Конституції України, частинами другою-третьою\~статті 5 СК України\~передбачено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Держава має заохочувати та підтримувати материнство і батьківство та забезпечувати пріоритет сімейного виховання дитини. Отже, при регулюванні сімейних відносин держава має максимально враховувати інтереси дитини. Частинами першою, другою статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Стаття 9 Конвенції покладає на держави-учасниці обов`язок забезпечувати те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до статті 18 Конвенції, батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Аналіз наведених норм права дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а тільки потім права батьків. У справі "Хант проти України" від 07 грудня 2006 року, Європейським судом з прав людини наголошено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (пункт 54). Суд бере до уваги, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин (рішення Європейського суду з прав людини від 18 грудня 2008 року у справі "Савіни проти України", пункт 49). Демократичне суспільство характеризується плюралізмом, терпимістю, широтою поглядів. Таким чином, держави мають позитивне зобов`язання із забезпечення процедурних гарантій від свавілля , як умову обґрунтованості втручання в права, що захищаються статтею 8 Конвенції. Щоб втручання було визнано "необхідним у демократичному суспільстві", воно повинно бути обґрунтовано "гострою соціальною необхідністю". Причини, що наводяться внутрішніми судами для обґрунтування оскаржених заходів, повинні бути достатніми і стосуватися справи. Згідно зі статтею 121 СК України, права та обов`язки матері, батька і дитини ґрунтуються на походженні дитини від них, засвідченому органом державної реєстрації актів цивільного стану в порядку, встановленому статтями 122 та 125 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 138 СК України\~вимога матері про виключення запису про її чоловіка як батька дитини з актового запису про народження дитини може бути задоволена\~лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство. У даній справі суд установив, що матеріали справи не містять доказів про те, що інша особа подала заяву про своє батьківство відносно [PERSON] , розпочалась процедура оспорювання батьківства, а вимога позивачки про виключення запису про [PERSON] , як батька дитини, без подання іншою особою відповідної заяви буде суперечити вимогам частини другої статті138 СК України та інтересам самої дитини, суд і дійшов висновку про відмову у задоволенні позову. Суд вважає, що наявність у [PERSON] батьківських прав не порушує права позивачки, як матері дитини, оскільки у справах цієї категорії саме інтереси дитини мають визначальне значення. При цьому, позивачкою вказано, що батько зазначений зі слів матері, але це спростовується даними зазначеними у повному витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження дитини (а.с. 86,87). Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї (частина восьма статті 7 СК України). Положеннями статті 17\~Закону України\~«Про виконання\~рішень та\~застосування практики\~Європейського суду\~з прав\~людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Ухвалюючи рішення в справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Встановлена національним сімейним законодавством (частиною другою\~статті 138 СК України) конструкція, за якою вимога матері про виключення даних про її чоловіка як про батька дитини задовольняється лише у разі подання іншою особою заяви про своє батьківство, спрямована саме на захист інтересів дитини, щоб забезпечити стабільність умов життя дитини, уберегти її від душевних потрясінь та унеможливити ситуацію, за якої жоден чоловік не визнає своє батьківство щодо дитини. Інша особа не подала заяви про своє батьківство щодо [PERSON] , отже відмова задовольнити вимогу матері про виключення [PERSON] із актового запису про народження відповідає інтересам дитини, оскільки не допускає перетворення соціального статусу дитини, народженої батьками, у соціальний статус дитини без батька. Конвенцією про права дитини передбачено, що дитина має право на ім`я і набуття громадянства, а також право знати своїх батьків і право на їх піклування. Суд зауважує, що в даному випадку не порушується право дитини знати свого батька, оскільки в межах цієї справи не вирішується право дитини знати свого біологічного батька, про якого у справі відсутні будь-які дані, а вирішується право матері оспорити батьківство. Дана позиція суду узгоджується із ПОСТАНОВОЮ ВС від 06.10.2021 року за № 755\\ 14176\\18. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення («Серявін та інші проти України», № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року)

Outcome: dismissed