Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

В липні 2021 [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва із позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «САГ», про стягнення заробітної плати та середнього заробітку за час затримки розрахунку. Позивач просить суд: 1. стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «САГ» на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі 5266,96 грн. 2. стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю «Архітектурне бюро «САГ» на користь [PERSON] , середній заробіток за весь період затримки у сумі 97230,90 грн. Ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 29.09.2021 року відкрито провадження у справі. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 22.02.2019 року працював в ТОВ «Архітектурне бюро «САГ» на посаді архітектора. Заробітна плата, яка була йому обіцяна, складала 20000 грн. на місяць. Роботу виконував для TOB «Ювента-груп Україна». 19.07.2019 року був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. За час його роботи керівництво підприємства не виплачувало йому заробітну плату та кожного місяця обіцяло її виплатити. При звільненні йому було виплачено загалом 15189,81 грн. При звільненні за відповідачем залишилась заборгованість по заробітній платі у сумі 5266,96 грн. З розрахунку за період з 22.02.2019р. по 19.07.2019р. включно відповідач повинен був виплатити з розрахунку мінімальної заробітної плати 20456,77 грн. Однак виплатив тільки 15189,81 грн. Борг по зарплаті склав 5266,96 грн. У зв`язку із вищевикладеним вимушений звернутись до суду з даним позовом. Відповідач правом на подання відзиву не скористався. Позивач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримав в повному обсязі, просив його задовольнити з підстав викладених у ньому. Відповідач у судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, про місце, дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею (ч.1 ст. 223 ЦПК України). Разом з тим, відповідно до положень ч.1, 2 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Враховуючи наявність в справі достатніх матеріалів про права та обов`язки сторін та те, що представник позивача щодо заочного розгляду справи не заперечує, суд, на підставі ч. 1, 2 ст. 280 та відповідно до ст. 281 ЦПК України, постановив ухвалу про заочний розгляд справи. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позову, виходячи з наступного. Як вбачається з матеріалів справи і це встановлено судом, на підставі Наказу №6 від 21.02.2019р. [PERSON] 22.02.2019 року був прийнятий на роботу в ТОВ «Архітектурне бюро «САГ» на посаду архітектора. 19.07.2019р. на підставі Наказу № 15 від 18.07.2019р. [PERSON] був звільнений з роботи на підставі п.1 ст.36 КЗпП України за згодою сторін. Як вбачається із роздруківки №ADF1J3JQOKR7RGPS від 11.01.2021 року, на рахунок [PERSON] було нараховано заробітну плату від ТОВ «Архітектурне бюро «САГ» в розмірі 16989,79 грн. наступними платежами: 3400,00 грн.; 1530,00 грн.; 1619,05 грн.; 1780,95 грн.; 1870,00 грн.; 3389,79 грн.; 1700,00 грн.; 1700,00 грн. Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави ( частини перша статті 2 ЦПК України) Відповідно до статті 55 Конституції України та статті 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені в статті 16 ЦК України та КЗпП України. Згідно зі статтею 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Статтею 4 КЗпП України визначено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України, роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Положеннями ст. 116 КЗпП України визначено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. За приписами ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Мінімальна заробітна плата на період з лютого 2019 року по липень 2019 року становила 4173,00 грн. Як вбачається із матеріалів справи період роботи [PERSON] становить 4 місяці 20 днів. Виходячи з вищевикладеного, суд приходить висновку, що заробітна плата [PERSON] за період з 22.02.2019 по 19.07.2019, становить 20865,00 грн., а без врахування податків та зборів, що з відрахуванням податку на дохід фізичних осіб (3755,70 грн.) та військового збору (312,98 грн.) становить 16989,79 грн., яка і була виплачена відповідачем. Щодо доводів позивача, що його заробітна плата становила 20000,00 грн. на місяц, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною першою статті 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п.6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Отже, позивач повинен був належними та допустимими доказами підтвердити свої позовні вимоги, що ним не було здійснено. Повно та всебічно з`ясувавши обставини справи, оцінивши зібрані у справі докази, зважаючи на встановлені під час розгляду справи обставини, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими вимогами закону, а доводи на які посилається позивач не підтверджені певними засобами доказування, а тому позовну заяву необхідно залишити без задоволення. На підставі положень статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: dismissed