Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» (далі - позивач) пред`явило до [PERSON] (далі - відповідач) позов, у якому вимагає стягнути з останнього заборгованість за кредитним договором №50015606 від 19.12.2017 (далі - кредитний договір), що нарахована за період з 03.09.2020 по жовтень 2020 року, у розмірі 86 568,47 грн. Заявлені вимоги позивач обґрунтовує тим, що 19.12.2017 з відповідачем був укладений зазначений вище кредитний договір. На підставі цього договору, позивач передав відповідачу грошові кошти в кредит у розмірі 306 101 грн для придбання легкового автомобіля марки Volkswagen моделі Golf 2015 року випуску чорного кольору, шасі за № [NUMBER] , з реєстраційним номером [NUMBER] . Також, позивач передав відповідачу грошові кошти в додатковий кредит у розмірі 112 645,16 грн для сплати страхових платежів відповідно до договору страхування. За користування кредитними коштами сторони вирішили встановити відсоткову ставку на рівні 18,99% щомісяця. У свою чергу, за кредитним договором відповідач взяв на себе обов`язок повернути кредитні кошти протягом шістдесяти місяців. Для забезпечення виконання відповідачем взятих на себе зобов`язань, 22.12.2017 сторони уклали договір застави транспортного засобу №50015606 від 22.12.2017, на підставі якого на придбаний відповідачем автомобіль було накладено обтяження. Позивач зазначає, що відповідач порушив зобов`язання, оскільки з червня 2020 року він почав прострочувати сплату щомісячних платежів, а з вересня того ж року - взагалі припинив їх сплачувати. 30.09.2020 позивач звернувся до відповідача з вимогою про дострокове повернення невиплаченого кредиту в розмірі 173 338,12 грн, несплачених чергових платежів у розмірі 41 287,06 грн, наданих і несплачених всіх та будь-яких сум додаткового кредиту, що становить 2 346,77 грн, однак відповідачем ця вимога не була отримана, а тому крайнім строком для повернення кредиту необхідно вважати 30.10.2020 відповідно до пункту 3.3. кредитного договору. Крім цього, позивач стверджує, що у відповідача виникла заборгованість з відшкодування страхових платежів у розмірі 5 632,24 грн, які позивач перераховував страховій компанії. На підставі статті 625 Цивільного кодексу (далі - ЦК України), позивачем на вказану суму нараховані інфляційні втрати і 3% річних, а тому в цій частині вимагає стягнути з відповідача всього 6 274,81 грн. Також, позивач зазначає, що через прострочення відповідачем виконання зобов`язання, він був змушений звернутись до спеціалізованих організацій, що заподіяло йому збитки в розмірі 74 645,62 грн. Ухвалою від 14.12.2021 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відзиві та запереченнях на відповідь на відзив відповідач заперечував проти задоволення позовних вимог. Посилається на те, що сума заборгованості у розмірі 216 971,95 грн нарахована станом на 03.09.2020. Водночас, 27.10.2020 приватним виконавцем виконавчого округу в м. Києві Мойсеєнком Д.П. відкрито виконавче провадження №63428438 про стягнення з відповідача на користь позивача суму заборгованості у розмірі 219 739,91 грн на підставі виконавчого напису №2427 від 04.11.2020 зазначене виконавче провадження було закінчене у зв`язку з погашенням заборгованості. Щодо нарахування на суму кредитних коштів відсотків у розмірі 5 648,04 грн, з посиланням на правові позиції Верховного Суду у справах №№444/9519/12 та 278/2083/18, свої заперечення відповідач обґрунтовує тим, що відсутні підстави для їхнього нарахування, оскільки з моменту пред`явлення вимоги відсотки не нараховуються на суму заборгованості. Що стосується відшкодування страхових платежів та нарахованих на цю суму інфляційних втрат і 3% річних на підставі статті 625 ЦК України, відповідач зазначає, що виставлені позивачем рахунки є неналежним доказом, оскільки не підтверджують факт здійснення господарської операції, тобто переказ сум, що зазначені в цих рахунках, на користь страхової, а щодо компенсації витрат, пов`язаних зі зверненням позивача до спеціалізованих організацій, - те, що ці витрати не пов`язані з обставинами спірних кредитних правовідносин, які виникли між сторонами у зв`язку з виконанням зобов`язань за вказаним вище кредитним договором. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у письмових заявах по суті справи, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. Загальна сума, яку позивач вимагає стягнути з відповідача, становить 86 568,47 грн, що складається з нарахованих відсотків за кредитним договором у розмірі 5 648,04 грн, заборгованості з відшкодування страхових платежів у розмірі 5 632,24 грн, нарахованих на цю суму інфляційних втрат у розмірі 524,18 грн та 3% річних у розмірі 118,39 грн, а також збитків, завданих позивачу внаслідок стверджувального порушення відповідачем зобов`язань за кредитним договором у розмірі 74 645,62 грн. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, підписанням договору сторонами досягнуто домовленість щодо встановлення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Оскільки сторонами не заперечувався факт укладання кредитного договору №50015606 від 19.12.2017 року, то суд зазначає, що ця обставина визнається сторонами, а тому не підлягає доказуванню відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК. Як випливає з пункту 1.6. кредитного договору, серед іншого, сторони домовились, що виконання зобов`язання відповідача забезпечується заставою майна відповідно до укладеного сторонами договору застави, а також усім майном, на яке може бути звернено стягнення відповідно до закону. 22.12.2017 між сторонами був укладений також нотаріально посвідчений договір застави транспортного засобу №50015606 (далі - договір застави). Відповідно до пункту 1.1. цього Договору, предметом застави вважався автомобіль марки Volkswagen моделі Golf 2015 року випуску чорного кольору, шасі за № [NUMBER] , з реєстраційним номером [NUMBER] , який був власністю відповідача і придбаний ним за кредитні кошти. За рахунок застави забезпеченню підлягали вимоги позивача за кредитним договором, як про це зазначено в пункті 3.1. договору застави. 30.09.2020 позивачем було направлено вимогу від 03.09.2020 про дострокове повернення кредиту та сплати заборгованості. Вказана вимога не була отримана відповідачем. 26.10.2020 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кірюховою Н.С. виданий виконавчий напис №2427, згідно з яким, позивачем було звернено стягнення на предмет застави за відповідним договором. За рахунок заставленого майна нотаріусом запропоновано задовольнити вимоги позивача щодо дострокового повернення кредиту і стягнення заборгованості, що виникла за рахунками, виставленими протягом періоду з 04.05.-03.09.2020 року, яка станом на 26.10.2020 року складається зі сум несплачених чергових платежів у розмірі 41 287,06 грн та суми кредиту до повернення станом на 03.09.2020 року у розмірі 178 452,85 грн. Отже, загальна сума, що підлягала стягненню за даним виконавчим написом становила 219 739,91 грн. 04.11.2020 приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Мойсеєнко Діною Петрівною закінчено виконавче провадження №63428438 від 27.10.2020. В рамках цього виконавчого провадження, виконавцем здійснювалось примусове виконання згаданого виконавчого напису №2427 від 26.10.2020. Підставою для закінчення виконавчого провадження слугувало фактичне повне виконання рішення, тобто виконавчого напису. Таким чином, на підставі встановлених обставин і досліджених доказів, суд робить наступні висновки. Оскільки кредитний договір №50015606 був укладений 19.12.2017, то суд розглядає цю справу відповідно до нормативно-правових актів, що регулювали відносини у сфері кредитних відносин, чинних на момент укладання договору, а саме, відповідно до ЦК України 2004 року в редакції 15.12.2017 року і Закону України №1734-VIII від 15.11.2016 року «Про споживче кредитування» в редакції від 15.11.2016 року (далі - Закон №1734). Відповідно до частини 3 статті 1054 ЦК України, особливості регулювання відносин за договором про надання споживчого кредиту встановлені законом. Преамбула Закону №1734 передбачала, що цим Законом визначаються загальні правові та організаційні засади споживчого кредитування в Україні відповідно до міжнародно-правових стандартів. Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону №1734, споживче кредитування - правовідносини щодо надання, обслуговування та повернення споживчого кредиту, а згідно з пунктом 11 цієї частини, споживчий кредит (кредит) - це грошові кошти, що надаються споживачу (позичальникові) на придбання товарів (робіт, послуг) для задоволення потреб, не пов`язаних з підприємницькою, незалежною професійною діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Пункт 1 ч. 1 ст. 1 Закону №1734 передбачає, що договір про споживчий кредит - вид кредитного договору, за яким кредитодавець зобов`язується надати споживчий кредит у розмірі та на умовах, встановлених договором, а споживач (позичальник) зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, встановлених договором. Отже, між сторонами виникли кредитні правовідносини, а саме, на підставі кредитного договору вони узгодили умови, на яких надавалось споживче кредитування. В рамках домовленості, що виникла між сторонами на підставі кредитного договору, ними було узгоджено, що відсотки нараховуються на суму кредиту, яка залишилась неповернутою, відповідно до графіку погашення кредиту (п.2.2. кредитного договору), а також те, що розмір платежів, що підлягали сплаті відповідачем у повернення кредиту, в т.ч. додаткового кредиту, визначається в українській гривні на день укладання кредитного договору та відображається у графіку погашення кредиту, який є невід`ємною частиною договору. Проте, пункти 3.2.-3.2.1. кредитного договору передбачають, що позивач має право визнати строк повернення кредиту та додаткового кредиту таким, що настав, та/або вимагати дострокового розірвання кредитного договору, зокрема, у випадку, якщо відповідач допустить прострочення чергового платежу (його частини) з повернення кредиту або додаткового кредиту відповідно до графіку погашення кредиту та/або сплати вартості за користування кредитними коштами, якщо це порушення мало місце один і більше місяців. При цьому, відповідач повинен був сплачувати платежі у повернення кредиту, в т.ч. додаткового, відповідно до виставлених рахунків, згідно з пунктом 1.3.1. кредитного договору. Однак, суду не були представлені докази виставлення рахунків на суму основного і додаткового кредиту за період з 03.09.2020 по жовтень цього ж року, що є передумовою для сплати коштів за користування кредитними коштами. Суд також підкреслює, що звернення позивача до відповідача з вимогою про повернення кредиту, відповідно до пунктів 3.2.-3.2.1., свідчить про те, що позивачем був визначений граничний строк для повернення кредиту і додаткового кредиту, що, в даному випадку, не міг перевищувати 30.09.2020 року. Сума заборгованості, що була нарахована позивачем і підлягала стягненню з відповідача, погашена, що підтверджують виконавчий напис та матеріали виконавчого провадження, тоді як відсотки, нараховані позивачем, не можуть бути стягнуті з відповідача також з тієї причини, що з 30.09.2020 року кредитні зобов`язання в частині нарахування і сплати коштів за користування кредитними коштами між сторонами фактично припинені на підставі пункту 3.2.1. кредитного договору, бо позивач пред`явив відповідачу вимогу про погашення заборгованості, відповідно, визначив граничний строк для повернення кредитних коштів. Право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, комісію, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у Постанові № 14-10 цс18 від 28.03.2018 у справі № 444/9519/12. У зв`язку з цим, суд не вбачає підстав для стягнення на користь позивача нарахованих відсотків за користування кредитними коштами у розмірі 5 648,04 грн. Що стосується стягнення з відповідача на користь позивача суми страхових платежів, з урахуванням нарахованих інфляційного збільшення та 3% річних відповідно до статті 625 ЦК України, у розмірі 6 274,81 грн, то суд відхиляє цю вимогу з наступних підстав. 19.12.2017 між ПАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «УНІКА» (далі - страхова компанія) та відповідачем був укладений Договір добровільного страхування на транспорті (далі - договір страхування). Страхова компанія виступала страховиком в цих страхових правовідносинах, відповідач - страхувальником, а позивач - вигодо набувачем. Сторони договору страхування обумовили, що обов`язок зі сплати страхових платежів покладається на страхувальника (пункти 6.3.-6.3.1.). Позивачем не надано доказів про сплату страхових платежів на користь страхової компанії в рамках виконання умов, передбачених договором страхування, що був укладений 19.12.2017 року між страховою компанією та відповідачем, а також будь-яких інших доказів, що свідчать про юридичне закріплення за позивачем обов`язку зі сплати страхових платежів в інтересах відповідача. Таким чином, оскільки правовідносини виникають між ПАТ «СТРАХОВА КОМПАНІЯ «УНІКА» та [PERSON] , підстав для стягнення з [PERSON] заборгованості за страховими платежами на користь ТОВ «ПОРШЕ МОБІЛІТІ» суд не вбачає. Оскільки суд відмовляє у задоволенні основної вимоги, підстав для стягнення інфляційного збільшення та 3% річних немає. Стосовно завданих позивачу збитків у розмірі 74 645,62 грн внаслідок його звернення до спеціалізованих організацій для захисту своїх майнових прав та інтересів. Згідно з частиною першою статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Пунктом першим та другим статті 22 ЦК України визначено, що збитками, зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки). Таким чином, під збитками слід розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає що без здійснення таких витрат неможливо б було відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. Позивачем не доведено, що вказані збитки, пов`язані зі зверненням до спеціалізованих організацій з метою захисту власних майнових прав та інтересів, були завдані саме діями відповідача. Окрім того, копії рахунків, що надані позивачем як доказ, не підтверджують фактичне списання коштів та/або подальше їхнє зарахування на рахунок спеціалізованих організацій. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Закріпивши принцип змагальності сторін, гарантує сторонам та іншим особам, які беруть участь у справі, рівні процесуальні можливості з метою захисту їхніх порушених, оспорюваних чи невизнаних прав та законних інтересів, зокрема й щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Відповідно до цієї норми кожна сторона та інша особа, яка бере участь у справі, повинна довести суду ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, а у випадку неможливості стороною подати докази з поважних причин, суд сприяє особі в їх витребуванні, тим самим сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи (ч. 1 ст. 84 ЦПК України). Конституцією України передбачено, що всі рівні перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (статті 24 та 129). З огляду на наведене суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Щодо судових витрат. З огляду на результат розгляду справи, у відповідності до частин 1 і 2 статті 141 ЦПК України, понесені позивачем витрати по сплаті судового збору та інші судові витрати залишаються за позивачем. Відповідач у своїх заявах по суті вказував, що очікує понести витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 000 грн, про що будуть надані відповідно докази. Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. Витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг та їх вартості, підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено чи тільки має бути сплачено. Такі висновки викладені у постановах Верховного Суду у справах №648/1102/19 від 12.02.2020, №753/1203/18 від 17.02.2021, №178/1522/18 від 01.09.2021. Оскільки розгляд даної справи проводиться в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, а отже судові дебати не проводяться, враховуючи, що відповідачем зроблено заяву про те, що він має намір понести витрати на професійну правничу, з огляду на те, що рішення ухвалюється на користь відповідача, суд приходить до висновку, що питання про розподіл судових витрат, понесених відповідачем, має бути розглянуто після ухвалення рішення у справі у визначений законом строк.

Outcome: dismissed