Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

27.01.2022 року [PERSON] та [PERSON] звернулися до Овідіопольського районного суду Одеської області з вказаним позовом, та просили суд визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позов обґрунтовують тим, що їм на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . З 25.04.2006 року в квартирі було зареєстровано місце проживання гр. [PERSON] , оскільки вона була дружиною одного із власників - [PERSON] . В 2021 році шлюб між ними було розірвано, проте ще в травні 2020 року відповідач [PERSON] із власної ініціативи залишила сім`ю, забрала всі речі з квартири, та не знявшись з місця реєстрації переїхала в інше місце де і проживає до цього часу. Реєстрація відповідача [PERSON] в квартирі являється перешкодою для власників у володінні, користуванні та розпорядженні, також викликає і інші незручності, такі як сплата комунальних платежів, у зв`язку з чим, просили суд, усунути їм перешкоди з боку відповідача у користуванні квартирою, шляхом визнання відповідача такими, що втратила право користування вищевказаною квартирою. 03.02.2022 року відкрито провадження у справі та в порядку ст.ст. 274, 279 ЦПК України призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Позивачі в судове засідання з`явилися, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили суд їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явилася, про дату, час та місце судового засідання повідомлялася належним чином, у відповідності до вимог ст.ст. 130,131 ЦПК України, за останньою відомою суду адресою їх місця проживання, зареєстрованого у встановленому законом порядку, що підтверджується відповіддю на запит щодо зареєстрованого місця проживання, а також була повідомлена належним чином про місце дату та час судових засідань через оголошення на офіційному вебсайті судової влади України. Причини неявки суду невідомі. Заяв та клопотань до суду не надходило. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивачів та пояснення свідків, приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивачам [PERSON] , [PERSON] на праві спільної часткової власності належить квартира під [ADDRESS] , яка складається в цілому з двох кімнат та підсобних приміщень, загальною площею 54,23 кв м, в тому числі житловою площею 31,55 кв м, що підтверджується свідоцтвом про право власності на житло, виданого 23.01.1994 року на підставі розпорядження (наказу) від 02.01.1994 року № 34/03 зареєстровано і записано у реєстрову книгу № 117, та свідоцтвом про право на спадщину за законом серії НВА 925606 від 10.10.2016 року виданого державним нотаріусом Овідіопольської районної державної нотаріальної контори Кураловою Т.Д. Відповідно до акту перевірки будинку (квартири) за адресою: [ADDRESS] , складеного депутатом Великодолинської селищної ради Цехмічстренко Л. в присутності та зі слів сусідів [PERSON] , [PERSON] , в квартирі зареєстровані та проживають: [PERSON] , [PERSON] , при цьому зареєстровані але не проживають: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Про вказане засвідчили сусіди своїми підписами. У зв`язку із тим, що місце проживання відповідача зареєстроване за квартирою позивачів, вони не можуть в повній мірі реалізовувати свої права власника будинку з володіння, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Статтею 41 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У відповідності до статті 1 Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджується своїм майном на власний розсуд. При цьому держава не втручається у здійсненні власником права власності. У відповідності до положень ст.ст. 321, 383 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із такого. Відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014 р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, зокрема жилим приміщенням, шляхом зняття особи з реєстраційного обліку, залежить від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням відповідно до норм житлового та цивільного законодавства (наприклад, статті 71, 72, 116, 156 ЖК УРСР; стаття 405 ЦК), а саме від вирішення однієї із таких вимог: про позбавлення права власності на жиле приміщення; про позбавлення права користування жилим приміщенням; про визнання особи безвісно відсутньою; про оголошення фізичної особи померлою. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК України). Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Як вбачається з позовної заяви позивачі, обґрунтовуючи позовні вимоги, як на підставу для визнання відповідача такою, що втратила право на користування житлом, посилалися на ст. ст. 64, 71, 72 ЖК України, виходячи з факту непроживання відповідача у спірному житлі. Відповідно до ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Згідно з ч. 4 ст. 9 ЖК України ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням, інакше, як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад 1 рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ними і власником житла або законом. Стаття 41 Конституції України наголошує - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному Законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності - є непорушним. Статтями 316-320,321,328 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Держава - не втручається у здійснення власником права власності. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності набувається на підставах, що не заборонені Законом, зокрема із правочинів і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із Закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Статями 386-393 ЦК України передбачено - держава забезпечує рівний захист усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Підстави витребування майна від добросовісного набувача - повністю передбачені ст. 388 ЦК України. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном і може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно із ст.ст. 150,155 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством Союзу РСР і Української РСР. Статтями 316 та 317 ЦК України передбачено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування, розпорядження своїм майном. Статтями 71,72 ЖК України передбачено випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За тимчасової відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Тимчасова відсутність особи може бути безперервною, але не повинна перевищувати шести місяців. Початок відліку часу відсутності визначається від дня непроживання особи у приміщенні. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває термін тимчасової відсутності. Тимчасова відсутність наймача, членів його сім`ї не вимагає згоди інших членів сім`ї. Не має значення і причина відсутності, якщо вона не перевищила шести місяців. У разі відсутності особи понад шість місяців при розгляді позову про визнання його таким, що втратив право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини справи, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Якщо тимчасова відсутність особи перевищила шість місяців, члени сім`ї, навіть колишні, а також наймодавець мають право звернутися з позовом про визнання її такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Наймач і члени його сім`ї не визнаються такими, що втратили право на жилу площу, на підставі ст. 71 Житлового Кодексу, якщо не винесено судове рішення за позовом наймодавця чи членів його сім`ї, які залишилися проживати у жилому приміщенні, а також колишніх і відсутніх, за якими зберігається право на користування жилою площею. Згідно із ч. 4 ст. 156 ЖК України, до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Згідно із ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд : продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші, не заборонені законом угоди. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні»: зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Зняття з реєстрації здійснюється в день звернення особи. За змістом частини 1 статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту моїх порушених прав. Судом встановлено факт не проживання відповідача [PERSON] :колишньої дружини позивача [PERSON] , яка весни 2020 року і до сьогодні не проживає в квартирі [ADDRESS] , і в якій відсутні будь-які особисті речі відповідача, і які зареєстрована, але не проживає за вищевказаною адресою, що підтверджується актом обстеження житлово-побутових умов, випискою з домової книги, чим перешкоджають позивачам вільно володіти, розпоряджатися та користуватися своєю власністю. Будучи допитаними в судовому засіданні свідки [PERSON] та [PERSON] які є сусідами позивачів, надали суду свідчення, відповідно до яких [PERSON] знають, та бачили приблизно 2 роки тому. Їм також відомо що вона пішла від чоловіка [PERSON] , залишила сім`ю та місце проживання, вивезла всі свої речі з квартири та більше там її не бачили. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що відповідач втратила право користування квартирою [ADDRESS] який належить позивачам на праві спільної часткової власності у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини відсутністю відповідача за місцем своєї реєстрації. З наведених підстав суд приходить до висновку, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню. Питання щодо розподілу судових витрат у виді судового збору в порядку ст. 141 ЦПК України, позивачем у позові не ставиться, а тому судом не розглядається.

Outcome: approved