Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Позивач звернувся з позовом до суду, в якому просить визнати [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що крім нього в квартирі [ADDRESS] зареєстровані також його донька та внук, однак його донька [PERSON] не проживає за вказаною адресою з 2018 року, а внук [PERSON] , який народився [INFO] , не проживав з часу народження. При цьому, відповідачі вибули із спірної квартири та постійно проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідачі втратили інтерес до спірної квартири, [PERSON] не проживає у цій квартирі тривалий час, що стверджується актами ЛКП «Сяйво» від 07.10.2019 року, 12.05.2020 року, 06.07.2020 року, не сплачує витрати за комунальні послуги, не займається утриманням майна та не надає коштів на проведення ремонту. Наявність зареєстрованих, проте не проживаючих осіб в квартирі перешкоджає йому в оформленні субсидії, як малозабезпеченій сім`ї. У зв`язку із вибуттям [PERSON] та [PERSON] на постійне проживання в інше жиле приміщення, на підставі ч. 2 ст. 107 ЖК України просить позов задовольнити та визнати їх такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 08.11.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження в даній справі, вирішено розгляд справи проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судовому засіданні позивач позов підтримав, покликаючись на мотиви такого, при цьому доповнив, що його донька - відповідач [PERSON] та її неповнолітній син [PERSON] , [INFO] , тривалий час проживали за адресою: [ADDRESS] , про що ЛКП «Левандівка» складено акт № 315 від 01.11.2021 року, її особистих речей чи майна в квартирі [ADDRESS] немає, жодних коштів на утримання квартири чи оплату житлово-комунальних послуг вона не надає. На теперішній час між ними напружені відносини, вони майже не спілкуються, донька чинить йому перешкоди в побаченнях з внуком, точне місце її проживання на даний час йому невідоме. З донькою з приводу можливості оформлення субсидій та приватизації квартири він не спілкувався, вважає, що вказане житло їм не потрібне, вони вибрали собі інше місце проживання, а тому втратили право на користування квартирою [ADDRESS] та просить позов задовольнити. Відповідач, належним чином була повідомлена про дату, час і місце розгляду справи, в судове засідання повторно не з`явилась, про причини неявки суд не повідомила, заяви про розгляд справи за їх відсутності не подала. У визначений судом відповідачу п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву, такого не подала, про поважність причин не подання відзиву суд не повідомила, заяви про поновлення строку для подання відзиву до суду також не подано. За таких обставин, відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивача, оцінивши подані докази, суд дійшов висновку. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Згідно із ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що квартира [ADDRESS] неприватизована, складається з трьох кімнат та в квартирі станом на 13.05.2020 року було зареєстровано 7 осіб: позивач - [PERSON] , донька - [PERSON] , внук - [PERSON] , а також, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , що підтверджується довідкою з місця проживання про склад сім`ї і прописку, № 1207 виданої ЛКП «Сяйво» 13.05.2020 року (а.с. 2). Водночас із постанови Львівського апеляційного суду від 11.11.2021 року вбачається, що позов [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , третя особа - Залізнична районна адміністрація Львівської міської ради, як орган опіки та піклування, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням задоволено та визнано [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . З актів ЛКП «Сяйво» № 395 від 07 жовтня 2019 року, № 205 від 06 липня 2020 року та № 135 від 12 травня 2020 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] гр. [PERSON] та [PERSON] зареєстровані, але не проживають, а згідно із актом № 136 від 12 травня 2020 року за адресою: [ADDRESS] проживає одна особа - [PERSON] . ЛКП «Сяйво» даними відносно цього факту не володіє, але дані акти складено зі слів сусідів. При цьому, вказані акти не містять відомостей, які підлягають доказуванню, зокрема не містять інформації про факт вибуття відповідачів із спірної квартири на постійно, час такого вибуття та його причини. З оглянутого акту ЛКП «Левандівка» від 01.11.2021 року вбачається, що [PERSON] та [PERSON] проживають по [ADDRESS] з 17 вересня 2021 року і по даний час без реєстрації /а.с. 22/. Водночас факт їх постійного проживання за вказаною адресою спростовується поштовою кореспонденцією, надісланою для відповідачки за вказаною адресою та яка не вручена їй у зв`язку із її не проживанням у вказаному житлі. Частиною 2 ст. 107 ЖК України передбачено, що у разі вибуття наймача або членів його сім`ї на постійне місце проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У п. 11 постанови № 2 Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» роз`яснено, що відповідно до ст. 107 ЖК України наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресування кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладання трудового договору на невизначений строк, тощо). У постанові Верховного Суду від 16 червня 2021 року в справі № 289/2299/18 (провадження № 61-17608св20) вказано, що «у справах про визнання наймача або члена його сім`ї таким, що втратив право користування жилим приміщенням (стаття 71 ЖК), необхідно з`ясовувати причини відсутності відповідача понад встановлені строки. Наймачеві або членові його сім`ї, який був відсутнім понад встановлений законом строк без поважних причин, суд вправі з цих мотивів відмовити в позові про захист порушеного права (вселення, обмін, поділ жилого приміщення тощо). Наймач або член його сім`ї, який вибув на інше постійне місце проживання, втрачає право користування жилим приміщенням з дня вибуття, незалежно від пред`явлення позову про це. На підтвердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресація кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Факт тимчасової відсутності фізичної особи і пов`язані з цим правові наслідки необхідно відмежовувати від факту постійної відсутності особи у житловому приміщенні у зв`язку з вибуттям наймача та членів його сім`ї на постійне проживання до іншого населеного пункту або в інше жиле приміщення в тому ж населеному пункті (стаття 107 ЖК). Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим указане питання вирішується судом у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Зазначені правила статей 71 та 107 ЖК є різними за своєю правовою природою й кожна з них є окремою підставою для пред`явлення позову, оскільки перше з них регулює збереження житла за тимчасово відсутніми громадянами, а правило другої статті передбачає втрату членом сім`ї наймача права користування цим житловим приміщенням у разі його вибуття на постійне проживання в інше житлове приміщення». Відтак, саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт вибуття членів його сім`ї на постійне місце проживання в інше жиле приміщення відповідно до ст. 107 ЖК України. Водночас суд зазначає, що позивачем не надано доказів на підтвердження втрати відповідачами інтересу до вказаного житла, натомість з його пояснень та рішення Залізничного районного суду м. Львова від 28.10.2020 року, яке набрало законної сили, вбачається, що через неприязні стосунки, які склались між сторонами, непроживання відповідачів носить вимушений характер, доказів наявності у них іншого житла у позивачем не надано. Також, щодо позовної вимоги позивача про визнання малолітнього [PERSON] таким, що втратив право користування жилим приміщенням суд зазначає наступне. Згідно з частинами першою, другою та третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Права неповнолітньої дитини є похідними від права батьків (або одного із них). Причини не проживання неповнолітньої дитини за місцем реєстрації не залежить від волі неповнолітньої дитини, а тому за своїм характером є поважними. Відповідно оскільки підставою втрати особою права користування житлом є лише неповажність причин відсутності понад встановлені строки, то неповнолітня дитина як самостійний суб`єкт житлових правовідносин (окремо від батьків) не може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. Згідно із ч. 2 ст. 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції). При цьому, в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б підтверджували наявність в малолітнього [PERSON] права постійного користування або перебування у власності іншого житла. Зі змісту ст. 12 ЦПК України вбачається, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Виходячи з вищенаведеного, оцінюючи докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про визнання [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування житлом не підлягають задоволенню.

Outcome: dismissed