Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідачів про визнання недійсним договору купівлі-продажу, визнання спадщини відумерлою та витребування майна, скасування державної реєстрації. Свої вимоги позивач мотивує тим, що Київською місцевою прокуратурою № 3 під час здійснення нагляду за додержанням законності під час проведення досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42017101030000144 за ч.4 ст.190 КК України встановлено факт шахрайського заволодіння квартирою [ADDRESS] . Так встановлено, що вказана квартира на підставі розпорядження органу приватизації Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 05.02.2007 року № 536 приватизована [PERSON] , [PERSON] в рівних долях та відповідно зареєстрована у БТІ. Від [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири перейшло та зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 19.04.2011 року. Відповідно до актового запису про смерть від 06.12.2016 року № 18651, [PERSON] помер [INFO] , причину смерті не встановлено через гнильні зміни трупа. Поховання тіла [PERSON] відбулось за рахунок держави. Після його смерті залишилась спадщина у вигляді спірної квартири, спадщина відкрилась [INFO] , відповідно до даних Спадкового реєстру заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались. Позивач вказує на те, що встановлено, що приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В. 28.12.2016 року за заявою [PERSON] (нібито племінниці померлого) заведено спадкову справу щодо майна [PERSON] на підставі свідоцтва про смерть серії [NUMBER] та довідки про причину смерті № 106/о № 2508/2 від 06.12.2016 року щодо померлого [PERSON] , згідно якої причина смерті - цироз печінки з кровотечею. Проте, за даними КМ КБ СМЕ від 11.05.2018 року № 01/835 вбачається, що причину смерті [PERSON] не встановлено через гнильні зміни трупа, довідку про причини смерті родичі не отримували, поховання відбулось за державний кошт. Крім того, відповідно до інформації відділу ДРАЦСу Управління державної реєстрації ГТУЮ у м.Києві від 23.04.2018 року № 1336/03-01-44, свідоцтво про смерть [PERSON] не видавалось. Таким чином, спадкову справу щодо майна померлого [PERSON] заведено на підставі неіснуючих документів. Відповідно до інформації Святошинського районного у м.Києві відділу РАЦСу, актових записів щодо родинних та інших відносин громадян з померлим [PERSON] , окрім шлюбу із [PERSON] , на виявлено. Згідно відповіді приватного нотаріуса КМНО Онопченко О.В. від 05.07.2018 року № 43/01-16, [PERSON] не подавала будь-яких документів та заяву для видачі свідоцтва про право на спадщину та, враховуючи, що остання подала для заведення спадкової справи неіснуючі документи, у видачі їй свідоцтва про право на спадщину буде відмовлено. Таким чином, у спадщину за законом та заповітом після померлого [PERSON] ніхто не вступив, а тому спадщина у вигляді спірної квартири має бути визнана відумерлою і перейти у власність територіальної громади м.Києва. Позивач зазначає і про те, що відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що спірна квартира була зареєстрована на праві власності за [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02.02.2012 року приватним нотаріусом КМНО Курковською Я.Л. за № 1527. Реєстрація на підставі вказаного договору була проведена 24.12.2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. Відповідно до вказаного договору [PERSON] продав [PERSON] спірну квартиру. Разом з тим, відповідно до актового запису про смерть від 09.03.2003 року № 22, складеного Перечинським районним відділом ДРАЦСу ГТУЮ у Закарпатській області, [PERSON] , [INFO] , помер [INFO] . Вказане свідчить про те, що особа, з якою було укладено вказаний договір та якою у подальшому спірну квартиру начебто було відчужено, не мала цивільної правоздатності на набуття чи припинення майнових прав, оскільки померла. Крім того, за інформацією Київського державного нотаріального архіву від 27.11.2017 року № 2853/01-21 встановлено, що на підставі наказу ГТУЮ у м.Києві № 2092 від 11.09.2012 року було проведено вилучення справ (документів) ПН КМНО Курковської Я.Л. Під час вилучення був складений перелік справ (документів), в яких вказано про вилучення договорів за січень 2012 року. За лютий 2012 року будь-які договори взагалі не зазначені ні у вигляді формованих справ, ні серед переліку розсипу документів. Позивач посилається на те, що згідно з довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, спірна квартира на даний час зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1514 від 24.12.2016 року, укладеного начебто з [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. Також, в матеріалах нотаріальної справи за вказаним правочином наявна довідка КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва від 05.12.2016 року № 731/27, в якій зазначено, що [PERSON] дійсно проживає у квартирі [ADDRESS] та є власником особового рахунку на цю житлову площу. Однак, за інформацією КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» від 09.01.2018 року № 46-70 встановлено, що довідка по формі № 3 за № 731/27 від 05.12.2016 року на квартиру [ADDRESS] ні КП «Керуюча компанія», ні ЖЕД-301-320 не видавали. Відтак, оскільки вказаний договір купівлі-продажу укладено з порушенням вимог чинного законодавства, то право власності на спірну квартиру у [PERSON] та інших осіб не могло виникнути, а тому є потреба у визнанні договору купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 року недійсним, а спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст.388 ЦК України на користь розпорядника майна - територіальної громадин м.Києва в особі Київської міської ради. Також є потреба у скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.12.2016 року, відповідно до якого право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] . Посилаючись на викладені обставини, а також на те, що про наявність спірного договору стало відомо в рамках кримінального провадження, а тому строк позовної давності не пропущено, позивач просить задовольнити його вимоги, а саме: -визнати недійсним договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] , укладений 02.02.2012 року між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом КМНО Курковською Я.Л. за № 1527; -визнати спадщину у вигляді спірної квартири, яка відкрилась після смерті [PERSON] , відумерлою; -витребувати у [PERSON] на користь територіальної громади м.Києва спірну квартиру; -скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на нерухоме майно, відповідно до якого до державного реєстру внесено запис про право власності [PERSON] на спірну квартиру; -судові витрати покласти на відповідача, стягнувши їх на користь прокуратури. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.10.2018 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 18.10.2018 року вжито заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 13.03.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] щодо підстав звернення прокуратури до суду в інтересах Київської міської ради. 14.03.2019 року до суду надійшов відзив представника відповідача [PERSON] - [PERSON] на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позову, вказуючи на відсутність повноважень у позивача на таке звернення. Крім того, на думку представника відповідача, у позові не вказано, яким саме чином порушені права позивача, адже спору між сторонами не вбачається, відповідачем добросовісно набуто право власності на об`єкт нерухомого майна, а позовні вимоги стосовно визнання спадщини відумерлою розглядаються судом за іншої процедури. Представник відповідача зауважив, що про обставини, викладені у позовній заяві щодо смерті [PERSON] [INFO] відповідачу не були відомі, а сумнівів щодо повноважень [PERSON] та інших документів не виникало. Крім того, саме на нотаріуса покладається уся відповідальність щодо перевірки достовірності інформації, яка внесена до державних реєстрів, а не на особу, яка шляхом купівлі-продажу набула на законних підставах нерухоме майно, у якому провела ремонт, вклавши великі кошти, від чого ринкова вартість цього майна збільшилась в декілька разів. Крім того, представник відповідача вважає, що позивач обрав неправильний спосіб захисту порушених прав територіальної громади м.Києва та діє в інтересах Київської міської ради без відповідних повноважень, а даний позов пред`явлено до неналежного відповідача за відсутністю предмету спору та має очевидно штучний характер. Посилаючись на викладене, представник відповідача просив закрити провадження у справі або залишити позов без руху та винести ухвалу, якою повернути всі матеріали пред`явленого позову особі, яка його подала. 27.03.2019 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача [PERSON] щодо підстав звернення прокуратури до суду в інтересах Київської міської ради. 16.05.2019 року до суду надійшов відзив представника позивача [PERSON] на відзив на позовну заяву. У даній відповіді представник позивача заперечує проти доводів представника відповідача, вказуючи на те, що порушення інтересів держави в особі територіальної громади м.Києва в цьому випадку полягає в тому, що квартира, яка є предметом спору, та фактично є відумерлою спадщиною, незаконно зареєстрована на іншу фізичну особу, що позбавляє Київську міську раду ефективно та виключно в інтересах територіальної громади розпоряджатись цим нерухомим майном в інтересах громади, чим завдається шкода державі, оскільки Київська міська рада та відповідні органи місцевого самоврядування та державної влади м.Києва відповідного захисту не здійснюють. 20.05.2019 року до суду надійшла позовна заява в новій редакції. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 20.05.2019 року позовну заяву залишено без розгляду. Постановою Київського апеляційного суду від 14.08.2019 року вказану ухвалу залишено без змін. Постановою Верховного Суду від 16.12.2020 року ухвалу Деснянського районного суду м.Києва від 20.05.2019 року та постанову Київського апеляційного суду від 14.08.2019 року скасовано, а справу передано для продовження розгляду до суду першої інстанції. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23.02.2021 року справу прийнято до розгляду та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 05.10.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила про їх задоволення. Інші учасники судового розгляду, будучи належним чином повідомленими про час та місце слухання справи, в судове засідання не з`явились, причини неявки суду не повідомили. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Частинами 3, 4 ст.223 ЦПК України, визначено, що в разі, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: 1) неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки; 2) повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; 3) неявки представника в судове засідання, якщо в судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник; 4) неявки в судове засідання учасника справи, якщо з`явився його представник, крім випадків, коли суд визнав явку учасника справи обов`язковою. У разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи вищевикладене, а також наявність у справі відзиву представника відповідача, достатність часу для подання будь-яких заяв та заперечень, суд приходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутність інших учасників судового розгляду на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] на підставі розпорядження органу приватизації Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації від 05.02.2007 року № 536 була приватизована [PERSON] , [PERSON] в рівних долях. Згідно листа КП КМР «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 26.10.2017 року № 062/14-13084 (И-2017), первинна реєстрація права власності на спірну квартиру була проведена за [PERSON] , [PERSON] в рівних долях та Ѕ частина квартири зареєстрована за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 05.02.2007 року. Від [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири перейшло та зареєстровано за [PERSON] на підставі свідоцтва про право на спадщину, посвідченого 19.04.2011 року. [INFO] помер [PERSON] , про що складено актовий запис про смерть від 06.12.2016 року № 18651, [PERSON] помер [INFO] , відповідно до якого причину смерті не встановлено через гнильні зміни трупа. Після смерті [PERSON] [INFO] відкрилась спадщина у вигляді спірної квартири. Згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 27.02.2018 року, заповіти від імені [PERSON] не посвідчувались. Крім того, з інформаційної довідки зі Спадкового реєстру від 15.01.2018 року вбачається, що приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В. 28.12.2016 року заведено спадкову справу № 16/2015 щодо майна [PERSON] . Вказана спадкова справа заведена на підставі заяви [PERSON] , яка вказала, що є племінницею померлого та надала свідоцтво про смерть [PERSON] від 21.12.2016 року серії [NUMBER] та довідку про причину смерті № 106/о № 2508/2 від 06.12.2016 року щодо померлого [PERSON] , згідно якої причина смерті - цироз печінки з кровотечею. В той же час, відповідно до листа відділу ДРАЦСу Управління державної реєстрації ГТУЮ у м.Києві від 23.04.2018 року № 1336/03-01-44, актовий запис про смерть [PERSON] від 06.12.2016 року за № 18651 складений на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 2610/2 від 28.11.2016 року, виданого КМКБ СМЕ співробітником бюро. При реєстрації смерті свідоцтво про смерть не видавалось. Як вбачається з листа КМ КБ СМЕ від 11.05.2018 року № 01/835, причина смерті [PERSON] не встановлена через гнильні зміни трупа. Труп [PERSON] поховано 22.12.2016 року за державний кошт. Довідку про причини смерті родичі не отримували. Відповідно до інформації Святошинського районного у м.Києві відділу РАЦСу, актових записів щодо родинних та інших відносин громадян з померлим [PERSON] , окрім шлюбу із [PERSON] , не виявлено. Приватний нотаріус КМНО Онопченко О.В. листом від 05.07.2018 року № 43/01-16 повідомила органи прокуратури про те, що [PERSON] не подавала будь-яких документів та заяву для видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що [PERSON] подала для заведення спадкової справи неіснуючі документи, у видачі їй свідоцтва про право на спадщину буде відмовлено. З матеріалів справи також вбачається, що відповідно до інформаційної довідки з державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.12.2016 року спірна квартира була зареєстрована на праві власності за [PERSON] , [INFO] , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 02.02.2012 року приватним нотаріусом КМНО Курковською Я.Л. за № 1527. Реєстрація на підставі вказаного договору була проведена 24.12.2016 року приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. З вказаного договору вбачається, що [PERSON] 02.12.2012 року продав [PERSON] спірну квартиру. В той же час, відповідно до листа Перечинського районного відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Закарпатській області від 03.02.2018 року № 1260-14.8.23 надано копію актового запису від 09.03.2003 року № 22, складеного Перечинським районним відділом ДРАЦСу ГТУЮ у Закарпатській області, про смерть [PERSON] , [INFO] , який помер [INFO] . Відповідно до листа Київського державного нотаріального архіву від 27.11.2017 року № 2853/01-21 вбачається, що на підставі наказу ГТУЮ у м.Києві № 2092 від 11.09.2012 року було проведено вилучення справ (документів) ПН КМНО Курковської Я.Л. Під час вилучення був складений перелік справ (документів), в яких вказано про вилучення договорів за січень 2012 року. За лютий 2012 року будь-які договори взагалі не зазначені ні у вигляді формованих справ, ні серед переліку розсипу документів. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 16.08.2018 року, спірна квартира на даний час зареєстрована за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу № 1514 від 24.12.2016 року, укладеного з [PERSON] , від імені якого діяв [PERSON] на підставі довіреності, виданої приватним нотаріусом КМНО Бригідою В.О. Для укладення вказаного правочину була надана довідка КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва від 05.12.2016 року № 731/27, в якій зазначено, що [PERSON] дійсно проживає у квартирі [ADDRESS] та є власником особового рахунку на цю житлову площу. Проте, згідно повідомлення КП «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Деснянського району м.Києва» від 09.01.2018 року № 46-70, що довідка по формі № 3 за № 731/27 від 05.12.2016 року на квартиру [ADDRESS] ні КП «Керуюча компанія», ні ЖЕД-301-320 не видавали. Позивач просить задовольнити його вимоги, вказуючи на те, що оскільки вказаний договір купівлі-продажу укладено з порушенням вимог чинного законодавства, то право власності на спірну квартиру у [PERSON] та інших осіб не могло виникнути. Відтак, є потреба у визнанні договору купівлі-продажу квартири від 02.02.2012 року недійсним, а спірне майно підлягає витребуванню від [PERSON] на підставі ст.388 ЦК України на користь розпорядника майна - територіальної громади м.Києва в особі Київської міської ради. Також є потреба у скасуванні рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень від 24.12.2016 року, відповідно до якого право власності на квартиру зареєстровано за [PERSON] , а спірна квартира, як спадщина, має бути визнана відумерлою. Представник відповідача у відзиві проти позовних вимог заперечував, вважаючи їх необґрунтованими, безпідставними та штучними. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду, в той час, як заперечення представника відповідача є необґрунтованими, виходячи з наступного. Щодо вимог про визнання недійсним договору купівлі-продажу квартири та витребування майна суд виходить з такого. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені у статті 16 ЦК України. Одним із таких способів може бути, зокрема визнання правочину недійсним (пункт 2 частини другої статті 16 ЦК України). Також, відповідно до вимог ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. За вимогами ст.202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із ч.1 ст.203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Відповідно до ч.3 ст.203 ЦК України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Отже, вказані норми цивільного права свідчать про те, що правочин може бути визнано недійсним, якщо волевиявлення учасника правочину не є вільним, не відповідає його внутрішній волі. Статтею 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. У частинах першій та третій статті 215 ЦК України зазначено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частиною другою статті 215 ЦК України передбачено, що недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18) викладено правовий висновок, що визнання нікчемного правочину недійсним за вимогою його сторони не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону. За наявності спору щодо правових наслідків недійсного правочину, одна зі сторін якого чи інша заінтересована особа вважає його нікчемним, суд перевіряє відповідні доводи та в мотивувальній частині судового рішення, застосувавши відповідні положення норм матеріального права, підтверджує чи спростовує обставину нікчемності правочину. Таким чином, оспорювати правочин може також особа (заінтересована особа), яка не була стороною правочину, на час розгляду справи судом не має права власності чи речового права на предмет правочину та/або не претендує на те, щоб майно в натурі було передано їй у володіння. Вимоги заінтересованої особи, яка в судовому порядку домагається визнання правочину недійсним (частина третя статті 215 ЦК України) спрямовані на приведення сторін недійсного правочину до того стану, який саме вони, сторони, мали до вчинення правочину. Власний інтерес заінтересованої особи полягає в тому, щоб предмет правочину перебував у власності конкретної особи чи щоб сторона (сторони) правочину перебувала у певному правовому становищі, оскільки від цього залежить подальша можливість законної реалізації заінтересованою особою її прав (постанова Верховного Суду від 25 травня 2020 року у справі № 645/5540/16-ц (провадження № 61-33486св18)). Судом встановлено, що на час укладення договору купівлі-продажу квартири від 02.12.2012 року Київська міська рада не була законним власником вказаного у цьому правочині майна. Конкретний майновий інтерес Київської міської ради в оспорюваному договорі полягає в законному та ефективному використанні об`єктів, що є комунальною власністю для задоволення суспільної потреби у функціонуванні місцевого самоврядування. Крім того, позивач, діючи в інтересах Київської міської ради, зазначив, що право власності на спірне нерухоме майно [PERSON] та відповідачем ним набуто неправомірно та на незаконних підставах, а Київська міська рада відповідно до вимог статті 1277 ЦК України зобов`язана подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Закон не обмежує коло осіб, які мають право вимагати визнання недійсним оспорюваного правочину, лише сторонами правочину. Ними можуть бути будь-які заінтересовані особи, права або охоронювані інтереси яких порушені таким правочином. За визнанням недійсним правочинів до суду звертаються не тільки сторони, а й інші особи, на стані яких негативно відбивається цей правочин, або які з інших причин зацікавлені в його недійсності. Позов особи, яка не була учасником правочину, про визнання недійсним оспорюваного правочину може бути задоволений лише в тому разі, якщо таким правочином порушено право цієї особи - не учасника правочину, і воно може бути відновлене шляхом повернення сторін цього правочину до первісного стану. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 29.01.2020 року у справі № 716/1471/18 (провадження № 61-16011св19). З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку про те, що позивач має право на звернення до суду з даними вимогами і даний спосіб захисту прав є ефективним та правильним і має бути застосований. При вирішенні вимог про визнання договору недійсним по суті, суд врахує наступні приписи норм ЦК України. Відповідно до ч.ч.1, 2, 5 ст.11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Частиною 1 ст.12 ЦК України визначено, що особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Статтею 25 ЦК України встановлено, що здатність мати цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність) мають усі фізичні особи. Цивільна правоздатність фізичної особи виникає у момент її народження. У випадках, встановлених законом, охороняються інтереси зачатої, але ще не народженої дитини. У випадках, встановлених законом, здатність мати окремі цивільні права та обов`язки може пов`язуватися з досягненням фізичною особою відповідного віку. Цивільна правоздатність фізичної особи припиняється у момент її смерті. Крім того, відповідно до ч.ч.1, 3 ст.237 ЦК України, представництвом є правовідношення, в якому одна сторона (представник) зобов`язана або має право вчинити правочин від імені другої сторони, яку вона представляє. Представництво виникає на підставі договору, закону, акта органу юридичної особи та з інших підстав, встановлених актами цивільного законодавства. Згідно ст.239 ЦК України, правочин, вчинений представником, створює, змінює, припиняє цивільні права та обов`язки особи, яку він представляє. Відповідно до ч.3 ст.244 ЦК України, довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Пунктом 6 частини 1 ст.248 ЦК України встановлено, що представництво за довіреністю припиняється у разі смерті особи, яка видала довіреність, оголошення її померлою, визнання її недієздатною або безвісно відсутньою, обмеження її цивільної дієздатності. Як встановлено судом і про це зазначено вище, [PERSON] , який вказаний покупцем спірної квартири відповідно до договору від 02.02.2012 року та продавцем квартири відповідно до договору від 24.12.2016 року, помер [INFO] . Таким чином, особи, що укладали оспорювані правочини від 02.02.2012 року та 24.12.2016 року від імені [PERSON] , взагалі не мали прав та повноважень на їх укладання, а тому такий правочин від 02.02.2012 року слід визнати недійсним, а також необхідно вирішити питання щодо витребування майна. Так, відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦПК України передбачає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. У пунктах 146-147 постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 по справі № 183/1617/16 зазначено: задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту прав власника. Відповідно до статті 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. За своїм змістом договір купівлі-продажу є двостороннім, консенсуальним та відплатним правочином, метою якого є відчуження майна від однієї сторони та передання його у власність іншій стороні. Право продажу товару, крім випадків примусового продажу та інших випадків, встановлених законом, належить власникові товару (частина перша статті 658 ЦК України). Таким чином, розпоряджатись майном може тільки власник. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. За змістом статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За змістом положень статей 317, 319 ЦК України власнику належить право володіти, користуватися і розпоряджатися своїм майном. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Згідно ч.1 ст.388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Так, застосовуючи положення статті 387 ЦК України, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Віндикація - це витребування своєї речі неволодіючим власником від володіючого не власника. Віндикація - це передбачений законом основний речово-правовий спосіб захисту цивільних прав та інтересів власника майна чи особи, що має речове право на майно (титульного володільця), який полягає у відновленні становища, що існувало до порушення, шляхом повернення об`єкта права власності у володіння власника (титульного володільця) з метою відновлення права використання власником усього комплексу його правомочностей. Майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача - з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (частина третя пункту 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними»). Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником (законним володільцем) і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Виникнення права власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпний перелік підстав, за наявності яких за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Наявність у діях власника волі на передачу майна іншій особі унеможливлює витребування майна від добросовісного набувача. Положення частини першої статті 388 ЦК України застосовуються як підстава позову про повернення майна від добросовісного набувача, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом, яке було відчужене третій особі, якщо між власником та володільцем майна не існує жодних юридичних відносин. Як встановлено судом, спірна квартира була відчужена на підставі договору купівлі-продажу квартири, який визнається судом недійсним. Крім того, подальший договір купівлі-продажу квартири укладено від імені особи, яка померла за 13 років до його укладення. Відтак, судом встановлено факт вибуття квартири з власності поза волею власника, а тому наявні підстави для пред`явлення віндикаційного позову, в зв`язку з чим вимоги позову в частині витребування спірної квартири з володіння відповідача [PERSON] є обґрунтованими і підлягають задоволенню. Що стосується вимог позивача про визнання спадщини відумерлою, то суд також вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступні приписи та встановленні факти. Відповідно до положень частини першої статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України, спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкоємцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з дня відкриття спадщини. Частиною першою статті 1272 ЦК України визначено, що якщо спадкоємець протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. Положеннями статті 1277 ЦК України визначено, що у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Спадщина, визнана судом відумерлою, переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини, а нерухоме майно - за його місцезнаходженням. Так, судом встановлено, що приватним нотаріусом КМНО Онопченко О.В. 28.12.2016 року заведено спадкову справу № 16/2015 щодо майна [PERSON] на підставі заяви [PERSON] , яка вказала, що є племінницею померлого та надала свідоцтво про смерть [PERSON] від 21.12.2016 року серії [NUMBER] та довідку про причину смерті № 106/о № 2508/2 від 06.12.2016 року щодо померлого [PERSON] , згідно якої причина смерті - цироз печінки з кровотечею. Однак, надані [PERSON] документи спростовуються листом відділу ДРАЦСу Управління державної реєстрації ГТУЮ у м.Києві від 23.04.2018 року № 1336/03-01-44, актовий запис про смерть [PERSON] від 06.12.2016 року за № 18651 складений на підставі лікарського свідоцтва про смерть № 2610/2 від 28.11.2016 року, виданого КМКБ СМЕ співробітником бюро. При реєстрації смерті свідоцтво про смерть не видавалось. Також, вони спростовані листом КМ КБ СМЕ від 11.05.2018 року № 01/835, причина смерті [PERSON] не встановлена через гнильні зміни трупа. Труп [PERSON] поховано 22.12.2016 року за державний кошт. Довідку про причини смерті родичі не отримували. Крім того, відповідно до листа приватного нотаріуса КМНО Онопченко О.В. від 05.07.2018 року № 43/01-16, [PERSON] не подавала будь-яких документів та заяву для видачі свідоцтва про право на спадщину. Враховуючи, що [PERSON] подала для заведення спадкової справи неіснуючі документи, у видачі їй свідоцтва про право на спадщину буде відмовлено. З вищевикладеного вбачається, що у спадщину за законом та заповітом після померлого [PERSON] ніхто не вступив. Таким чином судом встановлено відсутність спадкоємців [PERSON] за заповітом і за законом та право на визнання спадщини відумерлою у зв`язку зі спливом одного року з часу відкриття спадщини. А тому суд приходить до висновку про те, що квартира [ADDRESS] (відумерла спадщина), що відкрилася після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , адже квартира вибула із власності [PERSON] поза його волею, іншим шляхом, а отже, на момент відкриття спадщини після його смерті квартира входила до складу спадщини. Заперечення представника відповідача у відзиві проти позову спростовуються вищенаведеними правовими нормами та встановленими обставинами, а тому підстав для відмови в задоволенні позову в цій частині не дають. Крім того, суд звертає увагу на те, що до відзиву не надано жодного доказу, який би спростував доводи позивача та підтвердив твердження відповідача. При цьому відповідач, будучи достовірно обізнаною про розгляд даної справи в суді, протягом тривалого часу станом справи не цікавилась, з жодними клопотаннями чи заявами до суду не зверталась, хоча мала більш ніж достатньо часу для захисту своїх прав. Посилання ж представника відповідача на відсутність у прокуратури повноважень на представництво інтересів Київської міської ради вже було предметом судового розгляду у даній справі і наявність таких повноважень підтверджено постановою Верховного Суду від 16.12.2020 року. Щодо вимог позивача про скасування рішення про державну реєстрацію права власності на квартиру до [PERSON] , то суд не вбачає підстав для їх задоволення. Так, Верховним Судом неодноразово висловлювалась позиція, що саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. Тому належним способом захисту права або інтересу позивача у такому разі є не скасування рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав, а скасування запису про проведену державну реєстрацію права власності (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 серпня 2018 року у справі № 925/1265/16 (пункт 5.17), від 04 вересня 2018 року у справі № 915/127/18 (пункт 5.17), від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц (пункт 74), від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а). Відтак позивач, звертаючись до суду з вимогою про скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, обрав неналежний спосіб захисту порушеного права, що є підставою для відмови в задоволенні її вимог в цій частині. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обгрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо обґрунтування , що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»). Відтак, суд приходить до висновку про те, що квартира [ADDRESS] , є відумерлою спадщиною, а прокурор має право в інтересах держави витребувати квартиру із чужого незаконного володіння на підставі статті 388 ЦК України у поєднанні із вимогами статті 1218 ЦК України, а також наявні підстави для визнання недійсним договір купівлі-продажу спірної квартири від 02.02.2012 року. Підстави для скасування рішення про державну реєстрацію права власності задоволенню не підлягають через невірний спосіб захисту прав. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд вважає що доводи позивача знайшли своє часткове підтвердження під час судового розгляду, в той час, як доводи сторони відповідача не обґрунтовані та не підтверджені належними доказами. Відповідно до ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір в розмірі 23026, 24 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial