Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

У грудні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, що не заявляє самостійних вимог на предмет спору Адміністрація Шевченківського району Дніпровської міської ради, як орган опіки та піклування, про визначення місця проживання дитини. В обґрунтування позовних вимог вказує, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано 26.01.2018 року. Від шлюбу мають дитину [PERSON] , [INFO] . Після розірвання шлюбу сторони почали проживати окремо. Позивач разом з дитиною [PERSON] проживають за адресою: [ADDRESS] . Відповідач будь-якої участі у вихованні та розвитку дитини не приймає, матеріальної допомоги не надає. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2018 року стягнуто з відповідача аліменти на утримання сина [PERSON] . Однак батько аліменти не сплачує, має заборгованість по їх сплаті. З приводу злісного ухилення від сплати аліментів були внесені відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відносно [PERSON] . Позивач повністю без участі відповідача займається вихованням та утриманням дитини, дбає про її психічний, духовний та особистий розвиток, створює для неї всі необхідні умови для повноцінного життя. Батько у свою чергу взагалі не бере участі у житті дитини, не цікавиться її успіхами, станом здоров`я та не піклується про фізичний і духовний розвиток. На даний час між сторонами не визначено місце проживання дитини. З огляду на те, що [PERSON] постійно проживає з матір`ю, до якої у дитини сформувалась емоційна прив`язаність, у них є родина, яка складається також з бабусі та дідуся, дитині комфортно проживати з позивачем, і це відповідає її найкращим інтересам, [PERSON] вважає за доцільне визначити місце проживання дитини з нею. На підставі викладеного, позивач просить суд визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. Протокольною ухвалою від 08 червня 2022 року закрито підготовче засідання, справа призначена до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Представник третьої особи підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Надала суду висновок про доцільність визначення місця проживання дитини, який приєднано до матеріалів справи. Відповідач в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. За змістом ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З огляду на те, що відповідач не надав відзиву на позовну заяву, не з`явився в судове засідання без поважних причин (без повідомлення причин неявки), суд дійшов висновку про можливість проведення заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення. Вислухавши пояснення представника позивача та третьої особи, дослідивши матеріали справи, вирішивши питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються позовні вимоги та якими доказами вони підтверджуються, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ч. 1 ст. 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до\~Конституції України, цього Кодексу, законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 р. кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим Законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. В силу положень ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі, який укладено 01 жовтня 2005 року у Жовтневому відділі реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області, актовий запис № 1080. Від шлюбу сторони мають дитину [PERSON] , [INFO] , що підтверджено свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Бабушкінським відділом РАЦС Дніпропетровського міського управління юстиції в Дніпропетровській області, актовий запис № 1552. Рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 26 січня 2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Дитина залишалась проживати разом з матір`ю, що видно з довідки про склад сім`ї від 27.10.2021 року. В судовому засіданні встановлено, що батько проживає окремо, з дитиною не спілкується, матеріальної допомоги не надає, не цікавиться життям дитини та успіхами в навчанні, не піклується про її стан здоров`я та внутрішній, духовний і особистий розвиток. Так, рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 05 березня 2018 року стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини [PERSON] у розмірі 2000 грн. щомісячно. Встановлено, що зазначене рішення суду про стягнення аліментів боржником не виконується. Як вбачається з розрахунку заборгованості по аліментах, станом на 01.09.2020 року відповідач мав загальну заборгованість по аліментам у розмірі 70\~000, 00 грн. Витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 28.08.2020 року підтверджено, що 01.10.2018 року до реєстру внесена інформація про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 164 КК України, яке скоєно [PERSON] , а саме ухилення від сплати аліментів на утримання дітей. Судом застосовується до спірних правовідносин такі норми права. Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно статті 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Згідно зі статтею 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (стаття 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Статтями 141, 150, 153, 155 СК України передбачено, що мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. У відповідності до пунктів 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Суд виходить з того, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітніх дітей беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дітей до кожного з них, вік дітей, стан їх здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дітей для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дітей. Діти, які не досягли 14 років, повинні проживати у встановленому місці проживання, яке не може бути змінене самочинно як волею сторонніх осіб, так і волею якогось одного з батьків. Питання про визначення місця проживання дітей має вирішуватись, насамперед, з урахуванням прав та законних інтересів дітей. Відповідно до пункту 1 статті 9 Конвенції про права дитини держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно із судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Зазначене узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18). У принципі 6 Декларації прав дитини проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Місце проживання малолітньої дитини з одним із батьків визначається або за місцем проживання матері чи батька, або за конкретною адресою. Із системного тлумачення пункту 1 статті 3, статті 9 Конвенції, частин другої, третьої статті 11 Закону України «Про охорону дитинства», статті 161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Отже, при вирішенні питань про місце проживання дітей у випадку, коли їх батьки проживають окремо, необхідно дотримуватися принципу забезпечення найкращих інтересів дітей, обумовлених необхідністю забезпечити дітям повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Відповідно до положень частин четвертої-шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. З наданого висновку адміністрації Шевченківського району Дніпровської міської ради, як органу опіки та піклування № 4/3 34 від 20.05.2022 року про визначення місця проживання дитини [PERSON] , [INFO] убачається, що батько на засідання комісії з розгляду питання про місце проживання дитини, не з`явився. [PERSON] навчається у НВК 148 «Планета Щастя» м. Дніпро. Це також підтверджено відповідними характеристиками на [PERSON] . За інформацією адміністрації цього навчального закладу, мати бере активну участь у навчанні та вихованні сина, батько ніколи не з`являється у навчальному закладі, не цікавився успіхами та життям сина. Вчитель та класний керівник з ним не знайомі. За результатами засідання комісії з прав дитини адміністрації Шевченківського району ДМР як органу опіки та піклування, рекомендовано за доцільне визначити місце проживання дитини [PERSON] , [INFO] разом з матір`ю [PERSON] . Суд з таким висновком погоджується, оскільки він є обґрунтованим та відповідає інтересам дитини. В даному випадку за місцем проживання матері створені всі належні умови для гармонійного розвитку дитини. Визначаючи найкращі інтереси дитини, суд в даному випадку виходить з того, що дитина тривалий час мешкає з матір`ю, у сім`ї, в якій є також бабуся, дідусь, тобто майже повноцінна родина. В будинку, де вони проживають, створені всі умови для навчання та розвитку, житлові умови відповідають санітарно-гігієнічним нормам, дитина забезпечена своєю особистою кімнатою, речами, іграшками та предметами гігієни. Тривалий період відсутності повноцінного спілкування з батьком є психотравмуючим фактором, тому [PERSON] краще перебувати разом з матір`ю, з якою утворився певний емоційний та психологічний зв`язок, створена атмосфера гармонії і турботи. Отже, у дитини на сьогодні є родина, яка піклується про нього, надає любов і турботу, створює комфортні умови для життя, навчання та розвитку особистості. У зв`язку із викладеним, визначення місця проживання дитини з мамою [PERSON] буде відповідати найкращим інтересам [PERSON] . Частиною першою статті 160 Сімейного кодексу України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Відповідно до частини першої статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може бути вирішено органом опіки та піклування або судом. Приймаючи до уваги встановлені обставини, оцінивши надані докази у справі, суд приходить до висновку про задоволення позову. У відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача належить стягнути судовий збір у розмірі 908, 00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved