Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про визнання дій незаконними, відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Свої вимоги мотивував тим, що 19 грудня 2019 року о 06 годині 20 хв. на автодорозі Е1016 с. Мартусівка Бориспільського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля марки «DAF.95.380», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивача, який здійснював маневр виїзду ліворуч з другорядної дороги с. Петропавлівське на головну дорогу Т1016 та автомобіля марки «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням відповідачки, яка рухалась по головній дорозі Т1016 у напрямку до с. Гора. Постановою Івано-Франківського міського суду, яку постановою Івано-Франківського Апеляційного суду залишено без змін, позивача визнано виним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди. Однак в постанові Івано-Франківського Апеляційного суду зазначено, що справу розглянуто в межах обвинувачення позивача і правова оцінка діям інших учасників дорожньо-транспортної пригоди, які не притягувалися до адміністративної відповідальності, не надавалася. Позивач під час дорожньо-транспортної пригоди отримав моральну шкоду, яка спричинена грубим порушенням відповідачем Правил дорожнього руху України. Відповідач створила небезпеку для руху, тобто зміну дорожньої обстановки, у тому числі поява рухомого об`єкта, який наближається до смуги руху транспортного засобу, чи перетинає її або технічного стану транспортного засобу, яка загрожує небезпеці дорожнього руху змушує водія негайно зменшувати швидкість, або зупинитися. Відповідач повинна була керуватися вимогами пунктів 12,4, 12.2, 12.3 Правил повинна була рухатися даною ділянкою дороги із максимально допустимою швидкістю по умовах видимості дороги в напрямках руху, яка не повинна перевищувати 50 км/год, а з моменту виникнення небезпеки для руху, негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. Моральна шкода полягає у душевному болі, хвилюванні, розладу психологічного стану через постійні заходи щодо встановлення лише обставин дорожньо-транспортної пригоди за вини позивача і намагання з боку відповідача уникнути відповідальності спричиненої нею в результаті дорожньо-транспортної пригоди, яку оцінює позивач у розмірі 50000 грн. У зв`язку з чим просить визнати дії відповідача по невиконанню вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, вчинені 19 грудня 2019 року на автодорозі Т1016 під час керування автомобілем «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] , незаконними; стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду у розмірі 50 000,00 грн. 12 травня 2021 року ухвалою суду позовну заяву залишено без руху. 28 травня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Згідно вимог ч.13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 19 грудня 2019 року о 06 годині 20 хв. на автодорозі Е1016 с. Мартусівка Бориспільського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «DAF.95.380», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивача, який здійснював маневр виїзду ліворуч з другорядної дороги с. Петропавлівське на головну дорогу Т1016 та автомобіля марки «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням відповідачки, яка рухалась по головній дорозі Т1016 у напрямку до с. Гора. Постановою Івано-Франківського міського суду, яку постановою Івано-Франківського Апеляційного суду залишено без змін, позивача визнано виним у скоєнні дорожньо-транспортної пригоди (а.с.18-28). Позивач просить визнати дії відповідача по невиконанню вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, вчинені 19 грудня 2019 року на автодорозі Т1016 під час керування автомобілем «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] , незаконними. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що відповідач створила небезпеку для руху, не вчинила жодної дії, щоб уникнути зіткнення з автомобілем позивача, не виконала вимоги п.12.3 ПДР України, що в свою чергу перебуває у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди. На підтвердження позовних вимог позивачем надано суду висновок експертного дослідження Івано-Франківського наукового-дослідного експертно-криміналістичного центру від 12 березня 2020 року, в якому вказано, зокрема, що водій автомобіля марки «DAF.95.380», реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] повинен був із технічної точки зору керуватися вимогами пунктів 10.1 та 16.11 Правил дорожнього руху України, а також дотримуватися вимог дорожнього знаку 2.1 Правил дорожнього руху України, у відповідності до вимог вказаних пунктів Правил водій [PERSON] повинен був, з технічної точки зору, під`їжджаючи до нерегульованого перехрестя нерівнозначних доріг, дати дорогу транспортним засобам, що рухаються по головній дорозі, і тільки після цього, переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, виїжджати на головну дорогу; водій автомобіля марки «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] повинна була, із технічної точки зору, керуватися вимогами пунктів 12.4,12.2 та 12.3 Правил дорожнього руху України (в частині визначення поняття «небезпека для руху» і виконання його вимог) Правил дорожнього руху, у відповідності до вимог вказаних пунктів Правил повинна була, із технічної точки зору, рухатися даною ділянкою дороги в напрямку руху, яка не повинна перевищувати 50 км/год, а з моменту виникнення небезпеки для руху, - негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу. В діях водія автомобіля марки «DAF.95.380», реєстраційний номер [NUMBER] [PERSON] факультативно можуть вбачатися невідповідності вимогам пунктів 10.1 та 16.11 Правил дорожнього руху, однак такі невідповідності, з технічної точки зору, не є необхідними та достатніми для настання пригоди, а тому не можуть перебувати в причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди з причин, наведених у дослідницькій частині даного дослідження; В діях водія автомобіля «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] , [PERSON] вбачаються невідповідності вимогам пункту 12.3 Правил дорожнього руху, які, з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку із настанням даної дорожньо-транспортної пригоди з причин, наведених у дослідницькій частині даного дослідження (а.с.6-17). Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідач скористалася процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву у встановлений строк, відповідно до якого позовні вимоги не визнала повністю. Так, у провадженні Бориспільського міськрайсуду Київської області перебувала цивільна справа № 359/10008/20 за позовом відповідача до позивача про стягнення майнової шкоди, заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Предметом розгляду справи є та ж дорожньо-транспортна пригода, про яку йде мова у даній справі № 755/7490/21. 13 серпня 2021 року Бориспільським міськрайонним судом Київської області прийнято рішення про задоволення позову повністю. Постановою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 травня 2020 року доведено порушення [PERSON] вимог п.п.2.3 б), п.16.11 Правил дорожнього руху України, що призвело до пошкодження автомобіля «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] , власником якого є [PERSON] . Крім того, Івано-Франківський апеляційний суд у постанові від 27 липня 2020 року (справа 344/2636/20) дав вичерпну оцінку доданому до позову висновку експертного дослідження Івано-Франківського наукового-дослідного експертно-криміналістичного центру від 12 березня 2020 року та зазначив, що суд першої інстанції обґрунтовано критично поставився до висновку в частині, що в діях водія [PERSON] факультативно можуть вбачатися невідповідність вимогам пунктів 10.1 та 16.11 Правил, а в діях водія автомобіля марки «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням відповідачки вбачаються невідповідність вимогам п.12.3 Правил, які з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди та визнав таким, що не узгоджується із зібраними письмовими матеріалами справи. Апеляційний суд вважає, що висновки експертного дослідження від 12 березня 2020 року не відповідають фактичним обставинам дорожньо-транспортної пригоди, оскільки засновані на вихідних даних, які були надані безпосередньо особою, яка притягується до адміністративної відповідальності. Твердження позивача, що відповідач не вчинила жодної дії, щоб уникнути зіткнення з автомобілем позивача, не виконала вимоги п.12.3 ПДР України та в свою чергу перебуває у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди не знайшло підтвердження відповідними доказами. Факт перевищення допустимої швидкості відповідачем нічим не підтверджено. Для встановлення можливості уникнення зіткнення з боку відповідача необхідно провести слідчий експеримент, у ході якого отримати вихідні дані. За результатом слідчого експерименту призначити інженерну автотехнічну експертизу, на вирішення якої і поставити питання про можливість відповідача уникнути зіткнення. На підтвердження надано протокол огляду місця дорожньо-транспортної пригоди від 19 грудня 2019 року (а.с. 102-103), схему до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди (а.с.104), пояснення учасника події - [PERSON] (а.с. 105) пояснення учасника події - [PERSON] (а.с. 106), протокол про адміністративне правопорушення від 17 лютого 2020 року (а.с.107), постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 травня 2020 року про закриття провадження по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП відносно [PERSON] у зв`язку із закінченням строку накладення адміністративного стягнення (а.с. 108-109), клопотання про відмову у задоволенні апеляційної скарги на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 15 травня 2020 року (а.с.110-111), копія заочного рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 13 серпня 2021 року по справі № 359/10008/20 про стягнення майнової шкоди, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди (а.с.122-123). Частиною першою статті 1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Цивільне законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. При цьому, пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01 березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» роз`яснено судам, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. Це означає, що у справах, що стосуються відшкодування шкоди, завданої внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки (внаслідок ДТП), обов`язок відшкодування шкоди виникає за наявності наступних умов: 1) дії завдавача шкоди були неправомірними; 2) між діями завдавача шкоди та шкодою є безпосередній причинний зв`язок. Підставою звільнення особи від відповідальності в деліктних правовідносинах є відсутність будь-якої складової цивільного правопорушення. Пунктом 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 4 від 01березня 2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки» також визначено, що «відповідно до частини четвертої статті 61 ЦПК України вирок у кримінальній справі, що набрав законної сили, або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкові для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено вирок або постанову суду, з питань чи мали місце ці дії та чи вчинені вони цією особою. У зв`язку із цим у разі прийняття судом постанови про закриття провадження у справі про адміністративне порушення, наприклад, через закінчення строків накладення адміністративного стягнення (стаття 38 Кодексу України про адміністративні правопорушення), суд повинен звернути увагу на те, чи містить така постанова суду відповіді на питання про те, чи мала місце дорожньо-транспортна пригода, та чи сталася вона з вини відповідача. Згідно з ч. 1 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використання, зберігання хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утримання диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку (ч. 2 ст. 1187 ЦК України). Отже, за змістом зазначених норм матеріального права, положення ст. 1187 ЦК України регулюють правовідносини зі спричинення шкоди джерелом підвищеної небезпеки іншій особи, і у цьому випадку особа, яка є володільцем джерела підвищеної небезпеки звільняється від відповідальності у випадках визначених зазначеною нормою. На відміну від зазначених положень, ст. 1188 ЦК України регулює правовідносини щодо шкоди спричиненої взаємодією декілька джерел підвищеної небезпеки та спричинення шкоди кожному з них і при цьому враховують дії кожного володільця джерела підвищеної небезпеки, зокрема, порушення ним Правил дорожнього руху, наявність причинного зв`язку не тільки з дорожньо-транспортною пригодою, а і її наслідками. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 4 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01березня 2013 року № 4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», розглядаючи позови про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 1166, 1187 ЦК шкода, завдана особі чи майну фізичної або юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала. Обов`язок відшкодувати завдану шкоду виникає у її завдавача за умови, що дії останнього були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, - незалежно від наявності вини. З огляду на презумпцію вини завдавача шкоди (частина друга статті 1166 ЦК) відповідач звільняється від обов`язку відшкодувати шкоду (у і тому числі і моральну шкоду), якщо доведе, що шкоди було завдано внаслідок непереборної сили або умислу потерпілого (частина п`ята статті 1187 ЦК, пункт 1: частини другої статті 1167 ЦК). Потерпілий подає докази, що підтверджують факт завдання шкоди за участю відповідача, розмір завданої шкоди, а також докази того, що і відповідач є завдавачем шкоди або особою, яка відповідно до закону зобов`язана відшкодувати шкоду. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 6 зазначеної Постанови пленуму, особою, яка зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану джерелом підвищеної небезпеки, є фізична або юридична особа, що на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди, позички тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Зобов`язання із заподіяння шкоди (деліктні зобов`язання) це зобов`язання, які виникають внаслідок порушення майнових чи особистих немайнових прав абсолютного характеру і мета яких забезпечити поновлення прав потерпілого за рахунок заподіювача шкоди або особи, відповідальної за шкоду. Законодавство в деліктних правовідносинах передбачає презумпцію вини; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Судом встановлено, що 19 грудня 2019 року о 06 годині 20 хв. на автодорозі Е1016 с. Мартусівка Бориспільського району Київської області сталася дорожньо-транспортна пригода за участі автомобіля марки «DAF.95.380», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням позивача, який здійснював маневр виїзду ліворуч з другорядної дороги с. Петропавлівське на головну дорогу Т1016 та автомобіля марки «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] , під керуванням відповідачки, яка рухалась по головній дорозі Т1016 у напрямку до с. Гора. Щодо невиконання відповідачем вимог п.12.3 ПДР України, суд вважає таке. Відповідно до п.12.3 Правил у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди. Відповідач заперечувала наявність своєї вини у дорожньо-транспортній пригоді та посилалася на постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 27 липня 2020 року (справа 344/2636/20), в якій надано вичерпну оцінку доданому до позову висновку експертного дослідження Івано-Франківського наукового-дослідного експертно-криміналістичного центру від 12 березня 2020 року. Так, в постанові Івано-Франківського апеляційного суду від 27 липня 2020 року вказано, що під час розгляду матеріалів про адміністративне правопорушення відносно позивача суд першої інстанції критично поставився до висновку експертного дослідження Івано-Франківського наукового-дослідного експертно-криміналістичного центру від 12 березня 2020 року в частині, що в діях водія [PERSON] факультативно можуть вбачатися невідповідність вимогам пунктів 10.1 та 16.11 Правил, а в діях водія автомобіля марки «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] під керуванням відповідачки вбачаються невідповідність вимогам п.12.3 Правил, які з технічної точки зору, перебувають у причинному зв`язку із настанням дорожньо-транспортної пригоди та визнав таким, що не узгоджується із зібраними письмовими матеріалами справи. Висновок експерта в частині оцінки дій водія [PERSON] не відповідає встановленим судом фактичним обставинам дорожньо-транспортної пригоди, оскільки судом обґрунтовано було встановлено, що саме дії водія вантажного автомобіля створили аварійну ситуацію, внаслідок якої водій [PERSON] , яка рухалась по головній дорозі, повинна була застосувати екстрене гальмування для уникнення зіткнення транспортних засобів та зменшення шкідливих наслідків. Апеляційний суд вважає, що висновки експерта дослідження від 12 березня 2020 року здійснено судовим експертом Івано-Франківського НДЕКЦ Міністерства внутрішніх справ не відповідають фактичним обставинам дорожньо-транспортної пригоди, оскільки заснована на вихідних даних, які були надані безпосередньо особою, яка притягується до адміністративної відповідальності. Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Протокол щодо порушення відповідачем Правил дорожнього руху в момент дорожньо-транспортної пригоди не складався, постанов про її притягнення до адміністративної відповідальності або про відсутність складу адміністративного правопорушення не виносилось. Відповідно до протоколу огляду місця дорожньо-транспортної пригоди автомобіль марки «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] , знаходився на узбіччі від проїзної частини автодороги Т1016 в с. Мартусівка, в якому виявлені пошкодження у вигляді повної деформації передньої частини автомобіля. Вантажний автомобіль марки «DAF.95.380», реєстраційний номер [NUMBER] , знаходився частково на проїзній частині автодороги Т1016 в с. Мартусівка, у якого було виявлено пошкодження бокової правової частини, а саме, підкрильник заднього правого колеса, захисна металева решітка в районі правого заднього колеса. На схемі місця дорожньо-транспортної пригоди зафіксовано розташування транспортних засобів після дорожньо-транспортної пригоди, місце зіткнення транспортних засобів. Дослідивши матеріали справи, суд приходить висновку про відсутність в діях відповідача порушень Правил дорожнього руху України, оскільки остання рухалася по головній дорозі, а позивач по другорядній. Аварійна ситуація,яка призвела до зіткнення транспортних засобів, виникла в той момент, коли позивач виїжджав з другорядної дороги на головну. За встановлених обставин суд приходить висновку про недоведеність неправомірності дій відповідача. Будь-яких інших належних та допустимих доказів щодо неправомірності дій відповідача позивачем не надано, чим не виконано вимоги ст. 12 ЦПК України, відповідно до якої кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. З урахуванням викладеного, суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог в частині визнання дій відповідача по невиконанню вимог п.12.3 Правил дорожнього руху України, вчинені 19 грудня 2019 року на автодорозі Т1016 під час керування автомобілем «SUZUKI VITARA», реєстраційний номер [NUMBER] , незаконними. Також позивачем заявлені вимоги про відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 50 000,00 грн. Підставою для задоволення позовних вимог позивачем зазначено, що обставини вчинені з боку відповідачки спричинили моральні страждання, які полягають у душевному болі, хвилюванні, розладу психічного стану через постійні заходи щодо встановлення лише обставин ДТП з вини позивача і намагання з боку відповідача уникнути відповідальність. При з`ясуванні фактів, з якими закон пов`язує відшкодування моральної шкоди, суд виходить з вимог ст. 1167 ЦК України, яка визначає підстави покладання обов`язку по відшкодуванню такої шкоди та обставини, які мають враховуватися при визначенні розміру відшкодування. Стаття 23 ЦК України передбачає підстави моральної шкоди. Моральна шкода, зокрема, полягає у фізичному болі і стражданнях, що особа зазнала в зв`язку з каліцтвом чи іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з протиправною поведінкою у відношенні його; у душевних стражданнях, що фізична особа зазнала в зв`язку з ушкодженням чи знищенням майна; у приниженні честі, достоїнства, а також ділової репутації. Моральна шкода стягується незалежно від стягнення майнової шкоди. У пункті 3 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" указується, зокрема, порушення нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні відносин з оточуючими людьми, настання інших негативних наслідків. Звідси, потерпілий вважається зазнавшим моральну шкоду, якщо він перетерпів душевні страждання у виді негативних змін душевно-психологічного функціонування організму чи фізичні страждання у виді негативних змін біологічного функціонування організму. Відповідно до роз`яснень, даних в п. 5 цієї постанови обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Відповідно до п.7 зазначеної постанови заподіяна моральна шкода відшкодовується тій фізичній чи юридичній особі, права якої були безпосередньо порушені протиправними діями (бездіяльністю) інших осіб. Враховуючи роз`яснення, що містяться у п.9 постанови № 4 Пленуми Верховного Суду України від 31 березня 1995 року "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", суд визначає розмір відшкодування моральної шкоди, виходячи з характеру й обсягу фізичних, душевних і психічних страждань, що випробував позивач у зв`язку з пошкодженням автомобіля та необхідністю проведення ремонту, тяжкості вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, інших обставин, виходячи з принципів розумності, виваженості і справедливості. Однак позивачем не надано належних та допустимих доказів спричинення діями відповідача моральної шкода, а тому у задоволенні позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, яку він оцінює у розмірі 50 000,00 грн. слід відмовити повністю. Представник відповідача [PERSON] - [PERSON] просив про стягнення з позивача витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 6 000,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Згідно ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.ч. 1, 2 с. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. 21 серпня 2020 року між відповідачем та Адвокатським бюро «Андрія Чичиркіна» було укладено договір про надання правової допомоги 012/ЦП, відповідно до умов якого адвокатське бюро взяло на себе зобов`язання надати відповідачу правову допомогу, а відповідач зобов`язалася прийняти та оплатити її (а.с. 124-125, 126). Вартість витрат на правову допомогу відповідач підтверджує актом виконаних робі до Договору про надання правової допомоги 012/ЦП 21 серпня 2020 року та Додаткової угоди № 2 від 16 серпня 2021 року за первинним договором на суму 6 000,00 грн. (а.с. 127), меморіальним ордером від 16 серпня 2021 року на суму 6 000,00 грн. (а.с. 128). Згідно ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною 1 ст. 26 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст. 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність" передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог та складність справи,

Outcome: approved