Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

Позивач ТОВ «АІА Фінанс Груп» звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення заборгованості. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ним та відповідачем було укладено договір про надання кредиту № 1686604 від 23.03.2018 року. Вказаний договір укладено в електронній формі на умовах пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, що опублікована на веб-сайті credit365.ua, підписаної електронним цифровим підписом відповідача 23.03.2018 року, шляхом підписання електронним підписом позивача (вчиненим одноразовим ідентифікатором з урахуванням положень ч.6 і 12 п.1 ст. 3, ст.12, п.11 ст.11 Закону України «Про електронну комерцію», ч.1 ст. 205, ст. 638, ст. 639 ЦК України). За умовами договору відповідачу було надано кредит в розмірі 4000,00 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 1266,00 грн. з терміном повернення кредиту та нарахованих процентів до 22.04.2018 року. Як зазначає позивач, відповідач свої зобов`язання за вказаним договором не виконав, кредит та відсотки не сплатив, прострочення відповідача з повернення кредиту становить 1396 днів. Відтак, з урахуванням п.2.11 договору та ст.625 ЦК України відповідач має сплатити проценти в розмірі 83 760,00 грн. та інфляційні втрати в розмірі 1122,49 грн. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити його вимоги, стягнути з відповідача вищевказані суми, а також понесені судові витрати - витрати по сплаті судового збору в розмірі 2481,00 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 9507,42 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 18.02.2022 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 25.04.2022 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, посилаючись на пропуск позивачем строку позовної давності. 27.04.2022 року до суду надійшла відповідь представника позивача Литвинця С.А. на відзив. У даній відповіді представник позивача заперечує проти тверджень позивача та зазначає про те, що позивачем не пропущено строку позовної давності, виходячи з положень п.п.2.10, 7.4, 2.11 договору. Пунктом 5.2 договору сторони погодили, що на підставі ст.259 ЦК України позовна давність за всіма зобов`язаннями сторін, що виникають з умов договору, в тому числі щодо сплати неустойки, процентів та відшкодування збитків становить 5 років. З урахуванням наведеного, в залежності від дня нарахування термін спливу позовної давності за цими вимогами становить від 24.04.2023 року до 18.02.2027 року. 11.05.2022 року до суду надійшли заперечення відповідача на відповідь на відзив. У даних запереченнях відповідач зауважує на те, що підписана ним 23.03.2018 року заявка № 1686604 передбачала надання кредиту на умовах згідно пропозиції (оферти) суму кредиту в розмірі 4000,00 грн., строк повернення 30 днів, процентна ставка від суми кредиту 1,06 % в день, реальна річна процентна ставка 385 %, очікувана сукупна вартість кредиту 1266,00 грн., загальна сума до повернення кредиту 5266,00 грн. У цій заявці відсутні додаткові умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів), строків погашення за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру. При цьому матеріали справи не містять підтверджень що саме цей договір (пропозиція оферти) він розумів та ознайомився з ним і погодився з ними, підписуючи вказану заявку про приєднання до Умов та Правил надання послуг у відповідача, а також те, що документи (Пропозиція оферти) на момент отримання ним кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати процентів за користування кредитними коштами та щодо сплати неустойки (пені, штрафів), строків погашення кредиту, зокрема, саме у зазначеному в цих документах розмірі і порядках нарахування. Відповідач вважає, що надані відповідачем Умови та Правила надання фінансових послуг з огляду на їх мінливий характер не можна вважати складовою кредитного договору й щодо будь-яких інших встановлених ними нових умов та правил, чи можливості використання банком додаткових заходів, які збільшують вартість кредиту, чи щодо прямої вказівки про збільшення прав та обов`язків кожної із сторін, якщо вони не підписані та не визнаються позичальником, а також, якщо ці умови прямо не передбачені, як у даному випадку - в заявці позичальника, яка безпосередньо підписана останнім і лише цей факт може свідчити про прийняття позичальником запропонованих йому умов. З урахуванням наведеного, відповідач вважає, що позивачем не доведено факту належного та допустимого укладення між сторонами додаткового договору (Пропозиції оферти) та досягнення згоди щодо істотних умов цього договору, наявності і розмір заборгованості та строку погашення. При цьому роздрукована з сайту позивачем «Пропозиція оферти», яка передбачає умови кредитування, не може вважатись належним доказом, який би підтверджував факт укладення між сторонами додаткового кредитного договору, оскільки вказана «Пропозиція оферти» не містить даних, що відповідач її підписував та те, що на час укладання та подання до суду позивачем умови договору не змінювались. Посилаючись на викладене, відповідач просив відмовити в задоволенні позову. 17.05.2022 року до суду надійшли додаткові пояснення представника позивача Литвинця С.А. щодо заперечень відповідача. У даних поясненнях представник позивача вказує на те, що відповідач в обґрунтування своїх доводів посилається на правову позицію Верховного Суду, яка не може бути застосована в даному випадку, оскільки зміст оферти зафіксовано з прив`язкою у часі, оферта розміщена у публічному доступі і відповідач має можливість ознайомитись з нею в будь-який час. Заявка містить посилання на оферту і гіперпосилання на адресу її розміщення. Крім того, факт укладення договору на умовах оферти підтверджено рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 02.09.2021 року у справі № 761/18797/21. Представник позивача зазначив і про те, що в різних версіях оферти жодна істотна умова не змінилась і відповідач не зазначає, чим саме відрізняється оферта, з якою він ознайомився від оферти, яку позивачем додано до позовної заяви, не надає докази існування такої оферти. Також, представник позивача просив врахувати правову позицію Верховного Суду від 09.09.2020 року у справі № 732/670/19. В судовому засіданні представник позивача Литвинець С.А. позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив про їх задоволення. Відповідач, будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, причини неявки суду не повідомив. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим провести судовий розгляд у відсутність відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши та проаналізувавши докази по справі в їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, виходячи з наступного. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 23.03.2018 року о 10.15 год. відповідачем, як зазначено в ідентифікації клієнта в ІТС credit365.ua. о 10.19 год., здійснено формування заявки на кредит. О 10.21 год. здійснено акцептування Пропозиції (оферти). О 10.35 год. відповідачу направлено повідомлення про укладення договору. О 10.35 год. проведено фінансування клієнта - відповідача за договором. Вищевказане підтверджується реєстром дій клієнта та ТОВ „АІА ФІНАНС ГРУП" в інформаційно-телекомунікаційній системі credit365.ua з укладення договору. Як вбачається зі змісту заявки № 1686604 від 23.03.2018 року, відповідач просив надати кредит на умовах, обраних ним згідно пропозиції (оферти) укладення договору про надання кредиту, з умовами якої він ознайомлений і погоджується. Умовами кредиту є: сума кредиту - 4000 грн., строк повернення - 30 днів, процентна ставка (% від суми кредиту в день) - 1,06 %; реальна річна процентна ставка за кредитом - 385%; очікувана сукупна вартість кредиту (проценти) - 1266 грн., загальна сума до повернення - 5266 грн.. У заявці також вказані відомості про позичальника, дані документа, що посвідчує особу позичальника, дані банківського рахунку позичальника для зарахування суми кредиту. Заявку підписано одноразовим цифровим ідентифікатором 23.03.2018 року [PERSON] . З наведеного вбачається, що будь-які посилання на інші частини Оферти в заявці, яка підписана відповідачем електронним одноразовим ідентифікатором - відсутні. Також у заявці відсутня вказівка, що відповідач погоджується саме із пропозицією (офертою) укладення договору про надання кредиту в редакції від 20.03.2018 року. Доводи позивача про те, що Оферту створено у формі файлу, який містить накладений на нього електронний цифровий підпис, підписаний кваліфікованим електронним підписом представника позивача і „Реєстр (Log File) дій клієнта та ТОВ "АІА ФІНАНС ГРУП" не доводять обставини ознайомлення відповідача з Офертою саме в обсязі та в редакції наданій суду, оскільки електронний підпис накладено лише представником позивача, проте доказів ознайомлення відповідача з даними документами суду не надано. Суд також звертає увагу, що у реєстрі дій клієнта та ТОВ "АІА ФІНАНС ГРУП" в інформаційно-телекомунікаційній системі credit365.ua з укладенням договору, зазначено, що відбулося формування Індивідуальної пропозиції (оферти), яка була акцептована відповідачем. Копія такої пропозиції (оферти) суду не надана. Таким чином, доводи позивача про те, що жодна із редакції Оферти, не містить інших умов порівняно з тими умовами, які наведені в Оферті, що є частиною договору, не приймаються судом. Також, судом встановлено, що сторони 23.03.2018 року уклади договір про надання кредиту в електронній формі, що відповідає положенням Закону України "Про електронну комерцію", що стверджується заявкою № 1686604 відповідача, який зазначеною заявкою ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, надавши про себе відповідні данні для заповнення формуляра заяви ( П.І.П, РНОКПП, місце проживання, телефон, e-mail, данні паспорту, банківського (карткового) рахунку та банківської установи), та шляхом накладення електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним Законом про е-комерцію, підписав зазначену заяву. Заявку сформовано та підписано в електронній формі, і такі дії сторін відповідають приписам статей 6 та 627 ЦК України, статей 11 та 12 ЗУ "Про електронну комерцію". Відповідно до платіжного доручення № 10885 від 23.03.2018 року позивачем перераховано відповідачу грошові кошти в розмірі 4000,00 грн. Факт отримання кредитних коштів від позивача відповідачем не оспорюється. За правилом частини першої статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до статті 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. У відповідності до статті 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (частина перша статті 627 ЦК України). За змістом статей 626, 628 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України, встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася (частина друга статті 639 ЦК України). Абзац другий частини другої статті 639 ЦК України передбачає, що договір, укладений за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем за згодою обох сторін, вважається укладеним в письмовій формі. Відповідно до правового висновку, викладеного Верховним Судом у постановах від 09 вересня 2020 року у справі № 732/670/19, від 23 березня 2020 року у справі № 404/502/18, від 07 жовтня 2020 року № 127/33824/19, будь-який вид договору, який укладається на підставі Цивільного або Господарського кодексів України, може мати електронну форму. Договір, укладений в електронній формі, є таким, що укладений у письмовому вигляді (статі 205, 207 ЦК України). З матеріалів справи вбачається, що оспорюваний договір був укладений сторонами в електронній формі. Особливості укладання кредитного договору в електронному вигляді визначені Законом України «Про електронну комерцію» (далі Закон). Згідно з пунктом 6 частини першої статті 3 Закону електронний підпис одноразовим ідентифікатором - дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших; електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. При цьому одноразовий ідентифікатор - це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти догові (пунктом 12 частини першої статті 3 Закону). Відповідно до частини третьої статті 11 Закону, електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частини четверта статті 11 Закону). Згідно із частиною шостою статті 11 Закону, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. За правилом частини восьмої статті 11 Закону, у разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Кожний примірник електронного документа з накладеним на нього підписом, визначеним статтею 12 цього Закону, є оригіналом такого документа. Стаття 12 Закону визначає, яким чином підписуються угоди в сфері електронної комерції. Якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З указаного вбачається, що укладання договору в електронному вигляді через інформаційно-комунікаційну систему можливе за допомогою електронного підпису лише за умови використання засобу електронного підпису усіма сторонами цього правочину. В іншому випадку електронний правочин може бути підписаний сторонами електронним підписом одноразового ідентифікатора та/або аналогом власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. З матеріалів справи вбачається, що договір між сторонами укладено в електронному вигляді, із застосуванням електронного підпису. Згідно з частиною першої статті 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього кодексу. Частиною першою статті 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. За частиною ж другою цієї статті якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому на підставі статті 1048 цього Кодексу. Водночас за змістом частини другої статті 625 ЦК України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 4 липня 2018 року у справі № 310/11534/13, про неправильне застосування якої судами попередніх інстанцій зазначено в касаційній скарзі, дійшла висновків про те, що звернення з позовом про дострокове стягнення кредиту незалежно від способу такого стягнення змінює порядок, умови і строк дії кредитного договору. На час звернення з таким позовом вважається, що настав строк виконання договору в повному обсязі. Рішення суду про стягнення заборгованості чи звернення стягнення на заставлене майно засвідчує такі зміни. Право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється у разі пред`явлення до позичальника вимог згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. Якщо за рішенням про звернення стягнення на предмет застави заборгованість за кредитним договором указана в такому рішенні у повному обсязі, кредитор має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів. У постанові від 23 травня 2018 року у справі № 910/1238/17 з приводу застосування приписів статті 1048 ЦК України у разі неправомірного, незаконного користуванням боржником грошовими коштами через прострочення виконання грошового зобов`язання Велика Палата Верховного Суду вказала на таке. Правовий аналіз змісту правовідносин, що випливають із права позикодавця на проценти за час дії договору позики, та правовідносин, які склалися між сторонами цього спору внаслідок припинення договору депозиту і невиконання відповідачем обов`язку повернути грошові кошти у визначений строк, не дає підстав для висновку, що такі правовідносини подібні за змістом. Плата за прострочення виконання грошового зобов`язання врегульована законодавством. У цьому разі відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Тобто законодавство встановлює наслідки як надання можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу в межах дії договору, так і наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити гроші, але неправомірно не сплачує їх, тому підстави для застосування аналогії закону відсутні. У постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи в разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно із частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. На підставі статті 599 та частини четвертої статті 631 ЦК України кредитодавець мав право нараховувати передбачені договором проценти до повного погашення заборгованості за кредитом. При цьому, зі спливом строку кредитування припинилося право позивача нараховувати проценти за кредитом. Подібні правові висновки викладено також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18). Тобто у постановах Великої Палати Верховного Суду уже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за частиною першою статті 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення статті 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені статтею 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за частиною другою статті 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність. Велика Палата Верховного Суду вже звертала увагу на те, що нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Подібні висновки сформульовані, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справах № 703/2718/16-ц та № 646/14523/15-ц. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма частини першої статті 1048 ЦК України і охоронна норма частини другої статті 625 цього Кодексу не можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми позики (кредиту) відповідно до умов договору та частини першої статті 1048 ЦК України як плата за надану позику (кредит), а за період після такого прострочення підлягають стягненню річні проценти відповідно до частини другої статті 625 ЦК України як грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Зазначений правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року у справі № 912/1120/16. Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного сторонами кредитного договору від 23.03.2018 року позивач, як фінансова установа, надав позичальнику суму позики, а останній, зобов`язувався повернути надану позику та сплатити проценти у повному обсязі 22.04.2018 року включно. Позикодавець у випадку невиконання умов цього договору відповідно до статті 1048 ЦК України має право на стягнення заборгованості по нарахованих та несплачених процентах за користування кредитними коштами у межах погодженого сторонами строку кредитування, тобто до 22.04.2018 року. Враховуючи наведене, суд вважає, що позивачем доведено позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за договором про надання кредиту в розмірі 4000 грн. суми кредиту згідно заявки та 1266 грн. процентів, розмір яких вказано у заявці. Також, частиною другою статті 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. З урахуванням наведеного, суд також вважає вимоги позивача доведеними про стягнення з відповідача інфляційних втрат в розмірі 1122,49 грн., розрахунок яких відповідачем не спростовано. В той же час, суд вважає, що в матеріалах справі відсутні належні та допустимі докази того, що Пропозиція (оферта) укладення договору про надання кредиту, яка підписана із накладенням електронного цифрового підпису директором ТОВ «АІА Фінанс Груп», в повному обсязі є частиною укладеного між сторонами договору. Відтак, суд приходить до висновку, що вимоги позивача про стягнення з відповідача процентів в сумі 83 760,00 грн. на підставі п.2.11 Договору, який міститься у цій пропозиції та ст. 625 ЦК України, є безпідставними. Ця Пропозиція (оферта) з накладенням електронного цифрового підпису лише директора названого товариства Р.Гуламі, виготовлена самостійно позивачем, однак належних доказів про ознайомлення та погодження відповідачем з такою Пропозицією (офертою), зокрема в частині розмірів та порядку нарахування штрафів чи інших відсотків, суду не надано. Тому немає правових підстав вважати, що 23.03.2018 року між сторонами укладено договір про надання кредиту на умовах наданої позивачем Пропозиції (оферти). З урахуванням наведеного, суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Що стосується заяви сторони відповідача про пропуск позивачем строку позовної давності та застосування наслідків такого пропуску, то суд дійшов наступних висновків. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила, що передбачено частиною першою статті 261 ЦК України. Відповідно до частини п`ятої статті 261 ЦК України, за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Згідно ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України, загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Частина 3 ст. 267 ЦК України встановлює, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 266 ЦК України, зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги (стягнення неустойки, накладення стягнення на заставлене майно тощо). Стосовно визначення моменту, коли позивач мав довідатись про своє порушене право та з якого почала свій перебіг позовна давність стосовно вимог позивача, Верховний суд України у своєму правовому висновку, сформованому у Постанові від 29 жовтня 2014 року у справі № 6-152цс14, зазначив, що для правильного застосування частини 1 статті 261 ЦК України при визначенні початку перебігу позовної давності має значення не тільки безпосередня обізнаність особи про порушення її прав, а і об`єктивна можливість цієї особи знати про обставини порушення її прав. Верховний суд України зауважив, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу. Судом встановлено, що відповідач свій обов`язок, щодо повернення кредиту та відсотків на загальну суму 5266,00 грн. мав виконати 22.04.2018 року. Відтак, позивач мав право пред`явити позов в строк не пізніше 21.04.2021 року. Проте, з даним позовом позивач звернувся до суду 16.02.2022 року, про що свідчить відмітка про поштове відправлення. При цьому суд зауважує на те, що у матеріалах справі відсутні належні та допустимі докази того, що Пропозиція (оферта) укладення договору про надання кредиту, яка підписана із накладенням електронного цифрового підпису директором ТОВ «АІА Фінанс Груп» в повному обсязі є частиною укладеного між сторонами договору. Тому вважає, що позивач не надав суду доказів того, що сторони договору погодили пункт 5.2 договору, що міститься в цій оферті, згідно до якого на підставі ст. 259 ЦК України, позовна давність за всіма зобов`язаннями сторін, що виникають з умов договору, становить п`ять років. Відтак, суд відхиляє доводи сторони позивача в цій частині. Таким чином, судом встановлено, що позивач звернувся до суду з пропуском трирічного строку позовної давності, а тому в задоволенні позову в частині вимог щодо стягнення тіла кредиту в розмірі 4000,00 грн., процентів в розмірі 1266,00 грн. та відповідних інфляційних втрат в розмірі 1122,49 грн. слід відмовити на підставі ст. 267 ЦК України. Інші доводи представника позивача на висновку суду не впливають і підстав для задоволення позову повністю чи частково не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі, то судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed