Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовною заявою до Лебединського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 Лебединської міської ради Сумської області, управління освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Лебединської міської ради у якій, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить визнати незаконним та скасувати наказ від 08.11.2021 № 69-К «Про відсторонення від роботи» та допустити її до роботи, зобов`язати виплатити їй невиплачену заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] працює учителем зарубіжної літератури, російської мови, англійської мови та основ Християнської етики у закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1. У листопаді позивач зіткнулась із грубим порушенням її конституційних прав на роботу, яке полягало у тому, що від неї постійно вимагали медичну інформацію щодо вакцинації від респіраторної хвороби COVID-19 та обмежували її право як працівника щодо повноцінної роботи. 02.11.2021 позивачу було вручено повідомлення у якому відповідач виказав намір порушити її конституційне право на працю, передбачене ст. 43 Конституції України. У подальшому 08.11.2021 відповідачем видано спірний наказ, яким [PERSON] відсторонено від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення. Позивач вважає спірний наказ незаконним та таким, що підлягає скасуванню, оскільки всупереч Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» щеплення від COVID-19 не встановлене як обов`язкове. Також позивач вказує на те, що на сьогоднішній день відсутній встановлений законом порядок відсторонення працівника від роботи у зв`язку з відсутністю щеплення від COVID-19 в тому числі ст. 46 Кодексу Законів про працю України. При цьому, на думку позивача, профілактичне щеплення від COVID-19 є лише клінічним випробуванням. Наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 не містить положень про обов`язковість профілактичних щеплень від COVID-19, а лише затверджує перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. При цьому МОЗ України не затверджувало переліку інфекцій, ухилення від яких може бути підставою для відсторонення від роботи. Вказує також на те, що Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб» визначено профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу як обов`язкові та такі щеплення включаються до Календаря щеплень. Згідно з нормативними документами щеплення дозволяється проводити тільки зареєстрованими в Україні вакцинами/анатоксинами згідно з Календарем профілактичних щеплень, натомість щеплення проти COVID-19 до такого календаря не включені. Лебединський заклад загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 подав до суду відзив у якому проти позовних вимог заперечує, зазначив що ст. 43 Конституції України передбачає право кожного на належні, безпечні і здорові умови праці. Відповідно до п. 21 ч. 4 ст. 38 Закону України «Про повну загальну середню освіту» керівник закладу загальної середньої освіти зобов`язаний створювати в закладі загальної середньої освіти безпечне освітнє середовище, забезпечувати дотримання вимог щодо охорони дитинства, охорони праці. Частина 3 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» також передбачає, що у разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. При цьому норма зазначеної статті передбачає також обов`язковість профілактичних щеплень не тільки від хвороб, визначених ч. 1 ст. 12 Закону, а й інших відповідних інфекційних хвороб. Наказом МОЗ України від 04.10.2021 № 2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, який набрав чинності 08.11.2021. Відповідно до зазначеного наказу обов`язковим профілактичним щепленням проти COVID-19 підлягають в тому числі працівники закладів освіти. Вимогу про відсторонення невакцинованих працівників від роботи містить п. 19 постанови Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1096, яким внесено зміни до постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, а саме доповнено п. 41-6 відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я . Частиною 1 ст. 46 КЗпП України передбачені випадки відсторонення працівників від роботи, в тому числі таке відсторонення серед іншого, допускається в інших випадках, передбачених законодавством. На підставі зазначених нормативних положень керівником закладу освіти було видано наказ від 08.11.2021 № 69-К про відсторонення [PERSON] . На зазначений відзив позивачем була надана відповідь та в подальшому пояснення щодо заперечення суть яких зводилась до аргументів аналогічних до тих, які містилися в уточненій позовній заяві. Управління освіти, молоді та спорту виконавчого комітету Лебединської міської ради подало до суду відзив у якому проти позовних вимог заперечує та зазначило, що відповідно до протоколу № 17 позачергового засідання Сумської обласної комісії з питань техногенно-екологічної безпеки та надзвичайних ситуацій від 12.11.2021 та протоколу № 10 засідання міської комісії з питань техногенно-екологічної безпеки і надзвичайних ситуацій керівники установ та організацій, розташованих на території Сумської області повинні діяти відповідно до вимог п.п. 10 п. 3-5, п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 № 2153. Відсторонення позивача було здійснено на підставі ч. 1 ст. 46 КЗпП України та п. п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236. Ухвалою від 15.11.2021 судом відкрито провадження, розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою від 01.12.2021 позовну заяву залишено без руху; ухвалою від 03.12.2021 розгляд справи продовжено у зв`язку з усуненням позивачем недоліків позовної заяви. 13.01.2021 справу було знято з розгляду у зв`язку із зайнятістю головуючого судді у розгляді кримінального провадження у складі колегії суддів. Ухвалою від 26.01.2022 судом замінено відповідача належним, залучено другого відповідача у зв`язку із чим оголошено перерву до 22.02.2022. 22.02.2022 розгляд справи не відбувся у зв`язку із перебуванням головуючого судді в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню. У судовому засіданні 25.05.2022 [PERSON] позовні вимоги підтримала та додатково зазначила, що має усі передбачені законом щеплення, про що в закладі освіти наявна відповідна інформація. Щеплення проти COVID-19 не є обов`язковим, оскільки по суті є ін`єкцією в ході клінічних випробувань дозволу на участь у яких вона не надавала та не виявляла бажання брати участь. Від вакцинації обов`язковими щепленнями вона не відмовлялась, натомість відмовилась від ін`єкції невідомими препаратами, оскільки триває експеримент. Наголошувала на тому, що ст. 46 КЗпП не передбачає відсторонення працівника за відмову від участі у клінічному експерименті. Вважає, що була покарана таким чином, оскільки не мала можливості заробляти на життя своєю працею, через що було порушено її конституційне право на працю. Крім того, на думку позивача, керівник закладу освіти не забезпечила їй можливості працювати, хоча мала відповідні підстави, оскільки могла перевести її на дистанційну форму роботи. Також вважає, що оскільки з 01.03.2022 вона була допущена до роботи у зв`язку з наказом МОЗ України, міністерство визнало свою помилку по відношенню до невакцинованих. Представник відповідача - Лебединського закладу загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 проти позовних вимог заперечувала, зазначила, що враховуючи її обов`язок як керівника закладу освіти забезпечити безпеку учасників освітнього процесу, виконуючи вимоги нормативних документів в тому числі Кодексу Законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236, видала наказ, яким відсторонила [PERSON] у зв`язку з відсутністю у останньої щеплення від COVID-19. Також позивач не надавала довідки від сімейного лікаря про наявність протипоказань від щеплення. Представник управління освіти в судовому засіданні проти позову також заперечувала, зазначила, що вона як особа, яка здійснює організаційне забезпечення роботи та контролює заклади освіти в межах територіальної громади, наголошувала керівникам відповідних закладів про необхідність дотримання вимог нормативних актів в тому числі щодо захворюваності на COVID-19 а також дотримання вимог щодо щеплення працівників освіти, як того вимагає наказ МОЗ України від 04.10.2021 № 2153. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини та оцінивши надані докази в їх сукупності, суд зазначає наступне. Як встановлено судом, [PERSON] працює у Лебединському закладі загальної середньої освіти І-ІІІ ступенів № 1 учителем зарубіжної літератури, російської мови, англійської мови та основ Християнської етики, що підтверджується копією наказу від 31.01.2013 № 11-К (а.с. 11), копією трудової книжки [NUMBER] (а.с. 29). 02.11.2021 [PERSON] отримала повідомлення від 02.11.2021 № 215 про те, що з 08.11.2021 на період дії карантину щеплення проти COVID-19 є обов`язковим для працівників закладу. Позивачу до 05.11.2021 запропоновано надати документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення від COVID-19 або довідку про абсолютні протипоказання відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом МОЗ від 16.11.2011 № 595. Позивача попереджено, якщо до 05.11.2021 один із зазначених документів не буде надано, 08.11.2021 вона буде відсторонена від роботи без збереження заробітної плати на підставі ст. 46 КЗпП та ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» (а.с. 8). Отримання зазначеного повідомлення [PERSON] підтвердила у судовому засіданні. У подальшому, наказом від 08.11.2021 № 69-К, [PERSON] було відсторонено від роботи з 08.11.2021 на час відсутності щеплення проти COVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 7). Надаючи правову оцінку обставинам справи, суд зазначає наступне. Згідно з ч. 1 ст. 46 КЗпП України відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Стаття 10 Основ законодавства України про охорону здоров`я передбачає, що громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. При цьому правові, організаційні та фінансові засади діяльності органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, спрямованої на запобігання виникненню і поширенню інфекційних хвороб людини, локалізацію та ліквідацію їх спалахів та епідемій, встановлює права, обов`язки та відповідальність юридичних і фізичних осіб у сфері захисту населення від інфекційних хвороб визначає Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Так, відповідно до ст. 11 указаного Закону організація та проведення профілактичних і протиепідемічних заходів, зокрема щодо санітарної охорони території України, обмежувальних заходів стосовно хворих на інфекційні хвороби та бактеріоносіїв, виробничого контролю, у тому числі лабораторних досліджень і випробувань при виробництві, зберіганні, транспортуванні та реалізації харчових продуктів і продовольчої сировини та іншої продукції, при виконанні робіт і наданні послуг, а також організація та проведення медичних оглядів і обстежень, профілактичних щеплень, гігієнічного виховання та навчання громадян, інших заходів, передбачених санітарно-гігієнічними та санітарно-протиепідемічними правилами і нормами, у межах встановлених законом повноважень покладаються на органи виконавчої влади, органи місцевого самоврядування, органи державної санітарно-епідеміологічної служби, заклади охорони здоров`я, підприємства, установи та організації незалежно від форм власності, а також на громадян. Частинами 1-3 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби за епідемічними показаннями. Крім того, відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2 з 19 грудня 2020 до 31 грудня 2021 на території України установлено карантин, продовжено дію карантину, встановленого постановами Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 № 211 «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», від 20.05.2020 № 392 «Про встановлення карантину з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» та від 22.07.2020 № 641 «Про встановлення карантину та запровадження посилених протиепідемічних заходів на території із значним поширенням гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Постановою Кабінету Міністрів України від 20.10.2021 № 1096 вищевказану постанову доповнено пунктом 41-6, відповідно до якого керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Наказом Міністерства охорони здоров`я України 04.10.2021 № 2153 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до зазначеного наказу обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, підлягають в тому числі працівники закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. В разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 № 2070). Слід зазначити, що вищевказаний наказ Міністерства охорони здоров`я зареєстровано в Міністерстві юстиції України 07.10.2021 за № 1306/36928. Так, постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.1992 № 731 затверджено Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади. Пункт 4 зазначеного положення передбачає, що державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), антикорупційної та гендерно-правової експертиз з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів. Таким чином на думку суду посилання позивача на те що спірний наказ яким її відсторонено від роботи, прийнятий в тому числі на підставі наказу МОЗ України від 04.10.2021 № 2153, не відповідає як Конституції України так і міжнародному законодавству є безпідставними. При цьому наказом № 2153 передбачено, що щепленню не підлягають особи, які мають абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Як зазначила позивач у судовому засіданні будь-які протипоказання у неї відсутні. Зазначені обставини у взаємозв`язку свідчить про законність спірного наказу від 08.11.2021 № 69-К та правомірність відсторонення позивача від роботи. Суд також зазначає, що наказом Міністерства охорони здоров`я України 16.09.2011 № 595 затверджено Календар профілактичних щеплень в Україні. Відповідно до пунктів 1-3 розділу І Календар профілактичних щеплень в Україні (далі - Календар) - нормативно-правовий акт центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, яким встановлюються перелік обов`язкових профілактичних щеплень та оптимальні строки їх проведення. Цей Календар включає обов`язкові профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на дифтерію, кашлюк, кір, поліомієліт, правець, туберкульоз. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі загрози виникнення особливо небезпечної інфекційної хвороби або масового поширення небезпечної інфекційної хвороби на відповідних територіях та об`єктах можуть проводитися обов`язкові профілактичні щеплення проти цієї інфекційної хвороби. Відсутність посилання у Календарі на необхідність щеплення від певної інфекційної хвороби не означає відсутності практичної необхідності у щепленні за умов поширення особливо небезпечної інфекційної хвороби якою відповідно до Переліку особливо небезпечних, небезпечних інфекційних та паразитарних хвороб людини і носійства збудників цих хвороб, затвердженого наказом МОЗ України від 19.07.1995 № 133 є COVID-19. При цьому сама позивач у судовому засіданні підтвердила, що до її відсторонення у закладі освіти були наявні випадки захворювання на COVID-19, яких було достатньо багато. Керівник повсякчас інформувала працівників про необхідність дотримання протиепідемічних заходів для уникнення закриття усієї школи на карантин. При цьому хворіли і ті працівники, які мали щеплення. Зазначене на думку позивача свідчило про відсутність гарантій «не захворіти» за наявності щеплення від COVID-19. Відповідно до ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні по справі «Соломахін проти України» Європейський суд з прав людини, розглядаючи порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказав, що відповідно до його прецедентної практики фізична недоторканність особи охоплюється поняттям «приватне життя», яке охороняється статтею 8 Конвенції. Фізична недоторканність особи стосується найінтимніших аспектів її приватного життя, і примусове медичне втручання, навіть якщо воно має незначне значення, є втручанням у це право (YF проти Туреччини, № 24209/94). Примусова вакцинація - як примусове медичне лікування - означає втручання в право на повагу до приватного життя, що включає фізичну та психологічну недоторканність особи, як це гарантується п. 1 статті 8. Отже - у цій справі, як це не заперечували сторони, мало місце втручання в приватне життя заявника. Таке втручання було чітко передбачено законом і переслідувало законну мету - захист здоров`я. Щодо того, чи було це втручання необхідним у демократичному суспільстві, суд зазначив, що втручання у фізичну недоторканність заявника можна вважати виправданим міркуваннями охорони здоров`я та необхідністю контролювати поширення інфекційних захворювань у регіоні. Отже Суд не встановив порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у цій справі. Досліджуючи питання наявності закону, ЄСПЛ в ухваленому 08.04.2021 рішенні у справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» зазначив: «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії». ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи: «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». «Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилася від щеплення, ЄСПЛ зазначив: «Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я». Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Отже, право позивача на працю у навчальному закладі було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки [PERSON] відмовилася від обов`язкового щеплення та не надала доказів наявності протипоказань. Таким чином наказ керівника освітнього закладу про відсторонення [PERSON] від роботи, на думку суду, відповідав закону та цілям застосування такого обмеження прав позивача, а тому відсутні підстави для його скасування.

Outcome: dismissed