Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

30 грудня 2022 року до Рівненського міського суду надійшла позовна заява Акціонерного товариства Кредобанк до [PERSON] , [PERSON] , в якій позивач просить стягнути солідарно з відповідачів суму заборгованості за Кредитним договором № CL249926 від 24.12.2019 року, а також витрати на професійну правову допомогу в розмірі 24\~575,117 грн. та суму сплаченого судового збору в розмірі 3\~686,27 грн. В обґрунтування вимог посилається на те, що 24.12.2019 року між ПАТ Кредобанк та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL249926, відповідно до умов якого банк видав останньому кредит у розмір 196\~751,53 грн. на строк до 23.12.2022 року. За користування кредиту позичальник зобов`язався сплачувати банку проценти в розмірі 35 % річних. Позичальник своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконує. Згідно розрахунку заборгованості по Кредитному договору № CL249926 від 24.12.2019 року станом на 16.11.2021 року заборгованість [PERSON] перед АТ Кредобанк становить 245\~751,17 грн. Щодо солідарного відповідача вказує, що 24.12.2019 року між ПАТ Кредобанк та [PERSON] було підписано Анкету-заяву № CL249926 фізичної особи на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю. У Анкеті - заяві зазначено, що шляхом підписання цієї заяви позичальник підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого із подружжя. Судова практика дозволяє залучати у спорах, в яких позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала у шлюбі - солідарним відповідачем іншого подружжя, навіть у випадку відсутності окремого договору поруки. Така позиція висловлена Верховним Судом у справі № 205/5882/18 від 07.10.2020 року. На підставі аргументів, наведених у вказаному судовому рішенні, вбачає можливість застосувати до даного спору солідарним відповідачем іншого подружжя [PERSON] . На підставі викладеного представник позивача просив задовольнити позовну заяву. Ухвалою суду від 26 січня 2022 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі. У судове засідання представник позивача не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи без його участі, в яких зазначив, що позовні вимоги він підтримує в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечує. Відповідачі, які належним чином повідомлені про розгляд справи в судове засідання не зявилися, про час та дату засідання повідомлялися заздалегідь та належним чином, про причини неявки суду не повідомили, заяв чи клопотань про відкладення розгляду справи або у їх відсутність не подавали також не скористалися своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що про причини неявки відповідачі суд не повідомили, відзив не подали і представник позивача не заперечує проти вирішення справи в заочному порядку, таким чином суд проводить розгляд справи згідно\~ст.280 ЦПК України\~в заочному порядку, на підставі наявних у справі даних та доказів за згодою представника позивача. Розглянувши подані позивачем документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного. 24 грудня 2019 року між АТ Кредобанк та [PERSON] було укладено кредитний договір № CL249926. Відповідно до п. 1.1 кредитного договору, банк зобов`язується надати у власність позичальникові грошові кошти на умовах забезпеченості, поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а позичальник зобов`язується використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором. Кредит видається виключно на цілі, зазначені в кредитному договорі. Відповідно до п.п. 2.1, 2 кредитного договору, банк видає позичальнику кредит у розмірі 196\~751,53 грн. до 23.12.2024 року на наступні цілі: на поточні потреби позичальника. Відповідно до п. 4.1 кредитного договору, за користування кредитом позичальник сплачує банку відсотки, за процентною ставкою 35 % річних. [PERSON] підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг та погодився з його умовами, що підтверджено підписом останнього. Виписка по рахунку [NUMBER] за період з 24.12.2019 по 16.11.2021 року підтверджує, що останній користувався кредитними коштами. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається, що за підрахунками позивача, в зв`язку з порушенням взятих на себе зобов`язань, у [PERSON] виникла заборгованість станом на 16.11.2021 року в розмірі 245\~751,17 грн., що складається з наступного: 182\~849,33 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 62\~901,84 грн. - заборгованість за відсотками. Зазначений розрахунок заборгованості, проведений позивачем, відповідачами не спростовано, відповідно приймається судом до уваги. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Статтею 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом, як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти за його використання. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо в зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно із ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом. Статтею 612 ЦК України передбачено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Крім того, ч. 2 ст. 1050 ЦК України встановлено, що у разі якщо за договором позичальник зобов`язувався повернути позику частинами, то у разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилась, та сплати процентів. Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Вказаними вище доказами позивачем у достатній мірі доведений факт отримання відповідачем [PERSON] вищезазначеного кредиту. Щодо заявлених позовних вимог АТ Кредобанк до відповідача [PERSON] про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № CL249926 від 24.12.2019 року, то суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення таких, зважаючи на наступне. Як вказує представник позивача в обґрунтування позовних вимог, 24.12.2019 між АТ Кредобанк та [PERSON] було підписано Анкету-заяву № CL249926 фізичної особи на отримання готівкового кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання однією сім`єю. Крім того, представник позивача посилається на те, що в Анкеті-заяві № CL249926 від 24.12.2019 року зазначено, що позичальник [PERSON] своїм підписом підтвердив, що сума отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, та таким, що не потребує згоди другого із подружжя. На підставі викладеного, посилаючись на ч. 3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України, позивач вважає за можливе застосувати до даного спору солідарним відповідачем іншого з подружжя: дружини [PERSON] [PERSON] . Відповідно до вимог ч. 1-3 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ч.ч. 1, 2, 4 ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З умов договору кредиту № CL249926 від 24.12.2019 року, укладеного між банком та [PERSON] , анкети-заяви № CL249926 вбачається, що це споживчий кредит на суму 196\~751,53 грн., оскільки взятий на поточні потреби споживача. Шляхом підписання анкети-заяви [PERSON] підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя. У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/ іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Оцінивши в сукупності надані суду та досліджені в судовому засіданні докази з урахуванням вимог ч. 3 ст.61, ч.4 ст.65 СК України, суд дійшов висновку про необґрунтованість доводів позивача про те, що отримані відповідачем [PERSON] грошові кошти за кредитним договором № CL249926 від 24.12.2019 року були використані в інтересах сім`ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов`язків для другого з подружжя. Суд наголошує, що договору поруки [PERSON] не підписувала, в Анкеті-заяві [PERSON] жодних підписів про не заперечення проти отримання її чоловіком кредиту не ставила, доказів того, що договір було укладено в інтересах сім`ї матеріали справи не містять, будь-яких інших документальних доказів того, що [PERSON] погодилася взяти на себе солідарне зобов`язання перед АТ Кредобанк позивачем не надано, а тому підстави для задоволення позову АТ Кредобанк у частині позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором з відповідача [PERSON] , відсутні. Таким чином в задоволенні позовних вимог АТ Кредобанк до [PERSON] необхідно відмовити. Таким чином, суд дійшов висновку що лише позовні вимоги в частині стягнення з відповідача [PERSON] на користь АТ Кредобанк заборгованості за кредитним договором в розмірі 245\~751,17 грн. підлягають задоволенню. Що стосується вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в розмірі 24\~575,117 грн., суд вказав на таке. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частиною 4 ст. 137 ЦПК України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно із п. 2 ч. 3 ст. 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Зважаючи на наведені норми процесуального закону, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі ст. 41 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/West Alliance Limited проти України , Данілов проти України ). Аналогічні висновки містяться у додатковій постанові Верховного Суду від 24.01.2019 року по справі № 910/15944/17. Частиною 5 статті 137 ЦПК України встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Верховний Суд у постанові від 06.03.2019 року у справі № 910/15357/17, додатковій постанові від 05.09.2019 року у справі №826/841/17 зазначив, що суд може зменшити суму судових витрат не тільки за клопотанням іншої сторони судового провадження, а і самостійно з посиланням на приписи процесуального законодавства та практику Європейського суду з прав людини. Встановлено,\~що правнича\~допомога надавалась\~позивачу АТ Кредобанк адвокатським об`єднанням Бізнес і право, в особі директора Король - Єгорової Євгенії Володимирівни на підставі договору про надання правової допомоги від 11 лютого 2019 року. Також, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу, представником позивача надано суду копію ордера серії КС № 573217, копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю № 68 серії ЧН № 000531 адвоката Павленка Сергія Валерійовича, та копію довіреності № 12372 від 28.12.2021 року. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що в даному випадку наявна неспівмірність заявленого розміру витрат на професійну правничу допомогу зі складністю справи. Виходячи із встановленої реальності участі адвоката та її необхідності, а також з урахуванням очевидної неспівмірності заявленого розміру витрат на правову допомогу та беручи до уваги задекларовані в п. 6 ч. 3 ст. 2 ЦПК України і усталеній практиці у вищевказаних рішеннях ЄСПЛ принципи пропорційності, розумності і співмірності, суд вважає за необхідне зменшити розмір витрат позивача на професійну правничу допомогу до 10 000 грн., які можна вважати необхідними і неминучими для позивача, який був змушений до залучення професійної допомоги адвоката. Крім того, суд керується частиною першою статті 141 ЦПК України та, стягує з відповідача [PERSON] понесені позивачем витрати на оплату судового збору в сумі 3\~686,27 грн., які підтверджуються платіжним дорученням № 72466740 від 13.12.2021 року.

Outcome: partial