Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся з позовом до суду та просив ухвалити рішення, яким стягнути з [PERSON] на його користь заборгованість за договором позики №43/19 від 09.02.2019 року у розмірі 91\~520 гривень. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 09.02.2019 року укладено договір позики №43/19, за умовами якого [PERSON] отримала від позивача, який є приватним підприємцем, позику у розмірі 16300 грн для купівлі у магазині «Енергія» побутової техніки. Згідно договору позичальник зобов`язалася оплатити позику до 10.09.2019 року. Позивач зазначає, що взяті на себе зобов`язання за договором виконав у повному обсязі, проте відповідачка своїх зобов`язань не виконала. Також вказав, що сума інфляційних втрат, яку [PERSON] зобов`язана сплатити на його користь за період з вересня 2019 року по грудень 2021 року складає 2653 гривень, 3% річних від простроченої суми за період прострочення з 10.09.2019 року по 03.02.2022 року становить 1173 гривень. Позивач зазначив, що розмір пені, передбачений ст.1 ЗУ «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань», обчислюється від суми простроченого платежу та не може перевищувати подвійної облікової ставки Національного банку України, що діяла у період, за який сплачується пеня. За період з 10.09.2019 року до 03.02.2022 року розмір пені становить 71\~394 гривень. Також просить стягнути судовий збір та витрати на правову допомогу. Провадження у\~даній справі\~відкрито 11.02.2022,\~справу постановлено\~розглядати за\~правилами загального\~позовного провадження. Ухвалою суду від 30.03.2022 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті на 28.04.2022 року. У судове засідання 28.04.2022 відповідачка не з`явилася, про розгляд справи повідомлена належним чином, про що свідчить її підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Позивач у судове засідання не з`явився, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності, не заперечив щодо заочного розгляду справи. У зв`язку з першою неявкою відповідачки у судове засідання розгляд справи відкладено. У судове засідання 18.05.2022 позивач не з`явився. Відповідачка у судове засідання 18.05.2022 не\~з`явилася повторно із невідомих суду причин, про дату, час і місце розгляду справи була повідомлена належним чином, про що свідчить її підпис на рекомендованому повідомленні про вручення поштового відправлення. Згідно ч.3\~ст.131\~ЦПК України\~учасники судового\~процесу зобов`язані\~повідомляти суд\~про причини\~неявки у\~судове засідання.\~У разі\~неповідомлення суду\~про причини\~неявки вважається,\~що учасники\~судового процесу\~не з`явилися\~в судове\~засідання без\~поважних причин. Відповідачка про причини неявки у судове засідання не повідомила, клопотання про відкладення розгляду справи не подала, отже, вважається такою, що не з`явилася у судове засідання без поважних причин. Також нею не подано відзиву на позовну заяву. Дії позивача не суперечать вимогам\~ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Згідно з ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Відповідно до ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). За таких обставин, з урахуванням положень ст.223 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Судом на підставі частини другої статті 247 ЦПК, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Виходячи з вимог частини п`ятої статті 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата його складання. Суд, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору, вважає необхідним зазначити таке. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно з ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. У ч.1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Судом встановлено, що 09.02.2019 року між приватним підприємцем [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики №43/19 у письмовій формі. Згідно договору позикодавець ПП [PERSON] надав позичальнику [PERSON] позику у сумі 16300 грн для покупки у магазині « [INFO] » побутової техніки (п.1 Договору). [PERSON] взяла на себе, згідно п.1 договору, зобов`язання оплатити позику до 10 вересня 2019 року згідно запропонованого погашення. Згідно п.1.2. договору щомісячний розмір процентів складає 0% від розміру позики. Пунктом 2.1 договору строк надання позики визначений у 210 днів з моменту, що вказаний в п.4.2 цього договору та остаточною датою повернення позики є 10.09.2019 року (п.2.2. договору). Згідно п.4.4. договору при порушенні строку повернення позики, вказаного в п.4.3 цього договору, позичальник повинен сплатити на поточний рахунок позикодавця пеню у розмірі 0,5 % від розміру позики за кожний день прострочення повернення позики. При цьому пеня на проценти не нараховується. Згідно акту приймання-передачі позики до договору позики від 09.02.2019 року позикодавець ПП [PERSON] передав, а позикодавець [PERSON] прийняла грошові кошти у розмірі 16300 грн, що сторони договору ствердили власноручними підписами. Згідно ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо тощо), або утриматися від виконання певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 536 ЦК України встановлено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України встановлено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. \~ \~ \~ \~Судом встановлено, що у встановлений у договорі термін відповідачка не повернула позику позивачу, на спростування розміру заборгованості жодних доказів не подала. Частиною 1 ст. 625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Частиною 2 ст. 625 ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Згідно матеріалів справи відповідачка прострочила виконання грошового зобов`язання та на час звернення з позовом до суду заборгувала позивачу 91\~520\~гривень,\~з яких\~16\~300\~ сума позики, 2653 гривень сума інфляційних втрат, 1173 гривень 3% річних від простроченої суми, 71\~394 гривень пеня. Суд вважає, що позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат з урахуванням вимог є законними та обґрунтованими. Відповідно до частини першої статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, яке боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (частина третя статті 549 ЦК України). Предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі (частини перша, друга статті 551 ЦК України). За змістом приписів параграфу 2 глави 49 ЦК України особливість пені полягає у тому, що вона нараховується з першого дня прострочення та доти, поки зобов`язання не буде виконане. Період, за який нараховується пеня за порушення зобов`язання, не обмежується. Її розмір збільшується залежно від тривалості порушення зобов`язання. Тобто, вона може нараховуватися на суму невиконаного або неналежно виконаного грошового зобов`язання (зокрема, щодо повернення кредиту чи сплати процентів за кредитом) протягом усього періоду прострочення, якщо інше не вказано у законі чи в договорі. Відповідно до умов договору позики у випадку несвоєчасної оплати нараховується та виплачується пеня із розрахунку виплат 0,5% за кожен календарний день прострочення до повернення позики. За договором позики від 09 лютого 2019 року відповідач зобов`язався оплатити позику позивачу до 10 вересня 2019 року. Судом встановлено, що відповідачка не виконала умови договору щодо повернення суми позики, а отже позивач має право вимагати від відповідачки сплати пені, розмір та строк нарахування якої сторони визначили у договорі позики. За договором позики від 09 лютого 2019 року кількість календарних днів прострочення повернення належних позивачу коштів у розмірі 16300 гривень становить 876 днів, з 10.09.2019 року до 03 лютого 2022 року. Оскільки обрахунок пені здійснюється від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання, що передбачено частиною третьою статті 549 ЦК України, то її розмір за договором позики складає 71 394 гривні. Разом з тим, суд враховує положення частини третьої статті 551 ЦК України, відповідно до якої у разі, якщо розмір неустойки перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення, суд може його зменшити. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що її розмір значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України у постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц, від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Встановлено, що розмір заборгованості за тілом позики за договором від 09 лютого 2019 року складає 16300 гривень, а розмір пені становить 71394 гривень, що більш ніж у чотири рази перевищує суму заборгованості за сумою позики. Суд вважає, що такий розмір пені не відповідає принципам справедливості та пропорційності, а тому наявні істотні обставини, що є підставою для зменшення розміру пені, яка підлягає стягненню з [PERSON] на користь позивача, та визначити її у сумі 4075 гривень, що становить ј частину розміру заборгованості за сумою позики. Такий розмір пені, на переконання суду, відповідатиме принципам добросовісності, справедливості й пропорційності. На підставі викладеного, суд приходить до переконання, що з відповідачки слід стягнути на користь позивача заборгованість за договором позики у розмірі 16300 гривень суми позики; 2653 гривень суми інфляційних втрат, 1173 гривень три проценти річних від простроченої суми, 4075 гривень пеня, а всього 24201 гривню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні з позовом до суду позивачем сплачено 992,40 гривень судового збору. Враховуючи часткове задоволення позову, з відповідачки слід стягнути на користь [PERSON] 262, 40 гривень судового збору. Щодо стягнення з відповідача витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Згідно положень ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Водночас, в силу вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частинами 5, 6 зазначеної статті передбачено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження) постанова Верховного Суду у справі №820/479/18. Згідно ч.3 ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» при встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Судом встановлено, що у справі немає даних щодо укладеного позивачем договору доручення з адвокатом на ведення справ у державних органах, органах місцевого самоврядування, слідчих та судових органах. Натомість позивач подав квитанцію №02/22 від 04.02.2022, підписану адвокатом Бундзяк У., на звичайному аркуші, згідно якої сума гонорару за надання правничої допомоги, зокрема, підготовку позовної заяви, у даній цивільній справі становить 3000 гривень, що не може вважатися розрахунковим документом, що оформлений у встановленому законом порядку. Таким чином, витрати позивача на правову допомогу адвоката у даній справі не є документально підтвердженими та задоволенню не підлягають. З огляду на вищенаведене позов [PERSON] до [PERSON] підлягає до часткового задоволення. На підставі ст.ст. 509, 526, 530, 536, 549, 551, 625, 1048,1049 Цивільного Кодексу України,

Outcome: partial