Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Позов вмотивований тим, що 15.04.2017 року вона уклала шлюб з відповідачем. Від даного шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є те, що сторони не зійшлися характерами, виникають постійні конфліктні ситуації, суперечки та непорозуміння, що призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. На даний час шлюб існує лише формально і його збереження є неможливим. Спір щодо проживання дитини відсутній. В позовній заяві позивач просить суд шлюб, який укладений з відповідачем у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області розірвати. Після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Визначити місце проживання неповнолітньої доньки [PERSON] з матір`ю. Відзив на позов відповідачем [PERSON] не подавався. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася, подавши клопотання про розгляд справи без її участі. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, подавши заяву у якій визнає позов та просить справу розглянути без його участі. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов [PERSON] підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони уклали шлюб, який був зареєстрований 15.04.2019 року у Вознесенському районному у м.Запоріжжі відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області за а/з №93(а.с.4). Від даного шлюбу народилася донька [PERSON] , [INFO] (а.с.7). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. Згідно ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ст. 113 СК України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Таке положення національного законодавства України відповідає статті 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою «чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання.». Враховуючи вищевикладене, а також те, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, позивач наполягає на розірванні шлюбу, відповідач заперечень проти його розірвання не надав, а тому суд приходить до висновку, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Також позивач [PERSON] , у відповідності до ст. 113 СК України, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися прізвищем « [PERSON] ». Щодо вимоги про визначення місця проживання неповнолітньої дитини, то з цього приводу слід зазначити наступне. Відповідно до статті 160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, які проживають окремо, та не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Як вбачається з вказаної статті, судом вирішується спір між матір`ю та батьком щодо місця проживання малолітньої дитини, а оскільки, як встановлено судом, спору щодо місця проживання малолітньої [PERSON] між сторонами не існувало та не існує на даний час, суд вважає, що у позивача відсутні правові підстави для звернення до суду з вказаною вимогою, а тому у задоволенні позову в цій частині слід відмовити. Щодо судових витрат, то як слідує з долученої до позовної заяви квитанції про сплату судового збору на суму 1050 грн (а.с.12), така оплачена самим відповідачем [PERSON] , тобто ним такі витрати вже понесені, а отже відсутні підстави для повторного стягнення таких втрат з відповідача.

Outcome: partial