Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

у січні 2022 р. позивач звернувся до суду із зазначеними позовними вимогами, після уточнення позовних вимог просять суд, визнати за [PERSON] та [PERSON] право користування жилим приміщенням у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] з червня 2007 р. на підставі ордера із сім`єю постійно проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Після передачі у жовтні 2012 р. гуртожитка на баланс КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м. Києва» він позбавлений можливості оформити право власності на вказане житло, оскільки він не зареєстрований у ньому, так як ордер і направлення на поселення було вилучено комендантом гуртожитку з незалежних від нього причин, залишився лише договір оренди від 2012 р. із дружиною, яка також є позивачем по справі. До жовтня 2012 року гуртожиток належав Холдинговій компанії «Київміськбуд» ДП «Південне» «Екос». На їх численні звернення до відповідача Святошинської районної у місті Києві державної адміністрації щодо видачі ордеру та їх реєстрації у гуртожитку вони не отримують жодного позитивного вирішення протягом тривалого часу. На даний час вони постійно проживає у зазначеній кімнаті і самостійно сплачують комунальні платежі за себе та осіб, які зареєстровані та проживають, що підтверджується доданими до позову копіями квитанцій.Будь-яких позовів від відповідачів про виселення чи стягнення заборгованості за ЖКХ ніколи не ставилося. Ухвалою суду від 22.02.2022 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного провадження без виклику сторін (а.с. 43). Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Позивач та представник позивача у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, подали заяву про розгляд справи за їхньої відсутності, позовні вимоги підтримують (а.с. 225). Відповідач та представник відповідача у судове засідання не з`явилися, повідомлялися належним чином, причини неявки суду не повідомили. 09.05.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, де зазначає, що ордер на поселення позивачів Святошинською РДА не видавався та їх поселення у вказану кімнату відбулось з порушенням встановленого законом порядку. У задоволенні позову просить відмовити (а.с. 226-229). Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що відповідно до довідки №01/24-д від 05.04.2019 [PERSON] працював у Будівельному управлінні №54 ВАТ Трест «Київміськбуд-6» з квітня 2005 р., з 11.05.2007 переведений у ВАТ Трест «Київміськбуд-6» та звільнений у серпні 2007 р. (а.с. 51). З червня 2007 р. на підставі ордера [PERSON] із сім`єю постійно проживає у гуртожитку за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до направлення 936 від 14.05.2007 Холдингової компанії «Київміськбуд» ДП «Південне» «Екос» надало [PERSON] як працівнику два ліжко-місця у зазначеному гуртожитку (а.с. 52). Відповідно до направлення 776 від 14.03.2012 Холдингової компанії «Київміськбуд» ДП «Південне» «Екос» надало [PERSON] як працівнику два ліжко-місця у зазначеному гуртожитку (а.с. 57). [PERSON] з 20.01.2012 була поселена і постійно проживає в гуртожитку за адресою: [ADDRESS] на підставі укладеного з ДП «Екос» договору оренди №152 жилого приміщення як працівник освіти (а.с. 58). Згідно довідки КП «Дирекції з утримання та обслуговування житлового фонду в Святошинському районі м. Києва» за № 2657 за адресою: [ADDRESS] проживають позивачі та їх син [PERSON] [INFO] (а.с. 60). За заявою [PERSON] від 29.11.2012 відкрито особовий рахунок за сплату ЖКХ на проживаючих трьох осіб (а.с. 61). До жовтня 2012 року гуртожиток належав Холдинговій компанії «Київміськбуд» ДП «Південне» «Екос», а з жовтня 2012 року даний гуртожиток переданий на баланс КП «Дирекція з утримання та обслуговування житлового фонду Святошинського району м.Києва». Із матеріалів справи вбачається, що іншого власного житла позивачі та їх неповнолітній син не мають, доказів спростування даного факту представниками відповідачів суду не надано. Серед основних прав і свобод людини і громадянина Конституція України проголошує право на житло. Тобто право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Згідно ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Невід`ємне право кожної людини на житло закріплено і в інших міжнародно-правових документах про права людини, у тому числі в Міжнародному пакті про економічні, соціальні й культурні права від 16.12.1966. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У разі порушення цих прав передбачено право на судовий захист. Ніхто не може примусово бути позбавлений житла, безпідставно виселений із нього або визнаний таким, що втратив право користування жилим приміщенням. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Режим проживання у гуртожитку регулюється нормами ЖК УРСР, а права та обов`язки сторін регламентуються також Правилами користування приміщеннями житлових будинків і гуртожитків, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992 за № 572 та Примірним положенням про гуртожитки, затвердженим постановою Ради Міністрів УРСР від 03.06.1986 за № 208 (було чинним на день видачі Ордеру Серії № 9 № 2 від 18.05.2009), яке встановлює порядок надання жилої площі в гуртожитках підприємств, установ, організацій, користування цими гуртожитками та їх утримання. Згідно ст ст. 127, 128 ЖК УРСР для проживання робітників, службовців, студентів, учнів, а також інших громадян у період роботи або навчання можуть використовуватись гуртожитки. Жила площа в гуртожитку надається одиноким громадянам і сім`ям, які мають право проживати у гуртожитках, за рішенням адміністрації підприємства, установи, організації або органу місцевого самоврядування, у власності чи управлінні яких перебуває гуртожиток. Відповідно до ст. 129 ЖК УРСР на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Аналогічне положення міститься в п. 10 Розділу II Примірного Положення про гуртожитки, затвердженого постановою Міністрів Української РСР від 3.06.1986 за № 208 (чинного на момент виникнення спірних правовідносин) (надалі Примірне положення) в якому зазначено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер (додаток), який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Ордер може бути виданий лише на вільну жилу площу. Відповідно п. 9 Примірного положення жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету і комітету комсомолу. Як зазначено у п. 14 Примірного положення, вселення в гуртожиток робітників, службовців, студентів, учнів та інших громадян провадиться в установленому порядку завідуючим (директором) гуртожитком або працівником, який його заступає, на підставі виданого адміністрацією підприємства, установи, організації ордера. Пунктом 14 Примірного положення передбачено, що вселення інших членів сім`ї в указані приміщення допускається лише з дозволу адміністрації, профспілкового комітету і комітету комсомолу підприємства, установи, організації та письмової згоди членів сім`ї громадянина, які проживають разом з ним. Вказане також узгоджується п. 6 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 за № 498, згідно якого на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації, орган місцевого самоврядування видає особі ордер за формою згідно з додатком, який є єдиним документом, що підтверджує право вселення на надану жилу площу в гуртожитку. Під час одержання ордера пред`являються документи, що посвідчують особу наймача та всіх членів сім`ї (для осіб, які не досягли 14 років, - свідоцтва про народження), включених до ордера. Ордер зберігається у особи, яка вселяється на жилу площу в гуртожитку, протягом усього строку її проживання у гуртожитку. Із системного аналізу вказаних норм вбачається, що вселення у гуртожиток і користування житловим приміщенням у гуртожитку відбувається на законних підставах у разі вселення на підставі спільного рішення адміністрації та профспілкового комітету, а отримання спеціального ордеру є формалізованим підтвердженням наявності такого рішення. Тобто, проаналізувавши правові акти можна дійти висновку, що вселитись у гортожиток без прийняття відповідного рішення на підставі якого було видано ордер чоловіку позивача не є можливим, а отже рішення було прийнято. На спростування даного факту відповідачем жодних доказів суду надано не було. Згідно приписів ч. 1 ст. 59 ЖК УРСР ордер на жиле приміщення може бути визнано недійсним у судовому порядку у випадках подання громадянами не відповідаючих дійсності відомостей про потребу в поліпшенні житлових умов, порушення прав інших громадян або організацій на зазначене в ордері жиле приміщення, неправомірних дій службових осіб при вирішенні питання про надання жилого приміщення, а також в інших випадках порушення порядку і умов надання жилих приміщень. З огляду на вищезазначене, суд констатує, що дійсність виданого ордеру презюмується законодавством, а тому такий є дійсним за виключенням випадку, коли його недійсність встановлена рішенням суду, яке набрало законної сили. Матеріали справи не містять жодного доказу про недійсність ордеру відповідно до якого був вселений позивач та його дружина як член сім`ї. Окрім того, жодною із сторін по справі не заперечується факт дійсності вказаного ордеру. Статтею 64 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до ст. 65 ЖК УРСР, наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Згідно із ст. 106 ЖК УРСР, повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку. Механізм реєстрації місця проживання регулюється ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (ст.6) та Правилами реєстрації місця проживання, затвердженими постановою КМУ від 02.03.2016 за № 207 (п.18), зокрема документами, що підтверджують право на проживання в житлі є ордер, свідоцтво про право власності, договір найму (піднайму, оренди), рішення суду, яке набрало законної сили про надання особи права на вселення до житлового приміщення, визнання за особою права користування житловим приміщенням або права власності на нього, права на реєстрацію місця проживання та інші документи. У разі відсутності зазначених документів реєстрація місця проживання особи здійснюється за згодою власника/співвласника житла, наймача та членів його сім`ї. З доданої до матеріалів довідки не вбачається, що чоловік заперечував, щодо реєстрації місця проживання його дружини та сина на житлову площу, що знаходиться за вищевказаною адресою. Відповідно до п. 11 Примірного положення про користування гуртожитками, затвердженого постановою КМУ від 20.06.2018 за № 498 наймачі, які користуються жилою площею в гуртожитку, зобов`язані: своєчасно сплачувати за проживання в гуртожитку у строки, встановлені договором або законом; підтримувати чистоту і порядок у жилих та допоміжних приміщеннях; дотримуватися вимог пожежної і газової безпеки, санітарних норм і правил; використовувати жилу площу в гуртожитку за призначенням, забезпечувати збереження технічного обладнання в гуртожитку; забезпечувати за власний рахунок проведення ремонту жилого приміщення у гуртожитку (наймач - згідно з договором найму (оренди); не перешкоджати іншим особам у правомірному користуванні допоміжними приміщеннями в гуртожитку; не допускати виконання робіт та інших дій, що викликають псування приміщень, приладів та обладнання гуртожитку, порушують умови проживання інших осіб; у разі виселення з гуртожитку та/або набуття у власність жилого приміщення передати організації, яка здійснює управління гуртожитком, усе майно, що було надано їм у користування згідно з договором найму (оренди). Згідно роз`яснень, викладених у п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 за №2, вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати: чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема, чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи зареєстровані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлено угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї певний порядок користування жилим приміщенням. При цьому, як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в пункті 15 постанови «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» № 9 від 01.11.1996, наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Суд констатує, що позивачами було долучено до матеріалів справи копії квитанцій за квартплату, комунальні та інші платежі за адресою проживання. Вказаний розрахунок заведений на ім`я [PERSON] як квартиронаймача. З огляду на вищевикладене у суду не виникає сумніву про подальшу сплату житлово-комунальних послуг за вказаною вище адресою. Таким чином, суд приходить до переконання, що наявні в матеріалах справи докази належним чином підтверджують факт постійного проживання позивачів за вказаною вище адресою. Окрім того, суд вважає за необхідним наголосити, що факт проживання позивачів за вказаною адресою не заперечувався жодною із сторін по справі. Відповідно до ст. 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Статтею 310 ЦК України визначено, що фізична особа має право на місце проживання. Фізична особа має право на вільний вибір місця проживання та його зміну, крім випадків, встановлених законом. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово (ст. 29 ч. 1 ЦК України). Таким чином, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд, вважає, що позов обґрунтований, матеріалами справи знайшло своє підтвердження користування по теперішній час позивачами житловою кімнатаю, в яку вони були вселени разом із неповнолітнім сином, несення ними як спільною сім`єю одноособово витрат по утриманню цього житла. Окрім того, суд констатує, що будь-які спори щодо права користування житловою кімнатою 4 у гуртожитку за адресою: за адресою: [ADDRESS] , іншими особами під час розгляду справи не заявлялися. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. Отже, право користування позивачів [PERSON] , [PERSON] вище зазначеним житловим приміщенням підпадає під гарантії, передбачені ч. 2 ст. 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. З огляду на вищевикладене, беручи до уваги пояснення сторін, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, суд констатує, що надані позивачами докази є належними, достовірними, допустимими, а у своїй сукупності достатніми для задоволення даного позову. Питання судових витрат вирішити у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного,

Outcome: approved