Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача про визнання особи такої, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позову зазначає, що вона одружилась з відповідачем [PERSON] 1993 року. Після одруження вони проживали в найманому житлі. 1997 року їй, як працівнику колгоспу ім. Карла Маркса було надано для проживання житловий будинок по [ADDRESS] . В листопаді 1997 року вона з дочками вселилась до будинку та 11.11.1997 була прописана за вказаною адресою. Пізніше 04.06.1998 в даному будинку був прописаний відповідач. В 2000 році відповідач почав їздити на роботу в м. Київ. В січні 2001 року відповідач повідомив про те, що проживає в місті Києві з іншою жінкою, зібрав всі свої речі та виїхав з будинку. З того часу відповідач в будинку не проживає. 15.02.2002 шлюб із відповідачем було розірвано. 12.09.2003 вона за власні заощадження викупила житловий будинок по [ADDRESS] у власність. Вона є власником будинку, зареєстрована та проживає у будинку з дочками та онуками, несе тягар його повного утримання, сплачує комунальні послуги. Відповідач вибув із даного місця проживання, не проживає в будинку більше 20 років, витрати на утримання житла не несе, втратив інтерес до жила, а його реєстрація створює їй перешкоди в розпорядженні даним майном. Добровільно подати документи на зняття реєстрації в будинку відповідач не бажає. Просить визнати [PERSON] , [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, в саме житловим будинком за адресою [ADDRESS] . Ухвалою суду 02.12.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 26.04.2022 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Ухвалою суду від 08.06.2022 постановленою без виходу до нарадчої кімнати вирішено проводити заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. В судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала повністю, просить його задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві та додатково пояснила, що реєстрація відповідача у її домоволодіння створює перешкоди у праві вільного володіння майном та покладає додатковий тягар щодо самостійного утримування такого майна, оскільки їй було двічі відмовлено у отриманні субсидії та наданні матеріальної допомоги на комунальні послуги на будинок. В судове засідання відповідач [PERSON] повторно не з`явився, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлений за місцем своєї реєстрації та через оголошення на офіційному веб - порталі судової влади України, жодних заяв чи клопотань не подавав, правом на надання відзиву на позов не скористався. В судове засідання представник третьої особи без самостійних вимог на предмет спору виконавчого комітету Монастирищенської міської ради не з`явився. Про дату, час та місце розгляду справи, повідомлений у встановленому законом порядку. На адресу суду подав клопотання про розгляд справи у відсутність представника. Позовні вимоги визнає повністю. Передбачених ч. 2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності сторін, на підставі доказів, поданих разом із матеріалами позову з ухваленням заочного рішення відповідно до ст. 280 - 283 ЦПК України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності. Суди розглядають справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивача та проживає за адресою [ADDRESS] . Понад 20 років у належному [PERSON] житловому будинку вона не бачила відповідача, будь-якої допомоги на утримання будинку він не надавав, ремонту будинку за останніх 20 років не проводив, будь-яких речей у оспорюваному будинку вона не бачила. В судовому засіданні свідок [PERSON] показала, що є сусідкою позивача та проживає за адресою [ADDRESS] . У 2001 році відповідач [PERSON] та її чоловік поїхали разом на заробітки в м. Київ. [PERSON] знайшов там нову жінку та залишився проживати з нею у м. Києві. Понад 20 років у належному [PERSON] житловому будинку вона не бачила відповідача, будь-якої допомоги на утримання будинку він не надавав, ремонту будинку за останніх 20 років не проводив, будь-яких речей у оспорюваному будинку вона не бачила. Суд заслухавши думку позивача, заслухавши показання свідків, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі - продажу від 12.09.2003, зареєстрованого в реєстрі за № 2161 та витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 1613844 від 01.10.2003, підстава виникнення права власності: договір купівлі - продажу № 2161 від 12.09.2003 (а. с. 15 - 17). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано 15.02.2002, про що зроблено запис за № 28 (а.с. 14). Нормами статті 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій ст. 64 цього Кодексу. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство (ч. 2 ст. 64 ЖК України). Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК України. Згідно з ч. 2 ст. 156 ЖК України за згодою власника будинку (квартири) члени його сім`ї вправі вселяти в займане ним приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника будинку користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є (була) членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. Судом встановлено, що відповідач вселився до житлового приміщення позивача [PERSON] як член її сім`ї, за її згодою. У статті 9 ЖК України передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто, будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Позивач обґрунтовуючи позовні вимоги посилався на ст. 71, 72 ЖК України, які унормовують користування житловим приміщенням в будинках державного і громадського житлового фонду. Судом встановлено, що спірний житловий будинок належить позивачу [PERSON] на праві приватної власності, а тому до правовідносин, які виникли між членом сім`ї власника житла суд застосовує положення Цивільного кодексу України. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суд має зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Позбавлення особи житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену у пункті 2 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та є необхідним у демократичному суспільстві. Відповідність останньому критерію визначається з урахуванням того, чи існує нагальна суспільна необхідність для застосування такого обмеження права на повагу до житла та чи буде втручання у це право пропорційним переслідуваній легітимній меті. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Вичерпного переліку поважності причин не проживання у житловому приміщенні законодавство не встановлює, у зв`язку з чим зазначене питання суд вирішує у кожному конкретному випадку, з урахуванням конкретних обставин справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені строки у жилому приміщенні без поважних причин. Згідно змісту позовної заяви відповідач із січня 2001 року не проживає у спірному домоволодінні. Так, відповідно до будинкової книги для прописки громадян в будинку [ADDRESS] [PERSON] зареєстрований за вказаною адресою з 04.06.1998 (а.с. 12-14). Згідно з відповіддю Монастирищенської міської ради № 4871/03-01-10 від 29.11.2021 на запит суду [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у будинку [ADDRESS] (а.с. 35). Відповідно до акту підтвердження фактичного місця проживання особи на території міста Монастирище та села Нового міста від 10.08.2021 [PERSON] , 1968 року народження, зареєстрований [ADDRESS] , адреса фактичного місця проживання невідома (а.с. 18). Згідно акту підтвердження фактичного місця проживання особи на території міста Монастирище та села Нового міста від 25.11.2021 [PERSON] , 1968 року народження, зареєстрований [ADDRESS] , але за вказаною адресою фактично не проживає із січня 2001 до 25.11.2021, адреса фактичного місця проживання невідома (а.с. 19). Відповідно до показань свідків [PERSON] та [PERSON] вбачається, що відповідач не проживає у спірному будинку понад двадцять років, з 2001 року залишив спірне домоволодіння, з того часу спільного господарства з позивачкою не веде, однією сім`єю з нею не проживає. З 2001 року та до цього часу жодного разу до будинку не з`являвся, проживає з іншою сім`єю у м.Києві, поважності причин його відсутності за зареєстрованою адресою проживання судом не встановлено. Відповідач на спростування зазначених обставин будь-яких доказів до суду не подав. Згідно п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, які виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» від 12.04.1985 (із змінами і доповненнями), на ствердження вибуття особи зі спірного домоволодіння суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання. Таким чином, судом встановлено не лише факт вибуття відповідача із спірного домоволодіння та не проживання понад один рік за адресою [ADDRESS] , а й обрання ним іншого постійного місця проживання. Отже, беручи до уваги те, що відповідач у спірному будинку не проживає без поважних причин тривалий час, самостійно залишив жиле приміщення і протягом тривалого часу не намагався вселитись у будинок, необхідності збереження за ним, як тимчасово відсутнім членом сім`ї власника житлового приміщення судом не встановлено, крім того, враховуючи, що останній участі в утриманні житла не бере, свої речі там не зберігає, що свідчить про втрату ним інтересу до даного будинку. Обставин, які б свідчили, що позивач та/або будь-які інші особи коли-небудь перешкоджали та/або в цей час перешкоджають відповідачу в користуванні будинком та/або що з цього питання відповідач звертався до суду або до правоохоронних органів судом не встановлено. Обставинами порушення права власності на належний житловий будинок позивач зазначає несплату відповідачем комунальних послуг, що змушує понад двадцять років оплачувати комунальні послуги, якими вона фактично користується сама. Суд вважає, що дані обставини мають місце, така бездіяльність відповідача порушує право власності позивача, позбавляє її можливості розпоряджатись своїм майном на власний розсуд, тобто обмежує здійснення права власності та завдає матеріальної шкоди. Вирішуючи питання про позбавлення особи житла без надання іншого житлового приміщення суд вважає, що таке втручання у право особи на повагу до житла передбачене законом, переслідує легітимну мету є необхідним у демократичному суспільстві, превалює над порушенням права позивачки [PERSON] на власність та підлягає захисту шляхом усунення перешкод у користуванні власником своєю власністю, а тому вважає, що позов обґрунтований, підтверджений належними та допустимими доказами у їх взаємозв`язку та підлягає задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до пенсійного посвідчення № [NUMBER] від 03.11.2021 серії [NUMBER] , [PERSON] є інвалідом 2 групи. Суд вважає, оскільки позивач є інвалідом 2 групи, звільнена від сплати судового збору, а тому суд вважає за необхідне стягнути із відповідача на користь держави судовий збір в розмірі 908,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved