Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

позивач звернувся в суд з позовною заявою до відповідача про стягнення заборгованості за послуги з утримання будинку та прибудинкової території у розмірі 8370,42 гривень за період з 01.08.2008 року по 01.10.2021 року. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що на балансі ЛКП «Господар» перебуває будинок [ADDRESS] . Відповідач є власником квартири [ADDRESS] цього будинку, користується житлово-комунальними послугами, які надаються позивачем і 04.11.2005 року з ним укладено договір про участь у витратах на експлуатацію та технічне обслуговування житлового фонду, що є власністю міста. Послуги надаються вчасно та належної якості, однак відповідач не оплачує їх. За період з 01.08.2008 року по 01.10.2021 року заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 8370,42 гривень. Дану суму просить стягнути у примусовому порядку. Відповідач не погодився та подав відзив на позовну заяву, вказуючи про відсутність між сторонами договірних зобов`язань, оскільки договір від 04.11.2005 року укладено з ЛКП «Віра», а не безпосередньо з позивачем, який навіть не пропонував укласти такий договір. Також невірним є розрахунок заборгованості, а сам будинок списаний з балансу позивача. Якість наданих послуг та їх обсяг заперечує та зазначає, що позивачем фактично надаються лише послуги з вивезення твердих побутових відходів та електроенергія місць загального користування. Крім того позов пред`явлено по спливу строку позовної давності, що є підставою для відмови в позові, про що і просить ухвалити рішення. У відповіді на відзив представник позивача зазначає, що попри відсутність безпосередньо між сторонами договірних відносин, відповідач в силу вимог закону зобов`язаний нести витрати за житлово-комунальні послуги, оскільки такі послуги фактично надаються. Розмір плати за надані послуги обраховано відповідно до чинних нормативно-правових актів, а що стосується якості наданих послуг, то відповідач жодного разу не висловлював претензій щодо цього. Пред`явлення позову поза межами строку позовної давності заперечує, оскільки у грудні 2018 року відповідачем сплачено заборгованість у розмірі 2000,0 гривень, чим перервано строк позовної давності. Інших заяв по суті справи, виключно в яких в силу вимог ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування не надходило. Позовна заява поступила до суду 24.11.2021 року. Ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 20.12.2021 року, прийнято позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено таку до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Визначено строк та черговість подання заяв по суті справи. Одночасно з відкриттям провадження у справі суд направив сторонам інформаційне повідомлення про права та обов`язки сторін (а.с.16-19), в тому числі про обов`язок подати усі наявній у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, а також неможливість приховування доказів. Цим же повідомленням сторонам роз`яснено порядок та строки подання доказів. Таким чином суд виконав вимоги ст.221 ЦПК України. Відповідно до прецедентної практики ЄСПЛ, яку останній повторив в п.22 справи «Осіпов проти України» (заява № 795/09, рішення від 08.10.2020), стаття 6 Конвенції гарантує не право бути особисто присутнім у судовому засіданні під час розгляду цивільної справи, а більш загальне право ефективно представляти свою справу в суді та на рівність у користуванні правами з протилежною стороною, передбаченими принципом рівності сторін. Пункт 1 статті 6 Конвенції надає Державам можливість на власний розсуд обирати засоби гарантування цих прав сторонам провадження (див. рішення у справі «Варданян та Нанушян проти Вірменії» (Vardanyan and Nanushyan v. Armenia), заява № 8001/07, пункт 86, від 27 жовтня 2016 року, та наведені у ньому посилання). Отже, питання особистої присутності, форми здійснення судового розгляду, усної чи письмової, а також представництва у суді є взаємопов`язаними та мають аналізуватися у більш ширшому контексті «справедливого судового розгляду», гарантованого статтею 6 Конвенції. З огляду на характер спірних правовідносин, справа є малозначною, а оскільки вирішенню підлягали виключно питання права, суд з посиланням на відповідну практику ЄСПЛ при відкритті провадження визнав недоцільним проведення судового засідання та визначив, що розгляд справи проводитиметься без проведення судового засідання за наявними в ній матеріалами. Одночасно, сторонам було роз`яснено право ініціювати розгляд справи з викликом сторін. Відповідач скористався таким правом, подавши клопотання про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. З огляду на відсутність належного обґрунтування, ухвалою Личаківського районного суду м.Львова від 27.01.2022 року (а.с.24-25), у задоволенні такого клопотання відмовлено та одночасно, продовжено відповідачу строку для подання відзиву. З огляду на малозначність даної справи відповідно до вимог частини третьої статті 279 ЦПК України суд не проводив підготовчого засідання. Перед тим як закінчити з`ясування обставин справи та перевірки їх доказами, суд надав можливість кожній із сторін висловити свою позицію та надати наявні у неї докази. Відтак, суд у відповідності до вимог ч.5 ст.12 ЦПК України та прецедентної практики ЄСПЛ створив для сторін рівні можливості відстоювати свою позицію у справі в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом. Про існування будь-яких інших доказів, які мають важливе значення і які не були долучені до справи сторони суду не повідомляли, при тому, що в силу вимог ч.ч.2, 3, 4 ст.83 ЦПК України вони повинні були подати всі свої докази разом з позовом та відзивом та в цей же строк повідомити про існування доказів, які не можуть бути подані разом з першою заявою по суті справи. Суд у відповідності до вимог ч.7 ст. 81 ЦПК України розглянув можливість самостійно збирати докази і не знайшов підстав для реалізації такого свого права, оскільки ніщо не ставить під сумнів добросовісність здійснення учасниками справи своїх процесуальних прав та обов`язків. Таким чином, враховуючи таку засаду цивільного судочинства як змагальність, а також те, що в даному процесі кожна сторона мала рівні можливості відстоювати свою позицію в умовах, які не ставлять її в суттєво менш сприятливе становище в порівнянні з опонентом, дана справа буде вирішена на основі зібраних доказів з покладенням на сторін ризику настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням тієї чи іншої процесуальної дії. Обставини справи встановлюватимуться таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. В будь-якому випадку, право на справедливий судовий розгляд забезпечується, серед іншого, процедурою апеляційного перегляду судових рішень, де сторона не позбавлена можливості подання нових доказів якщо буде доведено поважність причин їх неподання в суді першої інстанції (ч.3 ст. 367 ЦПК України). Тому, якщо у сторін наявні ті чи інші аргументи або докази, на які даним судовим рішенням не буде надано відповіді, така сторона вправі навести їх у апеляційній скарзі, одночасно вказавши причини неподання їх суду першої інстанції. Дослідивши матеріали справи, оцінивши в сукупності зібрані докази та ухвалюючи рішення у відповідності до вимог ст.264 ЦПК України, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до інформації, наданої відповідним органом реєстрації місця проживання фізичної особи (а.с.12), відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . Відповідач також є власником зазначеного житла, чого сторони не оспорюють. Житлово-комунальні послуги мешканцям вказаного будинку надаються позивачем. Крім того, 04.11.2005 року між ЛКП «Віра» та відповідачем укладено договір № 133 про участь у витратах на експлуатацію та технічне обслуговування житлового фонду, що є власністю міста. Відповідно до ухвали Львівської міської ради № 2638 від 18.07.2013 року (а.с.6), ЛКП «Віра» припинено через приєднання до ЛКП «№ 503» та ЛКП «Господар». В подальшому, згідно ухвали Львівської міської ради № 2606 від 16.11.2017 року (а.с.63), ЛКП «№ 503» змінило назву на ЛКП «Управитель», а згідно ухвали Львівської міської ради № 5626 від 10.10.2019 року (а.с.64), ЛКП «Управитель» припинено шляхом приєднання до ЛКП «Господар». Відповідно до розрахунку заборгованості (а.с.8-10), за період з 01.08.2008 року по 01.10.2021 року заборгованість за надані послуги з утримання будинку та прибудинкової території становить 8370,42 гривень. З метою стягнення зазначених коштів з відповідача позивач звернувся до суду з цим позовом. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). З огляду на факти справи, характер спірних правовідносин та предмет доказування, для задоволення вимог пункту першого статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод суд повинен вирішити чи несе відповідач обов`язок з оплати житлово-комунальних послуг та чи є наданий позивачем розрахунок обґрунтованим. Окремо суд також вирішить питання про застосування наслідків спливу строку позовної давності та про наявність підстав для його переривання. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. З урахуванням цих норм, правом на звернення до суду за захистом наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, уповноважених захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен встановити, чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок щодо нього, судам слід виходити із його ефективності (стаття 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), а це означає, що вимога про захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, а також забезпечувати поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений статтею 16 ЦК України. У частині другій статті 16 ЦК України визначено способи захисту цивільних прав та інтересів судом: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушені право чи інтерес підлягають судовому захисту і у спосіб, не передбачений законом, зокрема статтею 16 ЦК України, але який є ефективним способом захисту, тобто таким, що відповідає змісту порушеного права, характеру його порушення та наслідкам, спричиненим цим порушенням. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 2189-VIII від 09.11.2017 набрав чинності 10.12.2017 року та був введений в дію 01.05.2019 року (далі Закон № 2189-VIII). До цього часу чинним був Закон України «Про житлово-комунальні послуги» № 1875-IV від 24.06.2004 року (далі Закон № 1875-IV). Отже, при вирішенні питання про стягнення заборгованості, яка утворилась до 01.05.2019 року, суд керуватиметься загальними актами цивільного законодавства та положеннями Закону № 1875-IV, а після 01.05.2019 року - тим ж актами та положеннями Закону № 2189-VIII. Згідно зі статтею 13 Конституції України власність зобов`язує. Вказана норма кореспондується зі статтею 322 ЦК України, відповідно до якої власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За визначеннями, які зазначені у статті 1 Закону № 1875-IV, житлово-комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на забезпечення умов проживання та перебування осіб у жилих і нежилих приміщеннях, будинках і спорудах, комплексах будинків і споруд відповідно до нормативів, норм, стандартів, порядків і правил. Такі послуги надаються споживачу - фізичній чи юридичній особі, яка отримує або має намір отримати житлово-комунальну послугу. Комунальні послуги - результат господарської діяльності, спрямованої на задоволення потреби фізичної чи юридичної особи у забезпеченні холодною та гарячою водою, водовідведенням, газопостачанням, опаленням, а також вивезення побутових відходів у порядку, встановленому законодавством. Частиною першою статті 19 Закону № 1875-IV встановлено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV споживач зобов`язаний укласти договір на надання житлово-комунальних послуг, підготовлений виконавцем на основі типового договору. Враховуючи наведене, обов`язок по укладанню договору про надання житлово-комунальних послуг покладено законодавцем як на споживача, так і на виконавця. Як свідчить тлумачення статті 526 ЦК України цивільне законодавство містить загальні умови виконання зобов`язання, що полягають у його виконанні належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Це правило є універсальним і підлягає застосуванню як до виконання договірних, так і недоговірних зобов`язань. Недотримання умов виконання призводить до порушення зобов`язання. Пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV визначено, що споживач зобов`язаний оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. У частині першій статті 19 Закону № 1875-IV передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах, проте відповідно до пункту 1 частини першої статті 20 цього Закону споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини третьої статті 20 Закону № 1875-IV обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Таким чином, згідно із зазначеними нормами закону споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 20.04.2016 у справі № 6-2951цс15 та підтверджена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 20.09.2018 у справі № 751/3840/15-ц. Отже, відсутність між сторонами договірних відносин не є перешкодою для стягнення з відповідача заборгованості, яка утворилась до 01.05.2019 року. Аналогічно, на думку суду вказана обставина не є перешкодою для стягнення заборгованості, яка утворилась після 01.05.2019 року. Зокрема, поняттю житлово-комунальних послуг положення пункту 5 частини першої статті 1 Закону № 2189-VIII надано те ж саме смислове і юридичне значення, що й Законом № 1875-IV. Крім того, за змістом пункту 1 частини першої статті 7 Закону № 2189-VIII споживач має право одержувати своєчасно та належної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством і умовами укладених договорів. Так само як і в попередньому випадку, такому праву прямо відповідає визначений пунктом 5 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII обов`язок індивідуального споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Зрештою так само як і виконавець індивідуальний споживач в силу вимог пункту 1 частини другої статті 7 Закону № 2189-VIII зобов`язаний укладати договори про надання житлово-комунальних послуг у порядку і випадках, визначених законом. Тому, суд відкидає аргументи сторони відповідача щодо відсутності між сторонами договірних відносин і надалі надасть правову оцінку доводам про надання послуг неналежної якості. Відповідно до ст.129 Конституції України основними засадами судочинства є рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, а відповідно до ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими. За змістом частини першої та другої статті 13 ЦК України, цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (частини перша-четверта статті 12 ЦПК України). Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частин третя статті 13 ЦПК України). Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, з принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Іншими словами, принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Отже, сторона самостійно повинна довести обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог чи заперечень і саме така сторона повинна нести ризик настання наслідків, пов`язаних із не наданням доказів. Відповідно до частини другої статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положенням пункту 5 частини першої статті 20 Закону № 1875-IV було передбачено право споживача на зменшення розміру плати за надані послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості в порядку, визначеному договором або законодавством. Аналогічне право індивідуального споживача передбачене у пункті 5 частини першої статті 7 чинного на даний час Закону № 2189-VIII. Водночас, як Закон № 1875-IV (стаття 18), так і Закон № 2189-VIII (стаття 27) передбачають порядок оформлення претензій споживачів до виконавців у випадку ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг. Так, за змістом вказаних норм Закону після виявлення факту ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг споживач здійснює виклик виконавця, після чого складається акт-претензія, який подається виконавцю і який останнім або задовольняється, або ж надається обґрунтована письмова відмова в задоволенні претензій споживача. На підтвердження факту надання житлово-комунальних послуг відповідачу, позивач надав суду копії звіту по використанню матеріалів на виконання ремонтних робіт за період січень 2020 - грудень 2021 (а.с.67-70), договору про надання послуг з вивезення твердих побутових відходів (а.с.71-73) та додаткових угод до нього (а.с.74, 75), договору про надання послуг з вивезення побутових відходів (а.с.76-77, 156-158), актів надання послуг (а.с.78-98), договорів про надання послуг (а.с.99-100, 103-105), протоколу погодження договірної ціни (а.с.101), актів приймання-передачі наданих послуг (а.с.107-112), договору на виконання робіт з ліквідації аварій та пошкоджень на внутрішньобудинкових інженерних мережах (а.с.113, 120-121, 134-135),актів здачі-приймання ремонтно-аварійних робіт (а.с.114-119, 122-133, 136-147), договору про постачання електричної енергії (а.с.148-149). Вбачається, що всі ці договори укладені а роботи виконані протягом строку обрахованої заборгованості. Відповідач натомість не надав доказів на спростування таких обставин та крім цього, взагалі не надав доказів про те, що він відповідно до статті 18 Закону № 1875-IV та статті 27 Закону № 2189-VIII звертався до виконавця з претензією щодо ненадання, надання не в повному обсязі або неналежної якості комунальних послуг. За відсутності таких доказів заперечення споживача щодо ненадання або надання послуг неналежної якості є безпідставними та голослівними. Крім того, безпідставними суд визнає доводи відповідача про відсутність у позивача повноважень на надання житлово-комунальних послуг внаслідок зняття будинку з балансу, оскільки за змістом пункту 5 розпорядження Личаківської районної адміністрації Львівської міської ради № 502 від 30.11.2018 року, копія якого долучена до матеріалів справи (а.с.65-66), Львівські комунальні підприємства, в тому числі ЛКП «Управитель», яке в подальшому приєднано до ЛКП «Господар», залишаються виконавцями житлово-комунальних послуг з утримання будинків до прийняття рішення власниками квартир та нежитлових приміщень багатоквартирних будинків про форму управління багатоквартирним будинком або створення об`єднання співвласників багатоквартирних будинків. Тому, керуючи принципом змагальності, суд приймає наданий позивачем розрахунок заборгованості як належний доказ обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги, покладаючи одночасно на відповідача ризик настання наслідків, пов`язаних із ненаданням ним доказів для спростування обставин, якими обґрунтовуються позовні вимоги. Разом з тим, відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність, відповідно до статті 257 ЦК України встановлюється тривалістю три роки. Згідно з частиною першою статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Так, за зобов`язанням з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята статті 261 ЦК України). Для обчислення позовної давності застосовуються загальні положення про обчислення строків, що містяться у статтях 252-255 ЦК України. При цьому, початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, скільки з певними моментами (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення в зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Відповідно до статті 68 ЖК УРСР, квартирна плата та плата за комунальні послуги в будинках державного і громадського житлового фонду вносяться щомісяця в строки, встановлені Радою Міністрів Української РСР. Аналогічні положення щодо строку оплати житлово-комунальних послуг закріплювались у статті 32 Закону № 1875-IV від 24.06.2004 та у статті 9 Закону № 2189-VIII від 09.11.2017, в період чинності яких виникла спірна заборгованість. Таким чином, оскільки плата за житлово-комунальні послуги здійснюється щомісячно, то початок перебігу позовної давності для стягнення цих платежів необхідно обчислювати з моменту (місяця, дня) невиконання боржником кожного із цих зобов`язань. Згідно матеріалів справи, позивач звернувся до суду з позовом у листопаді 2021 року. Відповідно, право на стягнення заборгованості обмежується трьохрічним строком позовної давності, тобто з жовтня 2018 року, оскільки обов`язок щодо сплати заборгованості за жовтень 2018 року виник у листопаді 2018 року. Як вбачається з представленого позивачем розрахунку, обрахована до стягнення заборгованість виникла з 01.08.2008 року і при цьому, у грудні 2018 року було частково оплачено заборгованість у розмірі 2000 гривень, що представником позивача розцінюється як переривання позовної давності. Відповідно до частини першої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, в силу частини третьої цієї статті після переривання перебіг позовної давності починається заново. У постанові Верховного Суду України від 08 листопада 2017 року у справі № 6-2891цс16 вказано, що «відповідно до частин першої, третьої статті 264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку; після переривання перебіг позовної давності починається заново. Правила переривання перебігу позовної давності застосовуються судом незалежно від наявності чи відсутності відповідного клопотання сторін у справі, якщо в останніх є докази, що підтверджують факт такого переривання. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть з урахуванням конкретних обставин справи належати, зокрема, часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Вчинення боржником дій з виконання зобов`язання вважається таким, що перериває перебіг позовної давності лише за умови, якщо такі дії здійснено самим боржником або за його згодою чи дорученням уповноваженою на це особою». Під час розгляду цивільної справи № 464/5927/15 (постанова від 21.11.2019) Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду не знайшов підстав відступити від таких висновків. Таким чином, повертаючись до своїх попередніх висновків про змагальність цивільного судочинства, суд вважає, що саме по собі відображення в розрахунку факту сплати заборгованості не може бути належним доказом вчинення боржником дій, які свідчать про визнання ним свого боргу, оскільки будучи фінансовою операцією такі дії можуть підтверджуватись виключно первинними фінансово-господарськими документами, які до того ж повинні підтверджувати факт визнання боржником кожного із щомісячних боргових зобов`язань. Відтак, доводи позивача про переривання строку позовної давності суд вважає непідтвердженими та при стягненні заборгованості обмежиться трьохрічним строком позовної давності, не виходячи одночасно за межі позовних вимог. За підрахунками суду, за період з жовтня 2018 року по 01.10.2021 року загальний розмір заборгованості становить 4228,04 гривень, які слід стягнути у примусовому порядку. В іншій частині позову суд відмовляє у зв`язку з пропуском строку позовної давності, враховуючи при цьому відсутність аргументів про поважність причин пропуску цього строку. В силу вимог частини першої статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Під час пред`явлення позову позивач згідно платіжного доручення (а.с.4), сплатив судовий збір у розмірі 2270,0 гривень, тоді як суд задовольнив позовні вимоги лише в частині стягнення грошових кошів в сумі 4228,04 гривень, що становить 50,51% від загального розміру позовних вимог. Відтак, пропорційно розміру задоволених позовних вимог з відповідача на користь позивача належить стягнути судовий збір у розмірі 1146,58 гривень, що становить 50,51% від сплаченого судового збору. Позивач у своїй першій заяві по суті справи вказав, що очікує понести лише витрати з оплати судового збору. В подальшому позивач не заявляв про понесені ним інші судові витрати. Відповідно, немає підстав для вирішення такого питання. Клопотання про компенсацію судових витрат, а також доказів про такі витрати пропорційно розміру відхилених позовних вимог відповідач не подавав. Крім того, відповідач не наводив попереднього (орієнтовного) розрахунку суми судових витрат, які він поніс або очікує понести в зв`язку із розглядом справи. Відповідно, суд не вбачає підстав для відшкодування таких витрат.

Outcome: partial