Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

В 2019 році позивачка звернулася до суду із позовом до [PERSON] , про надання тимчасового дозволу на виїзд дитини до тимчасово окупованої території Автономної Республіки Крим. В обґрунтування позовних вимог посилалася на те, що 25 серпня 2000 року позивач та відповідач уклали шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Харків. Від шлюбу народилася дитина, [PERSON] , [INFO] . Позивачка вказує, що вона, відповідач та їхня неповнолітня дитина проживають у м. Севастополь. Батьки позивача, які доводяться дідом та бабою [PERSON] , проживають на Україні у м. Харків. Позивач та неповнолітня дитина не можуть виїхати на підконтрольну Україні територію, оскільки відповідач не надає згоди на виїзд дитини у супроводі матері через кордон тимчасово окупованої АР Крим, що униможливлює повернення з дитиною додому на тимчасово окуповану територію, де на даний час дитина має постійне місце проживання. Зважаючи на викладене вище, позивач просить надати їй дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітньої [PERSON] , [INFO] у супроводі матері або у супроводі уповноважених нею осіб до тимчасово окупованої території АР Крим до досягнення дитиною 16 років без дозволу та супроводу батька, [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач, її представник не з`явилися, направленим до суду листом представник позивача просив розглядати справу у їхню відсутність. Відповідач в судове засідання не з`явися, про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином через сайт судової влади. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, вивчивши матеріали справи, дослідивши письмові докази, дійшов наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, 25 серпня 2000 року позивач та відповідач уклали шлюб, зареєстрований міським відділом реєстрації актів цивільного стану м. Харків. Від шлюбу народилася дитина, [PERSON] , [INFO] . Позивачка, відповідач та їхня неповнолітня дитина постійно проживають у м. Севастополь АР Крим. Через тимчасово окуповану територію АРК, відповідач до України не приїжджає, з дитиною не спілкується, дозвіл на виїзд дитини за межі України не надає. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено положеннями ст.7 СК України, згідно яких жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї; дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини, іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Відповідно до ч.1 ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно, крім випадку, передбаченого частиною п`ятою цієї статті. Водночас спір щодо участі у вихованні дитини того з батьків, хто проживає окремо від неї, може бути вирішений органом опіки та піклування чи судом (ст.158, 159 СК України). Зазначеними нормами СК України, Конвенції про права дитини, усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справа «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року) закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Приписи ч.1 ст.33 Конституції України гарантують кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. Водночас, відповідно до ст.313 ЦК України фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Проаналізувавши вищевказані положення національного законодавства та норми міжнародного права, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 липня 2018 року по справі №712/10623/17 сформулювала правову позицію, згідно якої з огляду на приписи ст.124 Конституції України, ст.15 ЦК України при наявності до того підстав дозвіл за відсутності згоди другого з батьків може бути наданий на підставі судового рішення. Разом з тим, після надання вказаного правового висновку 28 серпня 2018 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання», яким було внесено зміни до ст.157 СК України, що регламентують вирішення батьками питань щодо виховання дитини. Зокрема, згідно з абз.1 ч.5 ст.157 СК України той із батьків, з яким за рішенням суду визначено або висновком органів опіки та піклування підтверджено місце проживання дитини, крім того з батьків, до якого застосовуються заходи примусового виконання рішення про встановлення побачення з дитиною та про усунення перешкод у побаченні з дитиною, самостійно вирішує питання тимчасового виїзду за межі України на строк, що не перевищує одного місяця, з метою лікування, навчання, участі дитини в дитячих змаганнях, фестивалях, наукових виставках, учнівських олімпіадах та конкурсах, екологічних, технічних, мистецьких, туристичних, дослідницьких, спортивних заходах, оздоровлення та відпочинку дитини за кордоном, у тому числі у складі організованої групи дітей, та у разі, якщо йому відомо місце проживання іншого з батьків, який не ухиляється та належно виконує батьківські обов`язки, інформує його шляхом надсилання рекомендованого листа про тимчасовий виїзд дитини за межі України, мету виїзду, державу прямування та відповідний часовий проміжок перебування у цій державі. На виконання внесених змін до ч.5 ст.157 СК України постановою Кабінету Міністрів України №619 від 22 серпня 2018 року також були внесені відповідні зміни до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27 січня 1995 року. Так, відповідно до п.3, 4 вказаної оновленої постанови Уряду виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку, у тому числі в супроводі членів екіпажу повітряного судна, на якому вони прямують. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків здійснюється: 1. За нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; 2. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків; 3. Без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі тимчасового виїзду з України на строк до одного місяця під час пред`явлення рішення суду або органу опіки та піклування (районної, районної у мм. Києві та Севастополі держадміністрацій, виконавчого органу міської, районної у місті (у разі його утворення), сільської, селищної ради об`єднаної територіальної громади) або їх копій, засвідчених нотаріально чи органом, який їх видав, у якому визначено (підтверджено) місце проживання дитини з одним із батьків, який має намір виїзду з дитиною або який уповноважив на це нотаріально посвідченою згодою інших осіб. Відтак, аналіз зазначених змін до чинного законодавства вказує на те, що з 28 серпня 2018 року тимчасовий виїзд за кордон дитини, яка не досягла 16-річного віку, без згоди другого з батьків на строк до одного місяця можливий без ухвалення відповідного судового рішення в разі визначеного (підтвердженого) в рішенні суду чи органу опіки та піклування спільного проживання дитини з тим батьків, який має намір такого виїзду з дитиною. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Зазначені обставини вказують на відсутність правових підстав для задоволення позову [PERSON] у заявлений нею спосіб щодо ухвалення судового рішення про надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території АРК без згоди батька, оскільки в силу приписів ч.5 ст.157 СК України, п.3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №57 від 27.01.1995р. (із змінами та доповненнями) доказів щодо порушення, невизнання чи оспорювання прав та інтересів неповнолітньої дитини позивачка суду не надала, інших обставин для надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини до тимчасово окупованої території АРК без згоди батька на підставі рішення суду позивачка не навела, суд вважає, що в позові слід відмовити. Так, як в задоволенні позову суд відмовляє повністю, то у відповідності до ст.141 ЦПК України понесені позивачкою судові витрати по сплаті судового збору стягненню з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed