Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів» про стягнення заробітної плати, в обґрунтування позивних вимог заначивши наступне. Позивач з листопада 2017 перебуває у трудових відносинах з відповідачем на посаді сторожа дільниці сторожової охорони. З січня 2021 відповідач припинив здійснювати виплати із заробітної плати, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 3378 грн. 10 коп. за період з 01.05.2021 по 30.09.2021. відповідачем 15.11.2021 та 18.112021 було здійснено виплати по заробітній плату у загальному розмірі 1047 грн. 44 коп., однак з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, чим порушено вимогу ч. 1 ст. 115 КЗпП України. Оскільки відповідач в повному обсязі добровільно заборгованість не виплачує, позивач був змушений звернутися до суду і посилаючись на вимоги ч. 2 ст. 233 КЗпП України, просив стягнути з відповідача на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 33 788 грн. 10 коп. та судові витрати. Разом з позовною заявою позивачем подано заяву про забезпечення доказів. Ухвалою судді від 04.01.2022 заяву про забезпечення доказів у справі було повернуто заявнику. Ухвалою судді від 04.01.2022 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи визначено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомлення (викликом) сторін, встановлено учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. 03.02.2022 від представника позивача адвоката Єренка Д.В. надійшло клопотання про витребування доказів. Ухвалою суду від 03.02.2022 клопотання представника позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано з Державного підприємства «Український науково-дослідний інститут спеціальних сталей, сплавів та феросплавів» довідку про розмір заборгованості з виплати заробітної плати належну позивачу [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , за період з 01.10.2021 по теперішній час. 26.05.2022 від представника відповідача адвоката Загорського Д.Д. через канцелярію суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого відповідач заперечує проти задоволення позовних вимог, посилаючись на те, що вимоги позивача в частині стягнення заробітної плати по час ухвалення рішення необґрунтовані, оскільки позивач з 05.01.2022 звільнився ДП «УкрНДІспецсталь» за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП, на підтвердження своїх доводів надав копію наказу про звільнення позивача №2-к від 05.01.2022. Крім того, представник відповідача зазначив, що вказана позивачем заборгованість за період з 01.05.2021 по 30.09.2021 у розмірі 33788,10 грн. необґрунтована, оскільки за даними бухгалтерського обліку ДП «УкрНДІспецсталь» заборгованість підприємства за травень-вересень 2021 складає 26445,02 грн., на підтвердження свої доводів представником відповідача долучено довідку ДП «УкрНДІспецсталь» від 24.05.2022 №22-05-94, згідно якої заборгованість по заробітній платі за період з 01.05.2021 по 05.01.2022 становить 42547,62 грн. В судовому засіданні позивач та його представник підтримали позовні вимоги з урахування доказів наданих представником відповідача до відзиву, зазначивши, що не спростовують надану представником відповідача довідку про заборгованість по заробітній платі за період з 01.05.2021 по 05.01.2022 у розмірі 42547,62 грн., оскільки дійсно позивач був звільнений 05.01.2022 за власним бажанням, з наказом про звільнення ознайомлений. Представник відповідача в судовому засідання з урахуванням наданих позивачем та представником позивача пояснень, зазначив, що ДП «УкрНДІспецсталь» визнає вимоги позивача в повному обсязі, просив суд позовні вимоги задовольнити, стягнути на користь позивача заборгованість по заробітній платі за період з 01.05.2021 по 05.01.2022 у розмірі 42547,62 грн. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до 16 ЦК України, ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.12, 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлено, що позивач з листопада 2017 р. по 05.01.2022 перебував у трудових відносинах з відповідачем на посаді сторожа дільниці сторожової охорони. З січня 2021 відповідач припинив здійснювати виплати із заробітної плати, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 3378 грн. 10 коп. за період з 01.05.2021 по 30.09.2021. Відповідачем 15.11.2021 та 18.112021 було здійснено виплати по заробітній платі у загальному розмірі 1047 грн. 44 коп., однак з позивачем не було проведено остаточного розрахунку, чим порушено вимогу ч. 1 ст. 115 КЗпП України, 05.01.2022 позивача було звільнено із займаної посади за власним бажанням, на підставі ст. 38 КЗпП України, що підтверджується копією наказу №2-к від 05.01.2022. Зазначені обставини визнані представником відповідача у наданих в судовому засіданні поясненнях і, оскільки суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин і добровільності їх визнання, ці обставини в силу положень ст. 82 ЦПК України не підлягають доказуванню. Станом на день розгляду справи заборгованість по заробітній платі за період з 01.05.2021 по 05.01.2022 в загальному розмірі 42547 грн. 62 коп. відповідачем не виплачена. Однак згідно пояснень представника відповідача наданих в судовому засіданні, відповідач позовні вимоги визнає в повному обсязі та не заперечує проти задоволення позову. Приписами ст. 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Правові засади і гарантії здійснення громадяни України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначено Кодексом законів про працю (відповідно до преамбули цього Кодексу). Згідно із частиною першою статті 3 та статтею 4 КЗпП, трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулюються законодавством про працю, яке складається з Кодексу законів про працю та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Так, відповідно до частини 1 статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Згідно із статтею 1 Конвенції «Про захист заробітної плати» №95, ухваленої Генеральна конференція Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30.06.1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити, на підставі письмового або усного договору про наймання послуг, працівникові за працю, яку виконано, чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано, чи має бути надано. Рішенням від 15.10.2013 року, №8-рп/2013 у справі №1-13/2013 Конституційний Суд України встановив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекту наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Відповідно до ст. 97 КЗпП України, оплата праці працівникам здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після зобов`язань щодо оплати праці. Відповідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до ч. 1 ст. 115 КЗпП України, ч. 1 ст. 24 ЗУ «Про оплату праці» заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини 2 статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Таким чином, судом встановлено, що всупереч вимогам ст. 115 КЗпП України станом на день розгляду справи нарахована за період з 01.05.2021 по 05.01.2022 заробітна плата в розмірі 42547 грн. 62 коп. відповідачем позивачу не виплачена. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. За викладених обставин, суд дійшов висновку, що позивачем надано належні, допустимі та достовірні докази невиконання відповідачем свого обов`язку, та ту обставину, що представником відповідача позовні вимоги в частині стягнення заробітної плати визнані в повному обсязі, вважає достатніми для підтвердження аргументів, викладених у позові, про наявність підстав для задоволення позовних вимог, та стягнення заробітної плати. На підставі п. 1.ч. 1 ст. 5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовними вимогами про стягнення заробітної плати, та відповідно до статті 142 ЦПК України, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, суд вважає необхідним стягнути з відповідача на користь держави судовий збір в сумі 454 грн. 00 коп.

Outcome: approved