Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач, [PERSON] звернувся до Марганецького міського суду Дніпропетровської області з позовом до відповідача [PERSON] , треті особи: [PERSON] , [PERSON] про усунення перешкод у користуванні житлом, шляхом вселення. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що 01.12.1993 року була проведена приватизація двокімнатної квартири [ADDRESS] , в якій приймали участь: його тесть - [PERSON] , його теща - [PERSON] , його дружина - [PERSON] , він - [PERSON] та його сини - [PERSON] та [PERSON] . Тобто кожен із них мав право власності на 1/6 частину квартири. Впродовж його тесть та теща померли і їх у квартирі залишилося четверо. У 1999 році він, за сімейними обставинам, виписався з вищезазначеної квартири, також виписався і син [PERSON] . В квартирі залишилися прописаними його дружина [PERSON] та син [PERSON] . Він став проживати за іншою адресою, а десь з пів року тому вимушений був виїхати із свого місця проживання і зі згоди дружини та сина [PERSON] , знову став проживати у спірній квартирі, як співвласник. Однак його дружина стала перешкоджати йому користуватись спірною квартирою та проживати в ній, почала влаштовувати сварки та викликати працівників поліції, які виводили його із квартири, посилаючись на те, що оскільки він в ній не прописаний, то не має права там проживати. Він намагався довести працівникам поліції, що він являється співвласником квартири і має право проживати в даній квартирі. Оскільки відповідач не надавала йому ні документи на квартиру, ні домову книгу, він був позбавлений можливості прописатися у даній квартирі. По вищевказаній причині став проживати в квартирі сина [PERSON] по [ADDRESS] , в якій проживав там зі своєю дружиною та прихистив його. Пів року він, то вселявся у спірну квартиру, то виселявся з неї працівниками поліції. 05.04.2022 року у Марганецькому БТІ отримав довідку, що він є співвласником даної квартири. Під час звернення у ЦНАП щоб прописатися в квартиру, йому повідомили, що наразі не прописують, оскільки всі реєстри закриті. У зв`язку з чим він вимушений звернутися до суду для захистом своїх прав. Просить суд усунути йому, [PERSON] , перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом зобов`язання [PERSON] не перешкоджати йому у користуванні вищевказаною квартирою та вселити його у квартиру [ADDRESS] також стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати. Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Відповідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Ухвалою суду від 20 квітня 2022 року було відкрито провадження по справі, призначено справу до розгляду у порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідачці було надано строк для подання відзиву на позовну заяву. Позивач та його представник - адвокат Левченко А.В. надали суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Позовні вимоги підтримують, на їх задоволенні у повному обсязі наполягають. Відповідач у судові засідання неодноразово не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином, причину неявки суду не повідомила, заяв чи клопотань від неї також не надходило. Згідно довідки про реєстрацію місця проживання особи, виданої сектором реєстрації та обліку громадян відділу "Центр надання адміністративних послуг" Марганецької міської ради Дніпропетровської області від 15.04.2022 року, яка надійшла на адресу суду 19.04.2022 року [PERSON] значиться зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] ( а.с.14). Третя особа: [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності з поважних причин. Просить вимоги [PERSON] задовольнити. Третя особа: [PERSON] у судові засідання неодноразово не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином, причину неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань від нього не надходило. Відповідач у встановлений судом строк, на адресу суду відзиву на позовну заяву не надала, тому суд вирішує справу за наявними матеріалами, відповідно до ч.8 ст.178 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У відповідності до ч.1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За таких обставин суд розглядає справу заочно, на підставі наявних у ній доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Частиною 2 ст. 124 Конституції України передбачено, що юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Нормами ст. 129 Конституції України встановлено, що одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Відповідно до ст.6 Європейської конвенції з прав людини кожен має право на справедливий суд і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до положень ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. На підставі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно з положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Водночас, відповідно до ч.1 ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Відповідно до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно зі статтею 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: 1) чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; 2) чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; 3) які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; 4) яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин; 5) чи слід позов задовольнити або в позові відмовити; 6) як розподілити між сторонами судові витрати; 7) чи є підстави допустити негайне виконання судового рішення; 8) чи є підстави для скасування заходів забезпечення позову. При ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог. Пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судове рішення у цивільній справі» №14 від 18 грудня 2009 року передбачено, що рішення суду як найважливіший акт правосуддя покликане забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини та здійснення проголошеного Основним Законом України принципу верховенства права. У зв`язку з цим суди повинні неухильно додержувати вимог про законність і обґрунтованість рішення у цивільній справі (частина перша статті 263 ЦПК). Судом встановлено, що в квартирі [ADDRESS] значилися зареєстрованими та проживали [PERSON] , [PERSON] , які приходилися позивачу тестем та тещою, його дружина - [PERSON] , сам позивач - [PERSON] та його сини - [PERSON] і [PERSON] , що підтверджується копією домової книги для прописки громадян, проживаючих у квартирі [ADDRESS] ( а.с.4-6). 01 грудня 1993 року відбулася приватизація вищезазначеної квартири, на підставі якої [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , кожен із них окремо, стали власниками даної квартири, що підтверджується копією свідоцтва про власність на житло від 01.12.1993 року, видане Державним органом приватизації ( а.с. 7) та інформаційною довідкою, виданою [PERSON] , Комунальним підприємством Марганецьке бюро технічної інвентаризації Марганецької міської ради від 05.04.2022 року № 120. Право власності зареєстровано в Марганецькому БТІ за № 60-27. В інформаційній довідці, виданої [PERSON] , КП "Марганецьке бюро технічної інвентаризації" Марганецької міської ради від 05.04.2022 року № 120, заначено, що згідно архівних даних станом на 31.12. 2012 року по обліку бюро технічної інвентаризації на квартиру за адресою: [ADDRESS] право власності зареєстровано за [PERSON] на 1/6 частину квартири на підставі свідоцтва про власність від 01.12.1993 року, видане Державним органом приватизації і зареєстровано в Марганецькому БТІ (а.с.8). Як зазначає позивач у позові, що також встановлено у судовому засіданні впродовж, його тесть [PERSON] та теща [PERSON] померли. Так, копією свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого 27 червня 2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Марганецького міського управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис № 438 підтверджується, що [PERSON] померла [INFO] у віці 87 років в м. Марганець, Дніпропетровської області ( а.с.9). З наявної в матеріалах справи копії домової книги для прописки громадян, проживаючих у квартирі [ADDRESS] ( а.с.4-6). вбачається, що позивач - [PERSON] 14.06.1999 року був знятий з місця реєстрації за адресою [ADDRESS] . Син сторін по справі - [PERSON] , 17.04.2008 року також був знятий з місця реєстрації за вищевказаною адресою. Зареєстрованими в квартирі залишилися [PERSON] та [PERSON] . Згодом, зі згоди дружини та сина [PERSON] , позивач знову став проживати у спірній квартирі, як співвласник. Через де-який час дружина позивача - [PERSON] стала перешкоджати останньому користуватись спірною квартирою та проживати в ній, почала влаштовувати сварки та викликати працівників поліції, перешкоджаючи при цьому реалізувати його право власності, мотивуючи це тим, що оскільки [PERSON] у квартирі не прописаний, то він не має права там проживати. Через відсутність документів на квартиру та домової книги, позивач не мав змоги прописатися у даній квартирі, а отримавши довідку з КП "Марганецьке бюро технічної інвентаризації" від 05.04.2022 року, якою підтверджується, що він є співвласником даної квартири, прописатися в даній квартирі у ЦНАП не зміг, оскільки наразі всі реєстри закриті. У зв`язку з цим позивач вимушений звернутися до суду для захистом своїх прав. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 47 Конституції України, кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. За правилами частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною першою статті 321 ЦК України установлено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до частини другої статті 386 ЦК України, власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. При цьому згідно з вимогами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Як встановлено судом, позивач [PERSON] є співвласником квартири [ADDRESS] в розмірі 1/6 частини, згідно свідоцтва про власність на житло від 01.12.1993 року. Згідно із статтею 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Правовий режим спільної часткової власності визначається главою 26 ЦК України з урахуванням інтересів усіх її учасників. Володіння, користування та розпорядження частковою власністю здійснюється за згодою всіх співвласників, а за відсутності згоди - спір вирішується судом. Незалежно від розміру часток співвласники при здійсненні зазначених правомочностей мають рівні права. Частка в праві спільної часткової власності, що належить кожному з співвласників, виступає не як частина речі й не як право на частину речі, а як частина права на всю річ як єдине ціле. Тобто право спільної часткової власності поширюється на все спільне майно, а частка в праві спільної часткової власності не є конкретною часткою майна. Тобто, частка в праві спільної часткової власності та жиле приміщення є окремим об`єктом цивільних прав. Дана правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20.10.2021 у справі №306/1966/17. Таким чином, оскільки позивач є власником 1/6 частки квартири [ADDRESS] , згідно свідоцтва про власність на житло від 01.12.1993 року, а відповідач чинить йому перешкоди у користуванні частиною квартири та не спростовує надані позивачем докази щодо наявності у нього права власності на 1/6 частку квартири, суд вважає необхідним позовну заяву задовольнити. Відповідно до п.6 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як слід розподілити між сторонами судові витрати. У відповідності до ст. 141 ЦПК України, стягненню на користь позивача з відповідача підлягають судові витрати по оплаті судового збору, оскільки позовні вимоги задоволені повністю і ці витрати належним чином підтверджені позивачем доданою до матеріалів справи квитанцією ( а.с.2).

Outcome: approved