Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] 11 жовтня 2018 року звернулася до суду з позовом, в якому просила поділити спільне майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, [PERSON] та [PERSON] , шляхом: визнання за [PERSON] права власності на два нежитлових приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 20.6 кв.м. та 10 кв. м.; 2/3 ідеальної частки в квартирі [ADDRESS] , загальною площею 49, 2 кв. м.; 1/5 ідеальної частки нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 79,4 кв. метри; визнання за [PERSON] права власності на 4/5 ідеальної частки нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 79,4 кв. метра; автомобіль марки Sang Yong Kyron д.р.н. [NUMBER] . Ухвалою судді від 20 листопада 2018 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження в справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами загального позовного провадження, проведення підготовчого засідання призначено на 10 січня 2019 року. 28.01.2019 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить позов задовольнити частково, залишити у власності позивачки: два нежитлових приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 20.6 кв.м. та 10 кв. м. з добудовами до них площею 11,20 кв.м. та 18,40 кв.м., загальною площею 60,20 кв.м.; 1/3 ідеальну частку в квартирі [ADDRESS] , загальною площею 49, 2 кв. м. Натомість залишити у власності [PERSON] : нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 79,4 кв. метри; 1/3 ідеальну частку в квартирі [ADDRESS] . При цьому, відповідач посилається на те, що рішенням Бориславського міського суду від 15.08.2017 у цивільній справі №438/576/17 за позовом [PERSON] (на даний час [PERSON] ) до [PERSON] про розірвання шлюбу, яке набрало законної сили, встановлено, що з початку 2013 року [PERSON] (на даний час [PERSON] ) та [PERSON] проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Отже, у відповідності до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України зазначена фактична обставина не потребує додаткового доказування. Одночасно, 05.08.2011 під час перебування у шлюбі та ведення спільного господарства, [PERSON] , виключно в інтересах сім`ї, позичив гроші в сумі 100 000 грн у жителя міста Борислава [PERSON] для придбання автомобіля і вказані кошти зобов`язався повернути по першій вимозі [PERSON] , що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] від 05.08.2011. Зазначена фактична обставина може бути підтверджена і показаннями свідка [PERSON] . Позичені кошти в сумі 100 000 грн подружжям [PERSON] були використані на придбання автомобіля марки «SSANG YONG» загальною вартістю 180 900 грн згідно договору купівлі-продажу №156 від 05.09.2011. Зокрема, сім`єю [PERSON] було оплачено перший внесок в сумі 126 900 грн, а залишок в сумі 54 000 грн було оплачено за рахунок коштів, одержаних на підставі кредитного договору №8561/р від 05.09.2011. Окремо необхідно зазначити, що позивачка на момент укладення кредитного договору №8561/Р від 05.09.2011 надавала свою нотаріально посвідчену згоду на це та виступала перед банком в якості поручителя. Викладене окрім наведених документів підтверджується актом перевірки наявності та оцінки майна, що пропонується в заставу (транспорту) від 06.09.2011, договором поруки №8561/P/S-1 від 05.09.2011, рахунком-фактурою №4002 від 12.08.2011, квитанцією від 30.08.2011, листом- повідомленням №11.08/2-2482/11 від 29.08.2011. При цьому, 20.12.2013, тобто в час, коли сторони уже не вели спільного господарства, [PERSON] на вимогу [PERSON] повернув останньому за рахунок особистих коштів 50 000 грн. 10.07.2017 автомобіль марки «SSANG YONG», д.р.н. [NUMBER] був пошкоджений внаслідок ДТП. Винуватцем ДТП - [PERSON] збитки так і не було відшкодовано, окремі ремонтні роботи проводились за рахунок коштів [PERSON] . Одночасно, 20.08.2017 [PERSON] пред`явив [PERSON] усну вимогу про повернення залишку позичених коштів в сумі 50 000 грн. А тому, 22.08.2017 [PERSON] вимушений був продати автомобіль марки «SSANG YONG», д.р.н. [NUMBER] . Згідно договору купівлі-продажу №4648/2017/592894 від 22.08.2017 за домовленістю сторін ціна транспортного засобу склала 49 540 грн. Саме за рахунок цих коштів [PERSON] . 23.08.2017 повернув [PERSON] залишок боргу в сумі 50 000 грн, що підтверджується розпискою [PERSON] від 23.08.2017. Таким чином, [PERSON] кошти, одержані за продаж зазначеного автомобіля, що перебував у спільній сумісній власності подружжя, використав на погашення зобов`язань, що виникли в інтересах сім`ї. Отже, вказаний автомобіль не може бути віднесений до складу майна, що підлягає поділу. Щодо нежитлових приміщень по [ADDRESS] та по [ADDRESS] , на переконання відповідача, вони по своїй вартості є рівнозначними. Відповідач [PERSON] не надає свою згоду ні отримувати грошову компенсацію, передбачену ст.71 СК України, ні виплачувати її. Крім цього, з 2013 року, тобто з часу припинення ведення спільного господарства, основний тягар утримання дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , ніс саме [PERSON] . У свою чергу, позивачка з 2013 року і по даний час постійно проживає за межами України, участі в утриманні дітей практично не бере, в тому числі, не сплачує аліментів. Крім того, у [PERSON] станом на 24.06.2005 встановлено втрату професійної працездатності на 15% внаслідок наявних у нього серцево-судинних захворювань. У той самий час, позивачка є значно молодшою і повністю здоровою особою. Тобто, є обставини, що мають істотне значення, і дозволяють відступити від засади рівності часток подружжя. 21.03.2019 до суду надійшла відповідь на відзив за підписом представника позивача, в якому представник зазначив, що твердження відповідача, що вартість нежитлових приміщень по [ADDRESS] та по [ADDRESS] Львівської є рівнозначною, є безпідставними. Питання щодо визначення вартості може бути вирішено проведенням експертизи. Спірний автомобіль, який придбано за спільні кошти подружжя, є об`єктом спільного майна подружжя, а його вартість та сума компенсації Ѕ частки автомобіля, який був протиправно відчужений без згоди позивачки, повинні враховуватись при поділі майна, що відповідає позиціям Верховного Суду у справах №726/2165/15-ц, 755/20923/14-ц. Також безпідставним є твердження відповідача, що основний тягар утримання дітей лежить на відповідачу, тому не може бути застосовано положення ст.70 СК України щодо збільшення частки відповідача у спільному майні. За клопотанням представника позивача судом було залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] . 07.05.2019 представником позивача до суду подано заяву про збільшення позовних вимог, відповідно до якої позивач [PERSON] просить майно подружжя, яке є об`єктом спільної сумісної власності, [PERSON] та [PERSON] , з урахуванням належної [PERSON] суми компенсації Ѕ частки автомобіля марки Sang Yong Kyron д.р.н. [NUMBER] , шляхом: визнання за [PERSON] права власності на два нежитлових приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 20.6 кв.м. та 10 кв. м.; 2/3 ідеальної частки в квартирі [ADDRESS] , загальною площею 49, 2 кв. м.; 1/5 ідеальної частки нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 79,4 кв. метри; визнання за [PERSON] права власності на 4/5 ідеальної частки нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 79,4 кв. метра; автомобіль марки Sang Yong Kyron д.р.н. [NUMBER] ; стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 1/2 частки доходу від оренди нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] в сумі 150 000 грн. У обґрунтування позову посилається на те, що сторони у справі перебували у шлюбі з 05 червня 1996 року, який розірвано рішенням Бориславського міського суду від 15 серпня 2017 року. Позивачка змінювала прізвища: дівоче прізвище [PERSON] , в 1996 році взяла прізвище [PERSON] , потім в 2014 році змінила прізвище на [PERSON] , після другого шлюбу в 2017 році - [PERSON] . За час шлюбу сторонами було придбано таке майно: 1) нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 79,4 кв. метра, куплене на ім`я [PERSON] , попередньо визначена ринкова вартість - 764 400 грн; 2) два нежитлових приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 20.6 кв. м. та 10 кв. м., придбана на прізвище [PERSON] (позивач), попередньо визначена ринкова вартість двох приміщень - 352 800 грн; 3) 2/3 ідеальної частки в квартирі [ADDRESS] загальна площа квартири 49,2 кв. м, придбана на прізвище [PERSON] (позивач), попередньо визначена ринкова вартість квартири в цілому 625 240 грн, вартість 2/3 ідеальної частки - 416 808 грн; 4) автомобіль марки Sang Yong Kyron д.р.н. [NUMBER] , придбаний на ім`я [PERSON] , попередньо визначена ринкова вартість 336 000 грн. Щодо автомобіля марки Sang Yong Kyron д.р.н. [NUMBER] . Зазначений автомобіль був придбаний під час шлюбу [PERSON] згідно договору купівлі-продажу № 156 від 05.09.2011 року. У процесі даного судового розгляду позивачу стало відомо, що згідно договору купівлі-продажу від 22.08.2017 відповідач відчужив зазначений автомобіль без згоди позивачки. При цьому, автомобіль Sang Yong Kyron д.р.н. [NUMBER] є об`єктом спільного майна подружжя, його ринкова вартість, а також сума компенсації 1/2 частки автомобіля, який був відчужений без згоди позивачки, повинні враховуватись при поділі майна колишнього подружжя, [PERSON] та [PERSON] . Наведене обґрунтовується наступним. Відповідач протиправно, без згоди позивачки відчужив громадянці [PERSON] вказаний автомобіль, який є спільним майном подружжя, оскільки був придбаний під час спільного сімейного життя, за спільні кошти. Також позивач послалася на постанови Верховного суду від 21 березня 2018 року у справі № 726/2165/15-ц, від 03.05.2018 у справі №755/20923/14-ц, та зазначила, що автомобіль не підлягає витребовуванню з власності [PERSON] . 3. При цьому, зважаючи на протиправний характер відчуження відповідачем автомобіля без згоди позивачки, при поділі майна подружжя повинна бути врахована вартість компенсації позивачці 1/2 частки спірного автомобіля. Крім цього, згідно договору оренди нежитлового приміщення від 01.09.2017, відповідач здає в оренду нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 79,4 кв. метра, яке є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і підлягає поділу в межах даної цивільної справи. Оскільки приміщення за адресою [ADDRESS] є спільним майном подружжя, спільними також є і доходи отримані від такого приміщення, на підставі ч. 2. ст. 189 ЦК України. В силу ч. 1 ст. 70 СК України, позивачці належить половина всіх доходів отриманих від зазначеної оренди. Відповідно до п. 4.1 Договору оренди від 01.09.2017 вартість оренди становить 15 000 щомісяця. Тобто, за період з 1.09.2017 по 1.05.2019, за 20 місяців, прибуток від оренди склав 300 000 грн. Отже, позивачці належить 150 000 грн, як дохід, одержаний від спільної сумісної власності подружжя. Ухвалою підготовчого засідання від 27.05.2019 відмовлено в прийнятті заяви про збільшення позовних вимог. Постановою Львівського апеляційного суду від 17 жовтня 2019 року задоволено апеляційну скаргу представника позивача - адвоката Квака В.В., ухвалу Бориславського міського суду від 27 травня 2019 року скасовано з направленням справи для продовження розгляду справи до суду першої інстанції. Ухвалою підготовчого засідання від 23.10.2019 задоволено клопотання представника позивача, призначено у справі судову автотоварознавчу експертизу, проведення якої доручено експертам Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз». На вирішення експертизи поставлено питання: яка ринкова вартість автомобіля марки Sang Yong Kyron, реєстраційний номер [NUMBER] на час виконання експертизи з урахуванням його строку експлуатації? На час проведення експертизи провадження у цивільній справі зупинено. Ухвалою судді від 13 квітня 2020 року поновлено провадження у справі, призначено підготовче засідання на 28 квітня 2020 року. Підготовче засідання неодноразово відкладалось у зв`язку з неявкою учасників справи та відповідними клопотаннями учасників справи. Ухвалою від 30 листопада 2020 року підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні на 29 січня 2021 року. Позивач [PERSON] та її представник - адвокат Квак В.В. у судове засідання не з`явилися. Представник позивача направив на адресу суду заяву про розгляд справи у відсутності сторони позивача, позов [PERSON] просить задовольнити в повному обсязі. Відповідач [PERSON] та його представник - адвокат Крамар Ю.М., який діє на підставі договору про представництво інтересів та надання правової допомоги від 10.01.2019, у судовому засіданні заперечили проти задоволення позовних вимог [PERSON] з підстав, наведених у відзиві на позовну заяву, вважають правильним розподіл майна подружжя у порядку, вказаному у відзиві. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , у судове засідання не прибула, була належно повідомлена про час та місце розгляду справи. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, допитавши свідка, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дослідивши та перевіривши усі обставини справи, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, суд ухвалює рішення про наступне. Судом встановлено, що сторони у справі [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 05 червня 1996 року, що стверджується копією свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 05.06.1996, виданого відділом ЗАГС Бориславського МВК Львівської області. Рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 15 серпня 2017 року у справі № 438/576/17 шлюб між сторонами розірвано, вказане рішення суду набрало законної сили 26.08.2017 (т.1 а.с.8-9, 77). Вказаним рішенням, зокрема, встановлено, що більше чотирьох років сторони проживають окремо, спільного господарства не ведуть. Позивачка змінювала прізвища: у 2014 році з [PERSON] на [PERSON] , в 2017 році - [PERSON] , що стверджується копіями свідоцтва про зміну імені, свідоцтва про шлюб позивачки від 21.10.2017 (т.1 а.с.11,12). З копії реєстраційного посвідчення, виданого Дрогобицьким державним комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, записано в реєстрову книгу №1, за реєстровим №10 від 12 липня 2000 р. вбачається, що нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 20,6 кв. м. зареєстроване за [PERSON] на праві приватної власності (т.1. а.с.13). З копії реєстраційного посвідчення, виданого Дрогобицьким державним комунальним міжміським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки, записано в реєстрову книгу №1, за реєстровим №10 від 27 грудня 2000 р. вбачається, що нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 10,0 кв. м. зареєстроване за [PERSON] на праві приватної власності (т.1. а.с.14). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, номер витягу 9394559 від 22.12.2005 вбачається, що [PERSON] належить 2/3 ідеальної частки в квартирі [ADDRESS] загальна площа квартири 49,2 кв. м, придбана на позивача [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 19.12.2005, укладеного між [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Кучеренко Т.О., р.№1372 (т.1 а.с.17). Крім цього, з Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №137094734 від 10.09.2018 (а.с.19 т. 1) вбачається, що нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 79,4 кв. метра, належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Кучеренко Т.О., р.№1256. Відповідно ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Такий висновок суду кореспондується також з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду в постанові від 21.11.2018 в справі № 372/504/17. У судовому засіданні сторони визнали, що вищезазначене нерухоме майно набуто сторонами за час їх перебування у шлюбі, а тому враховуючи зазначену правову позицію та положення ч.1 ст.82 ЦПК України, оскільки жодною із сторін не оспорюються зазначені обставини, суд не перевіряє ці обставини шляхом оцінки доказів та визнає таке нерухоме майно спільним майном подружжя сторін. Визначивши, що усі чотири об`єкти нерухомості, що охоплюються предметом спору, є спільним майном подружжя, суд зазначає наступне. У відповідності до положень ст.70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Однак, жодна із сторін в судовому засіданні визнаючи факт приналежності предмету спору до спільного майна подружжя, не оспорювала принципу рівності часток подружжя у майні, жодних доказів про існування підстав для відступу від рівності часток суду не представили. А тому, виходячи із загального принципу рівності часток подружжя у спільному майні, слід визнати, що позивачу [PERSON] та відповідачу [PERSON] належить в рівних частках нерухоме майно, зокрема у нежитловому приміщенні за адресою [ADDRESS] площею 20,6 кв.м, у нежитловому приміщенні за адресою [ADDRESS] площею 10 кв.м., на 2/3 ідеальної частки житлового приміщення квартири [ADDRESS] , загальною площею 49,2 кв.м та у нежитловому приміщенні за адресою [ADDRESS] , загальною площею 79,4 кв.м. Однак, при визначенні порядку та способу поділу спільного майна подружжя суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч.5 ст.263 ЦПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно з частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Так, судом попередньо встановлено, що сторонам на праві спільної сумісної власності належать три окремі нежитлові приміщення та 2/3 ідеальної частки житлового приміщення. На даний час сторони не домовилися про порядок поділу спільного майна подружжя. Зокрема, позивачем [PERSON] заявлено позовні вимоги про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя шляхом як визначення особистої приватної власності, так і визначення ідеальних часток нерухомого майна. У той час, відповідачем позовні вимоги визнано частково (відзив на позовну заяву від 28.01.2019), зокрема останній просив позов задовольнити частково, залишити у власності позивачки: два нежитлових приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 20.6 кв.м. та 10 кв. м. з добудовами до них площею 11,20 кв.м. та 18,40 кв.м., загальною площею 60,20 кв.м.; 1/3 ідеальну частку в квартирі [ADDRESS] , загальною площею 49, 2 кв. м. Натомість залишити у власності [PERSON] : нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 79,4 кв. метри; 1/3 ідеальну частку в квартирі [ADDRESS] . У подальшому своє ставлення відповідач під час розгляду справи по суті до заявленого позову змінив, просив у порядку поділу спільного майна подружжя, визнати за ним право власності по Ѕ ідеальних часток спірного нерухомого майна. Позивач на підтвердження заявлених вимог про поділ майна шляхом визначення ідеальних часток та можливих варіантів поділу, посилається на висновки №32-19Д1 від 24.09.2019 та №32-19Д2 від 24.09.2019, складених ФОП [PERSON] , та вважає за можливе здійснити поділ майна відповідно до заявлених позовних вимог. Відповідно до висновку №32-19Д1 від 24.09.2019, складеного ФОП [PERSON] на підставі договору з [PERSON] , ринкова вартість ідеальної частки 2/3 квартири [ADDRESS] становить 228345 грн; ринкова вартість приміщень аптеки по [ADDRESS] становить 589621грн, ринкова вартість приміщень аптеки по вул.Коваліва, 33 становить 259936 грн ( т.1 а.с. 203-220). Відповідно до висновку №32-19Д2 від 24.09.2019, складеного ФОП [PERSON] на підставі договору з [PERSON] , оціночна вартість добудованих приміщень аптеки по [ADDRESS] становить 268430 грн (т.1 а.с. 221-224). Однак, відповідач в судовому засіданні категорично заперечив проти визначення судом такого порядку поділу спільного майна подружжя та вважає, що згідно положень ст.365 ЦК України обставиною, відповідно до якої судом може бути припинено право особи на частку у спільному майні та здійснено поділ шляхом визнання права власності за кожним з подружжя за окремими об`єктами нерухомості є виплата грошової компенсації. Крім цього, відповідач [PERSON] не надає свою згоду ні отримувати грошову компенсацію, передбачену ст.71 СК України, замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, а також ні виплачувати її. Звертає увагу суду, що присудження йому грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Проте зазначена грошова сума позивачем не внесена. Далі, відповідно до ст. 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідно до ч. 2 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Згідно з пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України, яка від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. У пункті 25 вказаної постанови Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що при поділі спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин четвертої та п`ятої статті 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених статті 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом (статті 11 ЦК України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Примусове припинення права власності можливе лише згідно зі ст. 365 ЦК України, яка передбачає можливість пред`явлення співвласником майна, яке перебуває у спільній частковій власності, позову про припинення права власності на частку іншого співвласника із виплатою йому грошової компенсації вартості його частки, яка завчасно вноситься на депозитний рахунок суду. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 27 лютого 2019 року у справі № 464/7011/16-ц. Згідно з ст. 365 ЦК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі; річ є неподільною; спільне володіння і користування майном є неможливим; таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналіз зазначеної норми дає підстави дійти висновку про те, що для припинення права особи на частку у спільному майні необхідно встановити наявність будь-якої з обставин, передбачених пунктами 1-3 частини першої статті 365 ЦК України за умови, що таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Аналогічний правовий висновок міститься в постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2018 року в справі № 908/1754/17. При цьому, висновок про істотність шкоди, яка може бути завдана співвласнику, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи та об`єкта, який є спільним майном (постанова Верховного Суду від 18 липня 2019 року у справі № 210/2236/15-ц). При цьому, відповідно до ст. 365 ЦК України згоди особи, право якої на частку у спільному майні припиняється, на отримання грошової компенсації за його частку не потрібно (позивачу лише необхідно внести вартість частки, право на яку припиняється, на депозитний рахунок суду). В той же час, слід зазначити, що вимога попереднього платежу є не просто технічною складовою процедури відчуження майна, яка встановлена законом, а є основною вимогою, на якій має ґрунтуватися рішення суду про позбавлення особи майна без її згоди. Це було і залишається передумовою винесення судом рішення про припинення права на частку у спільному майні (рішення ЄСПЛ від 21.03.2011 у справі «Андрій Руденко проти України»). Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, зокрема, статтею 1 Першого протоколу до неї, передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи безперешкодно користуватися своїм майном. Не допускається позбавлення особи її власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Предметом регулювання статті 1 Першого протоколу до Конвенції є втручання держави у право на мирне володіння майном. У практиці ЄСПЛ (рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23 вересня 1982 року, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21 лютого 1986 року, «Щокін проти України» від 14 жовтня 2010 року, «Сєрков проти України» від 07 липня 2011 року, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23 листопада 2000 року, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 2 листопада 2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року) напрацьовано три критерії, які слід оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції, а саме: чи є втручання законним; чи має воно на меті суспільний, публічний інтерес; чи є такий захід (втручання у право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений статтею 16 ЦК України. Як способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Особа, якій належить порушене право, може скористатися не будь-яким на свій розсуд, а певним способом захисту такого свого права, який прямо визначається спеціальним законом, що регламентує конкретні цивільні правовідносини, або договором. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17, від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц та від 4 червня 2019 року у справі № 916/3156/17. Враховуючи відсутність обов`язкової згоди відповідача на отримання грошової компенсації та попереднього внесення позивачем відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності, зокрема визнає за кожним право власності на Ѕ ідеальну частку нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] площею 20,6 кв.м, на Ѕ ідеальну частку нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] площею 10 кв.м., на 2/6 ідеальну частку житлового приміщення квартири [ADDRESS] , загальною площею 49,2 кв.м , на Ѕ ідеальну частку нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] , загальною площею 79,4 кв.м. Стосовно позовних вимог в порядку поділу спільного майна подружжя шляхом визнання за [PERSON] права власності на автомобіль марки Sang Yong Kyron д.р.н. [NUMBER] суд зазначає наступне. Судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу №156 від 05 вересня 2011 року, укладеного між ІП «АІС-Захід» та [PERSON] , останнім придбано автомобіль марки Sang Yong Kyron (а.с.60-63 т.1). Відповідно до умов кредитного договору №8561/Р від 05.09.2011 (т.1 а.с.66-67) відповідач отримав кредит для здійснення часткової оплати в сумі 54 000 грн спірного автомобіля. Відповідно до договору поруки №8561/Р/S-1 від 05.09.2011, позивач [PERSON] виступила поручителем за кредитним договором №8561/Р від 05.09.2011 (т.1 а.с.64). Із заперечень відповідача вбачається, що останній в інтересах сім`ї, позичив кошти сумі 100 000 гривень на придбання автомобіля у свідка [PERSON] , що підтверджується письмовою розпискою [PERSON] . Зазначені кошти були використані на придбання спірного автомобіля марки «SSANG YONG» загальною вартістю 180 900 грн згідно договору купівлі-продажу №156 від 05.09.2011. Перший внесок становив 126 900 грн, решта у розмірі 54 000 грн було оплачено за рахунок коштів, одержаних на підставі кредитного договору №8561/р від 05.09.2011. Далі, 20.12.2013, тобто в час, коли сторони уже не вели спільного господарства, відповідач на вимогу свідка [PERSON] повернув останньому за рахунок особистих коштів 50 000 грн. 10.07.2017 автомобіль марки «SSANG YONG», д.р.н. [NUMBER] був пошкоджений внаслідок ДТП. Винуватцем ДТП - [PERSON] збитки так і не було відшкодовано, окремі ремонтні роботи проводились за рахунок коштів відповідача. Одночасно, 20.08.2017 [PERSON] пред`явив [PERSON] усну вимогу про повернення залишку позичених коштів в сумі 50 000 грн. А тому, 22.08.2017 [PERSON] вимушений був продати автомобіль марки «SSANG YONG», д.р.н. [NUMBER] . Згідно договору купівлі-продажу №4648/2017/592894 від 22.08.2017 за домовленістю сторін ціна транспортного засобу становила 49 540 грн. Саме за рахунок цих коштів [PERSON] 23.08.2017 повернув [PERSON] залишок боргу в сумі 50 000 грн, що підтверджується розпискою [PERSON] від 23.08.2017. Таким чином, [PERSON] кошти, одержані за продаж зазначеного автомобіля, що перебував у спільній сумісній власності подружжя, використав на погашення зобов`язань, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно спірний автомобіль не може бути віднесений до складу майна, що підлягає поділу. Проте, як зазначено вище, поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст.ст. 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи; вирішуючи спори між подружжям, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб; у випадку, коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до положень ч.1 ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно із ч.ч.2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За вимогами ч.ч.1,2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч.3 ст.61 СК України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.3 ст.65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Автомобіль є цінною річчю, а тому його продаж може здійснюватись за письмової згоди другого з подружжя. Відповідно до ч.4 ст. 65 СК України договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. За змістом наведених норм, факт використання коштів отриманих від продажу спільного майна в інтересах сім`ї повинен доводити той із подружжя, хто відчужив таке майно без згоди на це іншого подружжя. У відповідності до п.3 ч.1 ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. За змістом ст. 218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків. Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є премії, нагороди, які вона, він одержали за особисті заслуги. Суд може визнати за другим з подружжя право на частку цієї премії, нагороди, якщо буде встановлено, що він своїми діями (ведення домашнього господарства, виховання дітей тощо) сприяв її одержанню. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, яка їй, йому належала, а також як відшкодування завданої їй, йому моральної шкоди. З огляду на викладені обставини твердження відповідача з приводу того, що спірний автомобіль не є спільним сумісним майном, а вилучені кошти від продажу спірного автомобіля в розмірі 49 540 грн використані в інтересах сім`ї, не заслуговують на увагу. Після припинення шлюбних відносин з 2013 року (зазначена обставина встановлена рішенням Бориславського міського суду Львівської області від 15 серпня 2017 року у справі № 438/576/17, відповідно до вимог ч.4 ст.82 ЦПК України зазначена фактична обставина не доказується при розгляді даної справи), спірний автомобіль марки Sang Yong Kyron д.р.н. [NUMBER] , залишився у користуванні та розпорядженні відповідача [PERSON] , та що визнано відповідачем по даній справі. Відповідно до договору купівлі-продажу 4648/2017/592894 оформленого та підписаного сторонами в сервісному центрі № 4648 транспортного засобу від 22 серпня 2017 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , відповідач [PERSON] відчужив громадянці [PERSON] вказаний автомобіль. За домовленістю сторін ціна транспортного засобу становить 49 540 грн (т.1 а.с.79). Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно вимог ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпорядження майном, що є об`єктом спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до норм чинного законодавства у відповідності до вимог ст. 60, 70 СК України, позивач по справі - [PERSON] як дружина, має право на Ѕ частину спірного автомобіля. Разом з тим, вищезазначені обставини свідчать про те, що відповідач у порушення вимог ст. 68 СК України розпорядився спільним сумісним майном без згоди позивача [PERSON] після припинення ними спільного сумісного проживання, а саме 22.08.2017, тобто вибуття транспортного засобу 22.08.2017 із спільної сумісної власності подружжя відбулось поза волею [PERSON] та кошти використані не в інтересах сім`ї. Відповідно до зазначених підстав, суд не бере до уваги докази, на які посилається відповідач, як на підставу для відмови в задоволенні позову, а саме розписку про отримання останнім у борг коштів у розмірі 100 000 грн для придбання спірного автомобіля у свідка [PERSON] , розписки свідка [PERSON] про отримання боргу, а також покази останнього в якості свідка щодо обставин про боргові зобов`язання зі сторони відповідача та використання зазначених коштів на придбання спірного автомобіля. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно суд вважає, що позивач має право на грошову компенсацію за Ѕ частину вартості спірного автомобіля, оскільки автомобіль неможливо витребувати у добросовісного набувача, тому, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Аналогічний висновок міститься у постанові Верховного суду від 21.03.2018 року (справа № 726/2165/15-ц) та постанові Верховного суду від 03.05.2018 року ( справа № 755/20923/14-ц). Згідно вимог п. 22 постанови Пленуму Верховного суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими ст. ст. 69-72 СК та ст. 372 ЦК. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між сторонами, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до висновку експерта Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз» за результатами проведеної судової автотоварознавчої експертизи №6763 від 10 березня 2020 року, проведеної за ухвалою суду від 23 жовтня 2019 року: встановити ринкову вартість автомобіля «Ssang Yong Kyron», реєстраційний номер [NUMBER] , на час виконання експертизи не представляється можливим внаслідок того, що він не був представлений для обстеження і у наданих матеріалах відсутні необхідні для цього вихідні дані про комплекс особливостей його стану. Середня ринкова ціна для автомобіля «Ssang Yong Kyron», реєстраційний номер [NUMBER] , станом на 10.03.2020, виходячи з даних про нього, визначених з його ідентифікаційного номера та представлених матеріалів, становить 244553 грн ( т.2 а.с.9-14). Разом з тим, згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі № 916/1415/19). Предметом у цій справі є поділ спільного майна подружжя. Суд вважає, що позивач має право на грошову компенсацію за Ѕ частину вартості спірного автомобіля, оскільки відповідач здійснив його відчуження його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї та автомобіль неможливо витребувати у добросовісного набувача, тому, що витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту при поділі спільного майна подружжя в частині позовних вимог шляхом визнання за відповідачем [PERSON] права власності на автомобіль марки Sang Yong Kyron д.р.н. [NUMBER] є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останньої не підлягають задоволенню. Обрання позивачем неналежного способу захисту своїх прав є самостійною підставою для відмови у позові. Щодо позовних вимог про стягнення Ѕ частки доходу від оренди нежитлового приміщення за адресою [ADDRESS] в сумі 150 000 грн., як прибуток від оренди за період з 01.09.2017 по 01.05.2019, суд дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається і визнано сторонами, що за договором №2 оренди нежитлових приміщень від 01.09.2017, укладеного між орендодавцем [PERSON] та орендарем товариством з обмеженою відповідальністю «Західна фармацевтична компанія», передані в користування нежитлове приміщення загальною площею 79,4 кв.м, яке знаходиться за адресою [ADDRESS] на строк до 31.07.2020 ( т.1 а.с.87-88). Відповідно до п.4.1. вищезгаданого договору, орендна плата за користуванням приміщенням за повний календарний місяць складається з постійної складової, що встановлена у сумі 15 000 гривень та змінної складової, що змінюється кожного місяця та визначається вартістю комунальних платежів, пов`язаних з користуванням приміщенням, з врахуванням податків та зборів, що передбачені законодавством України. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №137094734 від 10.09.2018 (а.с.19 т. 1) вбачається, що нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , площею 79,4 кв. метра, належить на праві приватної власності [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 23 листопада 2005 року, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Бориславського міського нотаріального округу Кучеренко Т.О., р.№1256. У пунктах 23 та 30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про шлюб, розірвання шлюбу та поділ спільного майна подружжя», роз`яснено, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу ( ст. 60,69 СКУ, ч.3 ст. 368 ЦК), відповідно до ч.2,3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого із подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором або законом. Правові підстави визнання майна особистою приватною власністю чоловіка і дружини закріплені ст. 57 СК України, згідно п.3 ч.1 якої, майно набуте одним із подружжя за час шлюбу, але за кошти, які належать йому особисто. Обов`язок доведення набуття майна за особисті кошти одного із подружжя покладається на того з них, хто заперечує факт придбання майна за спільні кошти подружжя. Враховуючи викладені фактичні обставини, слід дійти висновку, що відповідач здійснював підприємницьку діяльність та отримував дохід від надання в оренду придбаних у власність нежитлового приміщення за рахунок спільних коштів подружжя. Проте як вбачається із фінансових податкових звітів за спірний період часу вказаний дохід також включає і витрати на оплату обов`язкових податків і зборів. Крім того, відповідно п.4.1. №2 договору оренди нежитлових приміщень від 01.09.2017, орендна плата за користуванням приміщенням за повний календарний місяць складається з постійної складової, що встановлена у сумі 15 000 гривень та змінної складової , що змінюється кожного місяця та визначається вартістю комунальних платежів, пов`язаних з користуванням приміщенням, з врахуванням податків та зборів, що передбачені законодавством України. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Стаття 78 ЦПК України визначає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). Таким чином, виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом доказів, враховуючи, що стороною позивача не надано суду необхідних відомостей та розрахунків щодо визначення розміру отриманого прибутку, отриманих відповідачем під час здійснення підприємницької діяльності, суд вважає, що підстави для стягнення частини доходу у вказаному розмірі відсутні. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. При зверненні до суду із даним позовом, з урахуванням збільшених позовних вимог, позивачем було оплачено судовий збір у розмірі 6786 грн. У відповідності до ч.1 ст.141 ЦПК України, оскільки позовні вимоги задоволені частково, з відповідача підлягає стягненню в користь позивача сума оплаченого судового збору в розмірі 2 643 грн, тобто пропорційно сумі задоволених позовних вимог. На підставі наведеного та

Outcome: approved