Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

У травні 2022 року [PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя, у якому просить поділити її та [PERSON] спільну сумісну власність та визнати за нею право власності на 1/2 частину квартири за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м., залишити за [PERSON] право власності на 1/2 частку вказаної квартири. Позов обґрунтований тим, що квартира, яка стосується предмета спору, була придбана під час перебування\~\~ [PERSON] та [PERSON] у зареєстрованому шлюбі, та відповідач відмовляється вирішити спір щодо поділу квартири у досудовому порядку. Ухвалою суду від 11.05.2022 року відкрито провадження у цивільній справі, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 17.05.2022 року від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому позивач визнає позовні вимоги щодо поділу спільного майна подружжя, одночасно з цим заперечує щодо судових витрат на правову допомогу у розмірі 5000 грн. з огляду на відсутність розрахунку суми судових витрат та належних доказів, які підтверджують їх здійснення, а також у зв`язку з тим, що проведені витрати не є співмірними із складністю справи та виконаних робіт, витраченим часом, обсягом відповідних робіт та ціною позову. В судовому засіданні позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Бодачевський Р.В. позов підтримали з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача адвокат Анісімова А.М. в судовому засіданні не заперечувала проти задоволення позовних вимог щодо поділу спільного майна подружжя, проте просила вирішити питання про зменшення суми витрат на правову допомогу. Судом встановлено,\~що між\~17\~серпня 1985\~року між\~ [PERSON] у\~Іляшівській сільській\~раді Тростянецького\~району Вінницької області, про що 17 серпня 1985 року складений актовий запис за №10, що підтверджується свідоцтвом про шлюб від 17.08.1985 р. серії [NUMBER] (а.с.35). Після державної реєстрації шлюбу позивачу присвоєно прізвище « [PERSON] ». 03 червня 2013 року між [PERSON] , який діє від імені [PERSON] , та [PERSON] за згодою дружини [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Тростянецького районного нотаріального округу Вінницької області Вихватюк Л.А. та зареєстрований в реєстрі за №544, за яким було придбано двохкімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 47,3 кв.м., житловою площею 26,8 кв.м. (а.с.28-29). На підставі вказаного договору за [PERSON] з 03 червня 2013 року було зареєстровано право власності на квартиру\~\~за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (а.с.30). Законодавством України презюмується, що за загальним правилом будь-яке майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. Так, згідно з частиною 3\~статті 368 Цивільного кодексу України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею\~60, частиною 1 статті\~61 Сімейного кодексу України\~передбачено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. У матеріалах справи відсутні будь-яких докази, які б вказували, що квартира, яка стосується предмета спору, не є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , при цьому останні проти того, що квартира є їхньою спільною сумісною власністю не заперечували. Більш того, відповідач [PERSON] у відзиві на позов не заперечував проти його задоволення. Зважаючи на наведене, суд приходить до висновку, що ця квартира є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] . Частиною 1\~статті 69 Сімейного кодексу України\~встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Статтею 70 Сімейного кодексу України\~визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. У матеріалах справи відсутні будь-які докази, які б вказували на те, що частки [PERSON] та [PERSON] у праві власності на квартиру, яка стосується предмета спору, є різними, а відтак суд виходить з того, що ці частки є рівними. Підстав для відступлення від засад рівності часток сторін або збільшення частки [PERSON] у праві власності на квартиру, яка стосується предмета спору, судом не встановлено. Відповідно до ч.4 ст.206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] ґрунтується на вимогах законодавства України, а відтак підлягає задоволенню. Щодо вирішенні судом питання розподілу судових витрат на професійну правничу допомогу. Частина 1 статті 133 ЦПК України\~передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини 3 вказаної статті Кодексу). Відповідно до статті 137 ЦПК України\~витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, склад та розміри витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Частиною 1 ст.26 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Нормами ст.30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» передбачено, що гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Отже, розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги\~є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі №904/4507/18. Пунктами 1, 2, 3 частини 2 статті 141 ЦПК України\~передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У цивільній справі на підтвердження витрат відповідача на професійну правничу допомогу в розмірі 5 000 грн. позивачем було надано: договір про надання правничої допомоги, укладений 28 квітня 2022 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Бодачевським Р.В. (а.с.37), акт прийому-передачі виконаних робіт від 29 квітня 2022 року на суму 5000 грн. (а.с.38), квитанцію до прибуткового касового ордеру №55 від 28 квітня 2022 року на суму 5000 грн. (а.с.39). Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі №755/9215/15-ц, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Також суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично, але й також, чи була їх сума обґрунтованою. Ті самі критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. У рішеннях від 12 жовтня 2006 р. у справі «Двойних проти України», від 10 грудня 2009 р. у справі «Гімайдуліна і інші проти України», від 23 січня 2014 р. у справі «East/West Alliance Limited проти України», від 26 лютого 2015 р. у справі «Баришевський проти України» зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір\~обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 р. у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. У разі недотримання вимог частини 4 статті 137 ЦПК України\~суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідач [PERSON] у відзиві на позов скористався своїм правом на подачу відповідної заяви про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу. При вирішенні питання щодо стягнення витрат на професійну правничу\~допомогу суд, враховуючи характер і обсяг виконаних представником позивача робіт / наданих послуг, складність даної справи (справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, цивільний позов визнаний відповідачем в повному обсязі до початку розгляду по суті, невеликий обсяг досліджуваних доказів) та подані відповідачем заперечення щодо заявленого розміру витрат на правову допомогу позивача,

Outcome: approved