Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

В квітні 2022 року [PERSON] звернувся з позовом до АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я. Мотивуючи свою заяву тим, що він в період з 05.12.2007 року по 06.06.2017 року, з 04.04.2018 року по 22.02.2021 року працював в шкідливих умовах на підприємстві відповідача ПАТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» внаслідок чого захворів на професійне захворювання. Висновком МСЕК від 29.03.2022 року позивачу встановлено 65% втрати професійної працездатності у зв`язку з професійним захворюванням, встановлено третю групу інвалідності, з наступним переоглядом. Вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він не має змоги вести звичне життя, тому що змушений постійно перебувати на обліку у ЛПЗ, приймати ліки без них його стан погіршується. Вказує на те, що його самопочуття не поліпшується, негативні зміни, які сталися є незворотними. Розмір моральної шкоди позивач оцінює в сумі 422 500 гривень 00 копійок, яку просив стягнути з відповідача. Ухвалою Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 06 квітня 2022 року позовну заяву прийнято до свого провадження та призначено розгляд в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі доказами. Представник відповідача АКЦІОНЕРНОГО ТОВАРИСТВА «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» скористався правом надання відзиву, у якому просив задовольнити позовні вимоги частково у сумі 65487,50 грн. та відстрочити виконання судового рішення до закінчення військового стану. Вказав, що сума моральної шкоди завищена та не відповідає засадам розумності та справедливості. Зазначили, що Указом Президента України від 24.02.22 року № 64/2022 в Україні введено воєнний стан. Наразі АТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» не займається видобутком залізної руди, основним споживачем якої є ПРАТ «МАРІУПОЛЬСЬКИЙ МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ ІМЕНІ ІЛЛІЧА», яке знаходиться в фізичній та економічній блокаді у місті Маріуполь під загрозою знищення, де відбуваються військові дії. Відповідно на даний момент відвантаження продукції зупинено, кошти від реалізації не надходять, що істотно ускладнює виконання рішення і дедалі робить його неможливим, а тому є підставою для відсторонення виконання судового рішення. В той же час АТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» здійснює витрати, пов`язані із забезпеченням життєдіяльності підприємства, виплатою заробітної плати працівникам без будь-яких обмежень, сплатою податків та інших обов`язкових платежів до державного бюджету. Також підприємство надає допомогу Збройним силам України та підрозділам Територіальної оборони. Зазначає, що за таких підстав, кошти, які є в наявності у АТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ», на теперішній час спрямовуються перш за все на цілі, пов`язані з підтримкою економіки та обороноздатності країни. Крім того, представником позивача подано заяву про часткове визнання позову, а саме АТ «КРИВОРІЗЬКИЙ ЗАЛІЗОРУДНИЙ КОМБІНАТ» частково визнає спричинену [PERSON] моральну шкоду, завдану ушкодженням здоров`я в розмірі 65\~487, 50 грн.. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Згідно ст.\~12\~ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України\~встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Судом встановлено, що [PERSON] з 05.12.2007 року по 06.06.2017 року, з 04.04.2018 року по 22.02.2021 року перебував у трудових відносинах з ПАТ «Кривбасзалізрудком», працюючи на різних посадах. Звільнений з підприємства 22.02.2021 року за власним бажанням на підставі ст. 38 КзПП України, що підтверджується копією трудової книги позивача (а.с. 9-14). Згідно Акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання від 07 лютого 2022 року встановлено причини виникнення професійного захворювання, а саме: робота позивача протягом 12 років 4 місяці в умовах впливу шкідливих факторів, а саме: важкість праці- маса вантажу, що підіймається постійно та переміщується вручну складала 36 кг при допустимій до 30 кг., перевищувала на 6 кг., статичне навантаження за зміну при утримані вантажу, докладанні зусиль двома руками, 72\~300 кг/с при допустимому 70000 кг/с; періодичне перебування в незручній або фіксованій позі стоячи 60, 8% при допустимому до 60%; пил переважно фіброгенної дії- концентрація пилу переважно фіброгенної дії з вмістом вільного діоксиду кремнію від 10 до 70% в повітрі робочої зони перевищувала гранично - допустиму в 1, 9 рази і складала 3, 8 мг/м3 при ГДК 2, 0мг/м3. Осіб, які порушили законодавство про охорону праці, гігієнічні регламенти і нормативи встановити не можливо (а.с. 15-19). Відповідно до висновку МСЕК від 29.03.2022 року [PERSON] первинно встановлено 65 % втрати професійної працездатності в зв`язку з професійним захворюванням з 21.03.2022 року по 01.04.2024 року та встановлення третьої групи інвалідності, з наступним переоглядом 01.03.2024 року. Інвалідність встановлена на строк до 01.04.2024 року (а.с.25-26). З наведеного вбачається, що між сторонами склалися трудові правовідносини, оскільки підставою виникнення професійного захворювання у позивача слугувало саме виконання ним трудових обов`язків значний період на підприємстві відповідача , а отже наявні у зв`язку з цим підстави, передбачені\~ст. ст. 153, 2371 КЗпП України, для відшкодування моральної шкоди. Статтею 3 Конституції України\~встановлено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Частина 4 статті 43, частина 1 статті 46\~Конституції України передбачають, що кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Відповідно до\~ст.1167 ЦК України\~- моральна шкода завдана фізичній або юридичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала. Згідно п.3 ч.1ст.268\~ЦК України\~відносини з приводу відшкодування моральної шкоди, пов`язаної з ушкодженням здоров`я, випливають з порушення немайнових прав, а тому не мають строку позовної давності. У відповідності до\~ст. 4 ЗУ «Про охорону праці»\~від14 жовтня 1992 року N 2694-XII державна політика в області охорони праці базується на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення незалежних, безпечних умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. Відповідно до\~статті 153 КЗпП України\~забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.\~ Статтею 173 КЗпП України\~закріплено за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків. Частинами 1,3 статті 13\~Закону України\~«Про охорону\~праці» визначено: роботодавець зобов`язаний створити на робочому місці в кожному структурному підрозділі умови праці відповідно до нормативно-правових актів, а також забезпечити додержання вимог законодавства щодо прав працівників у галузі охорони праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Статтею 237-1 КЗпП України\~передбачено проведення відповідно до законодавства власником або уповноваженим ним органом відшкодування моральної шкоди працівнику у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. У зв`язку з тим, що відповідно до положень\~ст. 237-1 КЗпП України\~відшкодувати працівнику моральну шкоду у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок професійного захворювання, спричиненого негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці, суд дійшов висновку про необхідність відшкодування позивачу моральної шкоди за рахунок відповідача. Зупиненням, а в подальшому й скасуванням права громадян, що потерпіли від нещасних випадків на виробництві, на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду, яке вони мали відповідно до приписів первинної редакції Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасного випадку на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», саме право цих громадян на відшкодування моральної шкоди не порушено, оскільки\~статтею 237-1 КЗпП України\~їм надано право відшкодовувати моральну шкоду за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). Враховуючи встановлені судом обставини, які знайшли підтвердження в наданих доказах, встановлений факт завдання моральної шкоди позивачу підприємством - відповідачем внаслідок порушення вимог законодавства про охорону праці, встановлених нормативів щодо рівня небезпечних та шкідливих факторів виробничого середовища та трудового процесу, суд вважає, що причинена моральна шкода підлягає компенсації. Суд зауважує, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини, яка є джерелом національного законодавства, порушення прав людини вже само по собі тягне за собою моральні страждання та виникнення моральної шкоди, а тому факт страждань доказування не потребує, для суду достатньою підставою для присудження компенсації моральної шкоди є сам факт порушення права (справа «Войтенко проти України», «Науменко проти України»). Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди, суд виходить з меж позовних вимог та доводів позовної заяви, часткового визнання позову відповідачем, тяжкості наслідків, які настали в здоров`ї позивача, незворотності змін його здоров`я, розміру втрати працездатності, відсутності наявності динаміки покращення стану позивача, постійний характер страждань, виходячи із засад розумності та справедливості, з урахуванням ступеню втрати професійної працездатності - 65 %, встановлення третьої групи інвалідності, значний період роботи у відповідача в умовах впливу шкідливих факторів, суд вважає необхідним визначити розмір компенсації у\~сумі 130\~000\~грн.,\~що буде\~відповідати розміру заподіяної моральної шкоди. Що стосується клопотання представника відповідача про відстрочку виконання рішення суду до закінчення воєнного стану, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст. 267 ЦПК України суд, який ухвалив рішення, може визначити порядок його виконання, надати відстрочення або розстрочення виконання, вжити заходів для забезпечення його виконання, про що зазначає в рішенні. Згідно ч.1, ч.3, ч.4 ст.435 ЦПК України за заявою сторони суд, який розглядав справу як суд першої інстанції, може відстрочити або розстрочити виконання рішення, а за заявою стягувача чи виконавця (у випадках, встановлених законом), - встановити чи змінити спосіб або порядок його виконання. Підставою для встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення є обставини, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим. Вирішуючи питання про відстрочення чи розстрочення виконання судового рішення, суд також враховує: 1) ступінь вини відповідача у виникненні спору; 2) щодо фізичної особи - тяжке захворювання її самої або членів її сім`ї, її матеріальний стан; 3) стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо. Таким чином, розстрочка, відстрочка виконання рішення суду може бути надана у виняткових випадках, що обумовлюють об`єктивні ускладнення при виконанні судового рішення або наявність яких робить його виконання неможливим. Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України в п. 10 Постанови від 26 грудня 2003 року № 14 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність органів і посадових осіб державної виконавчої служби та звернень учасників виконавчого провадження», задоволення заяви про розстрочку виконання рішення суду можливе лише у виняткових випадках, які суд визначає, виходячи із особливого характеру обставин, що ускладнюють або виключають виконання рішення суду (хвороба боржника або членів його сім`ї, стихійне лихо, інші надзвичайні події тощо). З наведених норм вбачається, що суд може відстрочити чи розстрочити виконання рішення лише у виняткових випадках, за наявності обставин, що ускладнюють його виконання за умови надання достатніх доказів існування таких обставин. Представник відповідача посилається на воєнний стан, неможливість в повній мірі реалізовувати залізну руду та на існування заборгованості споживачів їх продукції перед ними за поставлену продукцію. Жодних обмежень щодо виконання судових рішень на період дії воєнного стану, запровадженого Указом Президента України від 24.02.2022 року, діючим законодавством не передбачено. Натомість, Законом України «Про правовий режим воєнного стану» від 12 травня 2015 року № 389-VIII, скорочення чи прискорення будь-яких форм судочинства забороняється, тобто будь-яких обмежень у здійсненні правосуддя не встановлено. Таким чином, судом не встановлено наявності виняткових обставин, передбачених ст.435 ЦПК України, які можуть бути підставою для відстрочки виконання рішення суду та доказів таких обставин представником відповідача суду не надано. Стосовно питання про судові витрати суд зазначає наступне. Позивача згідно п.2 ч.1ст.5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» звільнено від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях. Частина 1статті 133\~ЦПК України передбачає, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч.6 ст.\~141\~ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Пунктом 3 частини 2 статті 141\~ЦПК України визначено, що у разі часткового задоволення позову інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на те, що позовні вимоги задоволено частково, враховуючи приписи статті 141 ЦПК України, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягають стягненню судові витрати пов`язані зі сплатою судового збору на користь держави у сумі 1 300 гривень.

Outcome: partial