Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд з даним позовом до Бершадської міської ради Гайсинського району про стягнення невиплаченої заробітної плати, грошової компенсації за невикористану відпустку у якому просила стягнути із відповідача на її користь невиплачену заробітну плату та компенсацію за невикористану відпустку у розмірі 83277 грн. 66 коп.. Допустити негайне виконання рішення в частині стягнення заробітної плати у межах суми платежу за один місяць. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона перебувала в трудових відносинах з Бершадською міською радою з 15.12.2021 по 28.02.2022року. 15.12.2021 року між міським головою [PERSON] та нею, [PERSON] укладено Контракт, відповідно до якого її було призначено на посаду директора комунального унітарного підприємства Бершадської міської ради «Бершадь - Сервіс» на термін з 15.12.2021 по 15.06.2022 року, що підтверджується Розпорядженням міського голови «Про призначення [PERSON] на посаду директора комунального унітарного підприємства Бершадської міської ради «Бершадь - Сервіс» від 15.12.2021 року за № 495-к. 28.02.2022 року вона була звільнена з займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України, що підтверджується Розпорядженням міського голови «Про звільнення [PERSON]» від 28.02.2022 року за № 44-к. Проте при звільненні заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку їй виплачена не була. Згідно відомостей нарахування заробітної плати працівникам КУП «Бершадь-Сервіс», загальна заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку [PERSON] станом на 28.02.2022 року складала 83277 грн. 66 коп., зокрема: за грудень 2021 року - 51095,5 грн.; за січень 2022 року - 14582,9 грн. та за лютий 2022 року -17599,26 грн.. Станом на час подання позовної заяви нараховані суми заробітної плати та компенсації за невикористану відпустку відповідачем їй не виплачено. У зв`язку з чим вона була вимушена звернутися до суду. У судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце судового розгляду були повідомлені належним чином. Позивачка [PERSON] подала до суду заяву в якій просить проводити розгляд справи за її відсутності. Позовні вимоги підтримує і просить їх задовольнити. Представник відповідача міський голова Драган В.Г. у судове засідання не з`явився, надав відзив на позовну заяву в якому позов [PERSON] визнав. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи та усі зібрані по справі докази, давши їм оцінку в сукупності, суд дійшов наступних висновків. Судом встановлено, що з 15.12.2021 по 28.02.2022 року [PERSON] перебувала в трудових відносинах з Бершадською міською радою, що підтверджується копією трудової книжки серії [NUMBER] (початок заповнення 23.07.1990 року). 15.12.2021 року між міським головою Драганом В.Г. та [PERSON] укладено Контракт, відповідно до якого її було призначено на посаду директора комунального унітарного підприємства Бершадської міської ради «Бершадь - Сервіс» на термін з 15.12.2021 по 15.06.2022 року, що підтверджується копією контракту та Розпорядженням міського голови «Про призначення [PERSON] на посаду директора комунального унітарного підприємства Бершадської міської ради «Бершадь - Сервіс» від 15.12.2021 року за № 495-к. 28.02.2022 року [PERSON] була звільнена з займаної посади за угодою сторін згідно п. 1 ст. 36 Кодексу Законів про працю України, що підтверджується Розпорядженням міського голови «Про звільнення [PERSON]» від 28.02.2022 року за № 44-к. При звільненні заборгованість по заробітній платі та компенсація за невикористану відпустку позивачці виплачена не була. Згідно відомостей нарахування заробітної плати працівникам КУП «Бершадь-Сервіс», загальна заборгованість по заробітній платі та компенсації за невикористану відпустку [PERSON] станом на 28.02.2022 року складала 83277 грн. 66 коп., зокрема: за грудень 2021 року - 51095,5 грн.; за січень 2022 року - 14582,9 грн. та за лютий 2022 року -17599,26 грн.. Відповідно до частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Частиною 3 статті 94 КЗпП України передбачено, що питання державного і договірного регулювання оплати праці, прав працівників на оплату праці та їх захисту визначається цим Кодексом, Законом України «Про оплату праці» та іншими нормативно-правовими актами. За положеннями статті 2 Закону України «Про оплату праці» основна заробітна плата - це винагорода за виконану роботу відповідно до встановлених норм праці (норми часу, виробітку, обслуговування, посадові обов`язки). Вона встановлюється у вигляді тарифних ставок (окладів) і відрядних розцінок для робітників та посадових окладів для службовців. Згідно із ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Частиною 1 статті 115 КЗпП України встановлено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Положеннями ч. 1 ст. 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Згідно ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном; ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини (зокрема, наприклад, справа Суханов та Ільченко проти України заяви № 68385/10 та № 71378/10, а також справа Принц Ліхтенштейну Ганс-Адам II проти Німеччини , заява № 42527/98 тощо) майно може являти собою існуюче майно або засоби, включаючи право вимоги відповідно до якого заявник може стверджувати, що він має принаймні законне сподівання/правомірне очікування (legitimate expectation) стосовно ефективного здійснення права власності. Європейський Суд неодноразово вказував, що володінням, на яке поширюються гарантії ст. 1 Протоколу № 1 є також майнові інтереси, вимоги майнового характеру, соціальні виплати, щодо яких особа має правомірне очікування, що такі вимоги будуть задоволені. Таким чином, судом встановлено, що позивачку було звільнено із займаної посади, однак станом на момент звільнення роботодавець мав заборгованість перед [PERSON] по виплаті заробітної плати. При цьому, відповідачем не було виконано обов`язок щодо виплати всіх сум, належних позивачці, під час звільнення. Таким чином, позовна вимога щодо стягнення з відповідача на користь позивачки заборгованості по заробітній платі підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про стягнення компенсації за несвоєчасно виплачену щорічну відпустку при звільненні слід зазначити наступне. Відповідно до статті 45 Конституції України, кожен, хто працює, має право на відпочинок. Це право забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час. Максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та оплачуваної щорічної відпустки, вихідні та святкові дні, а також інші умови здійснення цього права визначаються законом. Закон України «Про відпустку» установлює державні гарантії права на відпустки, визначає умови, тривалість і порядок надання їх працівникам для відновлення працездатності, зміцнення здоров`я, а також для виховання дітей, задоволення власних життєво важливих потреб та інтересів, всебічного розвитку особи. Згідно зі статтею 4 Закону України «Про відпустку» установлюються такі види відпусток: 1) щорічні відпустки: основна відпустка (стаття 6 цього Закону); додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (стаття 7 цього Закону); додаткова відпустка за особливий характер праці (стаття 8 цього Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством; 2) додаткові відпустки у зв`язку з навчанням (статті 13, 14 і 15 цього Закону); 3) творча відпустка (стаття 16 цього Закону); 3-1) відпустка для підготовки та участі в змаганнях (стаття 16-1 цього Закону); 4) соціальні відпустки: відпустка у зв`язку з вагітністю та пологами (стаття 17 цього Закону); відпустка для догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку (стаття 18 цього Закону); відпустка у зв`язку з усиновленням дитини (стаття 18-1 цього Закону); додаткова відпустка працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину-особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи (стаття 19 цього Закону); 5) відпустки без збереження заробітної плати (статті 25, 26 цього Закону). Законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Відповідно до частини 1 статті 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Згідно з частиною 1 статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Відповідно до частини 1 статті 83 КЗпП України та частини 1 статті 24 Закону України «Про відпустку», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - інваліда з дитинства підгрупи А I групи. Положеннями статей 4, 6 Закону України «Про відпустку» передбачено, що щорічна відпустка складається з основної відпустки, додаткової відпустки за роботу із шкідливими та важкими умовами праці, додаткової відпустки за особливий характер праці, інших додаткових відпусток, передбачених законодавством. Щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору (частина 1 статті 6 Закону). Механізм здійснення відповідного розрахунку середнього заробітку визначено Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок). При визначенні середньої заробітної плати слід виходити з того, що в усіх випадках, коли за чинним законодавством вона зберігається за працівниками підприємств, установ, організацій, це слід робити відповідно до Порядку. Цей нормативний акт не застосовується лише тоді, коли середня заробітна плата визначається для відшкодування шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я, та призначення пенсії. Згідно з п. 7 Порядку, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Із розрахунку виключаються святкові та неробочі дні, встановлені законодавством. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки. Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 13 від 24 грудня 1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», розглядаючи спори про виплату грошової компенсації за невикористану відпустку, необхідно виходити з того, що згідно зі статтею 83 КЗпП України вона може бути стягнена на вимогу працівника за всі дні невикористаної ним основної й додаткової щорічної відпустки, тільки в разі звільнення його з роботи. Розмір грошової компенсації за невикористану відпустку за попередні роки визначається виходячи із середнього заробітку, який працівник має на час її проведення. Таким чином, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині стягнення компенсації за невикористану щорічну відпустку також підлягають задоволенню. Враховуючи встановлені у справі обставини по наявним письмовим доказам, а також те, що відповідач позов повністю визнає, що свідчить про обставини, які суд повинен врахувати при розгляді справи, суд прийшов до висновку, що наявні підстави для повного задоволення позову та стягнення з відповідача заборгованості по заробітній платі, а також грошової компенсації за невикористану щорічну відпустку у сумі 83277 грн. 66 коп.. Відповідно до ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а порушені права позивача судовому захисту. Крім того, відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору на підставі п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп.. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: approved