Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

У серпні 2016 року позивач - [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про стягнення заборгованості за договором позики. Позов мотивований тим, що 30.11.2013 року позивач позичив [PERSON] грошову суму у розмірі 2500 доларів США, 00 центів. 08 липня 2013 року позивач дав у борг [PERSON] грошову суму у розмірі 2160 доларів США, 00 центів. 09 серпня 2013 року [PERSON] позичив відповідачу грошову суму у розмірі 500 доларів США, 00 центів. Всього позивач позичив [PERSON] 5360 доларів США, 00 центів. Передача грошових коштів підтверджується відповідними розписками. Відповідач повинен був повернути грошові кошти у строк до 30 грудня 2013 року, 08 серпня 2013 року та 08 вересня 2013 року. Не зважаючи на те, що строк повернення боргу сплив, відповідач не повертає [PERSON] грошову суму у розмірі 5360 доларів США, 00 центів. Неодноразові вимоги про повернення боргу відповідач ігнорує, та уникає зустрічі з позивачем. У зв`язку із викладеним, [PERSON] просить суд стягнути з [PERSON] на свою користь заборгованість за розписками, в гривневому еквіваленті, у розмірі 142 040, 00 грн. та судові витрати. Відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що дійсно брав грошові кошти у [PERSON] в борг, проте частково повернув 400 доларів США. Також вказує, що борг було переведено на іншу особу, тому він є неналежним відповідачем. Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2015 року борг у розмірі 5000 доларів США, 00 центів стягнуто з [PERSON] . Просить відмовити у задоволенні позову. У запереченнях на відповідь на відзив позивач вказує, що дійсно відповідач погасив заборгованість у розмірі 400 доларів США, 00 центів. Іншу частину боргу [PERSON] у розмірі 5000 доларів США не сплатив. Цей борг не має відношення до [PERSON] , оскільки виник на підставі іншої розписки. Тому відповідач повинен повернути заборгованість. Просить позовні вимоги задовольнити. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 вересня 2016 року відкрито провадження у справі. Заочним рішенням Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2017 року позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про стягнення боргу, задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] заборгованість у розмірі 132 976, 77 грн. та судовий збір у розмірі 1329, 77 грн. 08.08.2017 року відповідачем подана заява про перегляд заочного рішення. Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 вересня 2017 року заочне рішення скасовано, справа призначена до розгляду. У зв`язку із звільненням суддів Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська [PERSON] , [PERSON] , справа передана судді Кондрашову І.А. (протокол від 16.02.2021 року). Ухвалою Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 12 квітня 2021 року справу прийнято в провадження судді Кондрашова І.А., ухвалено розглядати справу за правилами спрощеного позовного провадження з викликом (повідомленням) сторін. В судовому засідання позивач підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити. Відповідач та його представник заперечували проти задоволення позову, оскільки позичальником [PERSON] було переведено цей борг у розмірі 5000 доларів США на іншу особу, про що є розписка. Інша частина заборгованості поверталась частково [PERSON] . Тому відповідач нічого не винен позивачу, а отже позов є необґрунтованим і безпідставним. Просять відмовити у задоволенні позовних вимог. Суд, заслухавши пояснення сторін, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, з урахуванням заперечень відповідача, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до таких висновків. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Вимогами ст. 10 ЦПК України передбачено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Суд в межах заявлених позовних вимог (стаття 13 ЦПК України) та наданих сторонами доказів по справі встановив наступні обставини та правовідносини. Згідно ст. ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. В силу ст. ст. 526, 527 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цивільного законодавства. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом. Судом встановлено, що 08.07.2013 року [PERSON] позичив у [PERSON] 2 160 доларів США, 00 центів, які зобов`язався повернути у строк до 08 серпня 2013 року, що підтверджено розписко (а.с. 22). 09.08.2013 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 500 доларів США, 00 центів, які мав повернути до 08.09.2013 року (а.с. 20). 29.11.2013 року [PERSON] позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 2500 доларів США, 00 центів та зобов`язався повернути суми у розмірі 2700 доларів США, 00 центів у строк до 30.12.2013 року. Загалом відповідач отримав у борг від [PERSON] грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 5360 доларів США, 00 центів. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України за договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Отже, відповідач зобов`язаний повернути суму позики [PERSON] . Разом з тим, відповідно до ч. 1 ст. 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. В судовому засіданні встановлено, що позивачем у присутності боржника та [PERSON] була переведена сума боргу у розмірі 5000 доларів США, 00 центів з [PERSON] на нового боржника [PERSON] . Це підтверджено розпискою від 01.12.2014 року, з якої вбачається допис «Расписка. 5000 $ перевел на [PERSON] » (а.с. 32). Частина перша статті 510 ЦК України визначає, що сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. Відповідно до ст. 520 Цивільного кодексу України боржник у зобов`язанні може бути замінений іншою особою (переведення боргу) лише за згодою кредитора, якщо інше не передбачено законом. В даному випадку переведення боргу відбулось зі згоди кредитора [PERSON] , який підтвердив, що він особисто підписав розписку про переведення боргу на 5000 доларів США. Крім того, в судовому засіданні [PERSON] пояснив, що він також повернув [PERSON] грошові кошти у розмірі 160 доларів США, 00 центів, 40 доларів США, 00 центів та 200 доларів США, 00 центів, що доведено розпискою про повернення коштів (а.с. 33). Отже, частину боргу у розмірі 5000 доларів США, 00 центів позивач перевів на іншу особу, а іншу частину у розмірі 400 доларів США, 00 центів, боржник повернув [PERSON] , що підтверджено підписом позивача на розписці про повернення коштів (а.с. 33). У зв`язку із цими обставинами, відповідач вважається таким, що не має заборгованості перед [PERSON] . Суд відхиляє доводи позивача про те, що борг, який переведений на [PERSON] , це інший борг та інші грошові кошти, які вже були стягнуті рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 07.10.2015 року. Судом досліджено вказане рішення суду, з якого встановлено, що заборгованість виникла також на підставі розписки від 01 грудня 2014 року, тобто дата переведення боргу співпадає з датою розписки, що була предметом розгляду у справі №199/6614/15-ц. Тобто це одна й та сама заборгованість. У свою чергу позивач не довів належними та допустимими доказами, що заборгованість, яку він перевів на [PERSON] , не має відношення до [PERSON] , і що це інша заборгованість. Ці факти не підтверджені жодним доказом та носять характер припущення. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Отже, сторона, яка посилається на ті, чи інші обставини, повинна навести докази, на підставі яких суд може отримати достовірні відомості про фактичні обставини справи. У іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин, суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Згідно ч. 5 ст. 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд позбавлений можливості встановити, що заборгованість у розмірі 5000 доларів США, 00 центів, яка переведена на [PERSON] , є іншим боргом. Тому суд відносить цю заборгованість на рахунок [PERSON] , а оскільки вона була переведена, останній не має заборгованості та не є належним відповідачем по даній справі. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про безпідставність заявлених позовних вимог, тому у їх задоволенні належить відмовити. В силу ст. 141 ЦПК України судовий збір не відшкодовується. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed