Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду із позовною заявою до [PERSON] в якій просить стягнути з [PERSON] заборгованість за договором позики у розмірі 627 454,84 євро, що станом на 31.01.2020 еквівалентно 17 239 384,47 грн. Стислий виклад позиції сторін. В обґрунтування позовних вимог позивачка [PERSON] покликається на те, що 07.05.2016 на території України громадянином Федеративної Республіки Німеччина [PERSON] було вчинено розписку, з якої слідує, що відповідач отримав від [PERSON] позику в розмірі 385 696,00 євро, котру зобов`язався повернути до 02.05.2018. Умовами договору позики, вчиненого між позивачем та відповідачем, розмір процентів за користування коштами та черговість їх виплати не встановлена. З огляду на ч. 2 ст. 1048 ЦК України, отримана [PERSON] позика не може вважатися безпроцентною. Вважає, що виходячи з норм ст. 1048 ЦК України у відповідача в зв`язку з отриманням від позивачки позики в розмірі 385 696,00 євро виник обов`язок сплачувати [PERSON] проценти щомісячно в розмірі на рівні облікової ставки Національного банку України за період з 01.06.2016 по 31.01.2020 у розмірі 221 557, 22 євро. Також, в силу положень ч.2 ст. 625 ЦК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають стягненню 3% річних за період з 03.05.2018 по 31.01.2020 у сумі 20 201,62 євро. Таким чином, у зв`язку з невиконанням відповідачем зобов`язання за договором позики з [PERSON] на користь [PERSON] просить стягнути суму коштів у розмірі 627 454, 84 євро, що станом на 31.01.2020 еквівалентно 17 239 384, 47грн. (27,4751 х 627 454, 84 = 17 239 384,47 грн.). У зв"язку із чим [PERSON] звернулась до суду із даним позовом /т. 1 а.с. 2-10/. 02.04.2021 на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] в якому останній зазначає, що позивачем надано до суду ксерокопію розписки від 07.05.2016, яка нібито підтверджує факт отримання ним від позивача позики в розмірі 385 696,00 євро, котру відповідач нібито зобов`язався повернути до 02.05.2018. При цьому надана позивачем ксерокопія змісту розписки не містить жодних відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем грошових коштів в сумі 385 696, 00 євро. Позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі вказаної позивачем суми коштів відповідачу. Крім того, відповідно до наданої позивачем ксерокопії розписки від 07.05.2016, в розписці зазначається сума «385,696 євро триста вісімдесят п`ять, шістсот дев`яносто шість євро», яку нібито відповідач позичив у позивача. Тобто, в наданій позивачем ксерокопії розписки йде мова про суму в розмірі 385,696 євро триста вісімдесят п`ять, шістсот дев`яносто шість євро, і аж ніяк не про 385 696 (триста вісімдесят п`ять тисяч шістсот дев`яносто шість) євро. Тому не зрозуміло, звідки позивачем взято суму коштів в розмірі 385 696,00 євро, які нібито він «зайняв» у позивача, оскільки якщо виходити зі змісту розписки - то мова йде про «зайняті» кошти в сумі 385+ 696 євро, що дорівнює 1 081 євро. Більше того, враховуючи сам зміст розписки, однозначно можна стверджувати про те, що сума коштів, які були «зайняті» відповідачем у позивача в розписці від 07.05.2016, взагалі чітко не визначена. По-друге, виходячи зі змісту розписки (на яку посилається позивач), відповідач зобов`язався сплатити борг в місяць 1,928 євро 48 центів. Враховуючи, що в календарному році 12 місяців, а кошти нібито були «зайняті» відповідачем у позивача на два роки, то навіть здійснивши простий арифметичний підрахунок коштів, які повинні були б бути повернені відповідачем в кожному місяці за два роки (за період з травня 2016 року по травень 2018 року), жодним чином аж ніяк не вийде сума 385 696,00 євро. По-третє, в наданій позивачем ксерокопії розписки в даті повернення боргу, а саме в даті «02.05.2018 року» має місце виправлення в останній цифрі року, тому по ксерокопії неможливо точно визначити точну дату повернення боргу. Вважає, що у позивача відсутні будь-які правові підстави для нарахування процентів на рівні облікової ставки Національного банку України. В частині, що стосується стягнення 3% річних за період з 03.05.2018 по 31.01.2020 в сумі 20 201, 62 євро, зазначає, що розрахунок 3% річних було зроблено виходячи з суми 385 696, 00 євро. Оскільки сума коштів, які були нібито «зайняті» відповідачем у позивача в розписці від 07.05.2016 взагалі чітко не визначена, тому зроблений позивачем розрахунок 3% річних взагалі не може бути прийнятий до уваги. Відповідач стверджує, що оригінал розписки знаходиться у нього, а це в свою чергу є свідченням і беззаперечним доказом того, що у відповідача відсутні будь-які зобов`язання перед позивачем за розпискою від 07.05.2016, оскільки відповідно до статті 545 ЦК України, наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку /т. 1 а.с.84-96/. 07.04.2021 позивачкою було подано відповідь на відзив в якому зазначає, що щодо факту передачі коштів, а саме відсутності доказів передання коштів позивачем відповідачу ВСУ (ВСУ в постанові №309/3458/14-ц) виклав правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передання грошової суми позичальнику. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Тобто, розпискою, яка наявна в матеріалах справи, було підтверджено договір позики між [PERSON] та [PERSON] та факт передачі коштів від позивача відповідачу, у якому відповідач зобов`язувався повернути до 02.05.2018. Згідно чинного законодавства, немає підстав вважати даний договір недійсним. Крім цього, відповідач у відзиві вказує, що не розуміє, чому відповідачем в позові вказано суму 385 696 євро і навмисне вводить суд в оману, проставляючи кому в цифровому написі суми позики зазначаючи начебто суму позики в розмірі «385,696 євро», що не відповідає дійсності. Вказана в позові сума, написана ґрунтуючись на фактичній сумі переданій позивачкою відповідачу, яка відповідає сумі зазначеній в розписці, а саме «385 696 євро», де жодної коми між цифрами даної суми немає. Не вірним є і тлумачення відповідача щодо начебто вказаних в розписці процентів за договором позики. Згідно договору позики між позивачкою та відповідачем, на підтвердження якого відповідачем було виконано розписку від 07.05.2016 [PERSON] зобов`язувався виплачувати не відсотки за договором позики, а щомісячно виплачувати позивачці борг в сумі вказаній в розписці, а саме в розмірі 1 928,48 євро, що становить 0.5% від суми заборгованості, що в рік становить 23 141, 76 євро, а решту суми повернути не пізніше 02.05.2018. З огляду на те, що відповідач не повертав частинами суми заборгованості позивачем вірно нараховано відсотки за користування коштами з 01.06.2016 на всю суму заборгованості та відповідно вірно нараховано 3% річних на всю суму заборгованості з 03.05.2018. Крім цього, щодо виправлення в остаточній даті повернення коштів, а саме в році, зазначає, що відповідачем дійсно було допущено помилку в написанні року повернення позики, написавши спершу «2016 рік», в подальшому відповідач виправив 2016 рік на 2018 рік, що відповідало дійсним умовам договору позики, однак у зв`язку із тим, що виправлення було не чітким відповідач повторно написав в розписці «2018 год». Стосовно твердження відповідача щодо наявного у нього екземпляра розписки, зазначає, що оригінал розписки зберігається в неї, належним чином завірена копія була надана суду разом з позовною заявою. Окрім того, позивачка зазначає, що є не зрозумілою позиція відповідача щодо факту передачі коштів та виконання ним розписки. Спершу в частині підтвердження факту передачі коштів відповідач не визнає, що отримував кошти, а в подальшому стверджує, виконав свої боргові зобов`язання перед позивачкою, в підтвердження чого в нього є оригінал розписки. Вважає, що така поведінка відповідача свідчить лише про бажання останнього ввести суд в оману та будь-яким шляхом уникнути обов`язку повернути позивачці позичені нею кошти. Тому вважає, що аргументи відповідача, наведені у відзиві, є необґрунтованими і суперечливими, а позовна заява підлягає до задоволення /т. 1 а.с.105-109/. 20.05.2021 відповідачем [PERSON] до суду було подано письмові заперечення в яких останній зазначає, що позивачем було надано до суду ксерокопію розписки від 07.05.2016, яка нібито підтверджує факт отримання відповідачем від позивача позики в розмірі385 696,00 євро, котру відповідач нібито зобов`язався повернути до 02.05.2018. При цьому надана позивачем ксерокопія розписки не містить жодних відомостей про передачу позивачем грошових коштів та отримання відповідачем грошових коштів в сумі 385 696,00 євро. Позивачем не надано до суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження факту передачі вказаної позивачем суми коштів відповідачу. Зазначав, що даний час саме у нього знаходиться оригінал розписки, що підтверджує виконання ним у повному обсязі всіх грошових зобов`язань перед позивачем за даною розпискою. Також, покликаючись на правові висновки викладені у постанові Верховного Суду від 08 жовтня 2020 року (справа № 194/1126/18, провадження № 61-6634св20) та постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18), зазначає, що в розписці не зазначено факт передачі коштів у борг. Крім того, відповідно до наданої позивачем ксерокопії розписки від 07.05.2016, в ксерокопії розписці зазначається саме сума «385,696 євро триста вісімдесят п`ять, шістсот дев`яносто шість євро». Тобто, в наданій позивачем ксерокопії розписки йде мова про суму в розмірі 385,696 євро (триста вісімдесят п`ять, шістсот дев`яносто шість) євро, і аж ніяк не про 385 696 (триста вісімдесят п`ять тисяч шістсот дев`яносто шість) євро - як намагається стверджувати позивач. Наполягає на тому, що він не винен позивачу суму, яку позивач намагається з нього стягнути в судовому порядку, а наявність у нього оригіналу розписки є беззаперечним підтвердженням виконаних у повному обсязі грошових зобов`язань відповідача перед позивачем /т. 1 а.с.138-143/. 18.11.2021 відповідачем було подано пояснення по справі згідно яких останній зазначає, що надана суду розписка, на яку посилається позивач, не була ним написала. Маючи на меті довести цей факт відповідачем було подано клопотання про призначення експертизи. Надана позивачем розписка не містить підтвердження факту отримання грошових коштів. Жодних інших доказів, які б підтверджували саме факт отримання грошових коштів позивачем надано не було (наприклад, покази свідків чи інші докази). А також, не містить жодних ідентифікаційних даних відповідача. Дані «[PERSON]» не дозволяють точно ідентифікувати особу, яка писала розписку. З імені та прізвища неможливо встановити достовірність того, що в розписці мова йде саме про відповідача, тому така розписка не може вважатись достовірним доказом /т. 1 а.с.182-183/. 02.05.2022 [PERSON] було подано пояснення відповідно до яких проти задоволення позову він як відповідач заперечує. Зазначає, що 09 грудня 2021 року по справі № 443/313/20 постановлено ухвалу про призначення експертизи та зупинення провадження у справі, якою визначено проведення почеркознавчої експертизи доручити кваліфікованому судовому експерту Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз (79000, м. Львів, вул. Липинського, 54). На адресу його представника адвоката Спиридонової К.С. надійшов рахунок на оплату почеркознавчої експертизи на суму 19735,15 грн., виходячи із 115 експертогодин, які складають обсяг роботи експерта. Вважає таку вартість експертизи занадто завищеною та необгрунтованою з точки зору необхідної кількості експертогодин на проведення експертизи за наявності такої кількості матеріалу, яку надав він як відповідач на дослідження експерта. Для порівняння цін на експертизу його адвокат звернувся до інших експертних установ, які позначили, що година роботи експерта складає 188,77 гривень, а Судова незалежна експертиза України визначила орієнтовну вартість такої експертизи в розмірі 7000 гривень, а не 19735,15 грн. Крім того, просить суд звернути увагу на той факт, що на дату проведення останнього судового засідання (09.12.2021) на яке він спеціально прилетів з Німеччини, та винесення ухвали суду про проведення судової почеркознавчої експертизи, [PERSON] та її адвокат в судове засідання оригінал розписки, на яку вона посилаєтьсяу позові як підставу своєї позовної вимоги, не принесли та суду не надав. Відповідно за яким документом мало відбутися почеркознавча експертиза, якщо наявність оригіналу розписки на момент призначення експертизи не підтверджена та судом не встановлена. Зазначає, що розписка як додаток до позову: по-перше, не містить відомостей про факт отримання ним грошових коштів, жодних інших доказів, які б підтверджували цей факт позивачем надано не було (наприклад, показання свідків чи інші докази). По-друге, у розписці, що додана до позовної заяви не зазначені паспортні чи будь-які інші ідентифікаційні данні « [PERSON] », які дозволяють точно ідентифікувати особу, яка писала розписку. З такими ідентифікаційними даними «[PERSON]» у світі може існувати велика кількість фізичних осіб. По-третє, сума у розписці не є визначеною, сума написана з комами між цифрами, без зазначення суми прописом, тому не є зрозумілим взагалі про яку суму іде мова в розписці. На противагу заявленим позовним вимогам, наполягає на тому, що він як відповідач по справі не отримував від позивача грошових коштів, розмір яких неможливо встановити по розписці, що додана до позовної заяви /т. 2 а.с.1-4/. Процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 16.09.2020 позовну заяву залишено без руху. Позивачу надано строк для усунення недоліків позовної заяви /т. 1 а. с. 23-25/. Ухвалою судді Жидачівського районного суду Львівської області Равлінко Р.Г. від 19.10.2020 позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі. Справу призначено до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження на 29.01.2020 /т. 1 а. с. 34-35/. 29.01.2021 у зв`язку із відсутністю відомостей щодо вручення відповідачу по справі судової повістки про виклик до суду підготовче засідання було відкладено на 29.04.2021 /т. 1 а.с.51-52/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 29.04.2021 підготовче провадження у справі було закрито, а справу призначено до судового розгляду по суті на 07.10.2021 /т. 1 а.с.128-129/. 07.10.2021 протокольною ухвалою у судовому засіданні явку відповідача було визнано обов`язковою, а справу розглядом відкладено на 18.11.2021 /т. 1 а.с.174-175/. 18.11.2021 у зв`язку із заявленим клопотанням сторони відповідача про відкладення розгляду справи, справу розглядом було відкладено на 09.12.2021 /т. 1 а.с.192-193/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 09.12.2021 у справі було призначено почеркознавчу експертизу, а провадження зупинено /т. 1 а.с.218-220/. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 07.04.2022 провадження у справі було поновлено. Судове засідання призначено на 06.05.2022 /т. 1 а.с.245/. 06.05.2022 у зв`язку із заявленим клопотанням сторони позивача про відкладення розгляду справи для надання можливості ознайомитися з матеріалами справи, справу розглядом було відкладено на 31.05.2022 /т.2 а.с.12-13/. Розгляд справи по суті відбувся 31.05.2022 за участі представника позивачки адвоката Кулеби В.М. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі Позивачка [PERSON] , будучи належним чином повідомленою про час та місце розгляду справи в судове засідання не з`явилася, однак в судове засідання з`явився її представник адвокат Кулеба В.М., який позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити. Додатково пояснив, що згідно відзиву відповідач стверджував лише на певних недоліках та неточностях у розписці однак не заперечував написання такої. Навпаки стверджував, що екземпляр розписки знаходиться в нього. В подальшому, лише після зміни адвоката заявив клопотання про призначення судової почеркознавчої експертизи, яке було судом задоволене та відповідно у даній справі було відібрано взірці почерку та підпису відповідача та скеровано матеріали для проведення експертизи. Разом з цим, відповідач не оплатив експертизу та матеріали були повернуті суду. Відтак, відповідач використав своє право на захист шляхом проведення почеркознавчої експертизи, а несплата такої лише вкотре підтверджує визнання відповідачем факту виконання розписки, а відповідно і факту позики коштів у позивача. Клопотання про призначення експертизи в іншій експертній установі не заявляв. Окрім того, зазначив, що кошти [PERSON] [PERSON] передавались декілька разів різними частинами, а остання частина була передана саме в день вчинення розписки, а саме 07.05.2016. Відповідач, [PERSON] будучи належним чином повідомленим про час та місце розгляду справи у судове засідання не з`явився. На адресу суду 30.05.2022 від представника відповідача [PERSON] адвоката Спиридонової К.С. надійшла заява-пояснення в якій остання зазначає, що [PERSON] розгляд справи просить проводити за його відсутності та врахувати те, що він повністю заперечує проти задоволення позовних вимог та наполягає на тому, що не отримував від позивача грошових коштів, розмір яких навіть неможливо встановити в розписці, що додана до позовної заяви. Повторно наголосив, що дані «позичальника» за розпискою ні в якому разі не дозволяють ідентифікувати позивача як особу, яка нібито мала отримати грошові кошти (відсутні паспортні дані, адреса, код чи будь-які інші реквізити ідентифікації). Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини Відповідно до розписки від 07.05.2016 [PERSON] було позичено у [PERSON] суму грошей 385 696,00 євро, яку він зобов`язався виплачувати борг в місяць по 1 928,48 євро 0,5% в рік 23 141, 76 євро. Зобов`язується повернути борг до 02.05.2018 /т. 1 а.с.222/. Згідно відомостей з офіційного сайту Національного банку України щодо офіційного курсу Євро до національної валюти - гривні станом на 31.01.2020 становить 27,4751 /а.с.16-17/. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Статтею 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від відповідача виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Статтею 1047 ЦК України визначено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постановах: від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14 та від 24 лютого 2016 року у справі № 6-50цс16. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої і другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із Правовою позицією, висловленою Верховним Судом України у справі № 6-79цс14, згідно з якою: «Відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання». Тлумачення ст. ст. 1046 та 1047 ЦК України вказує про те, що по своїй суті розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видає боржник (позичальник) кредитору (позикодавцю) за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналіз ч. 2 ст. 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі №464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Згідно ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов"язання, повинна містити умови отримання грошових коштів позичальником у борг із зобов`язанням їх повернути та дату отримання коштів. Зазначений правовий висновок, викладений у постановах Верховного Суду України від 11 листопада 2015 року № 6-1967цс15, постановах Верховного Суду від 08 липня 2019 року у справі №524/4946/16, від 22 серпня 2019 року у справі №369/3340/16. Крім цього, в постанові Верховного суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суд від 14.09.2021 у справі №589/1350/18 зазначено наступне: «Так, сторона позивача під час розгляду справи посилалася на те, що грошові кошти передавалися позивачем відповідачу в іншій час до укладення розписки. Такі дії сторін відповідають вимогам законодавства України, оскільки факт передачі коштів у борг у будь-якому випадку може передувати складанню розписки.» З огляду на вищевикладене, момент передачі коштів та виконання розписки не мають збігатись. Аналогічної правової позиції дійшов і Верховний Суд України у своїй постанові від 02.07.2014 у справі 6-79цс14 зазначивши, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Така ж позиція викладена і в постанові ВС у складі колегії Другої судової палати Касаційного цивільного суду №63/20102/16-ц від 18.11.2020, згідно якої: «Матеріальний закон не містить вимогу, що такий документ повинен бути виготовлений саме у день передачі грошових коштів.» Відповідно до правової позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеної у постанові від 23.10.2019 у справі №723/304/19 (провадження №14-360цс19), у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, згідно позиції Великої Палати Верховного Суду, не суперечить чинному законодавству. У постанові, зокрема, зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті. При цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Крім того, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 761/12665/14-ц (провадження № 14-134цс18), від 16 січня 2019 року у справах № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18), № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) та № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Судом із дослідженого оригіналу розписки достеменно встановлено, що 07.05.2016 [PERSON] отримав в борг від [PERSON] грошові кошти у розмірі 385 696,00 євро та зобов`язувався повернути позикодавцеві борг до 02.05.2018 в місяць по 1 928, 48 євро, а в рік 23 141, 76 євро /т.1 а.с.222/. Відповідач, [PERSON] умови договору позики не виконав, оскільки отриманні у тимчасове користування кошти не повернув, а термін їх повернення сплив. Таким чином, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] на користь позивачки [PERSON] заборгованості у валюті, визначеній договором у розмірі 385 696,00 євро до таких висновків суд прийшов з огляду на наступне. Відповідач заперечуючи позовні вимоги 02.04.2021 подав відзив на позовну заяву в якому останній заперечував факт боргу перед [PERSON] у зв`язку із тим, що умови договору він виконав у повному обсязі, оскільки оригінал розписки знаходиться у нього і на вимогу суду він може її надати, відтак відповідачем визнавався факт отримання коштів від [PERSON] та написання саме ним розписки. В подальшому відповідачем [PERSON] було подано пояснення по справі в яких останній змінив свою позицію та почав заперечувати факт написання ним розписки 07.05.2016 та 07.10.2021 його представником адвокатом Спиридоновою К.С. було подано клопотання про призначення почеркознавчої експертизи. Ухвалою суду від 09.12.2021 у справі було призначено почеркознавчу експертизу для встановлення належності рукописного тексту та підпису [PERSON] у розписці від 07.05.2016 наданій [PERSON] . Проведення почеркознавчої експертизи було доручено кваліфікованому судовому експерту Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз та оплату за проведення експертизи було покладено на відповідача [PERSON] . Однак, відповідачем не було здійснено оплату експертизи. У своїх поясненнях від 02.05.2022 зазначив, що він не згідний із вартістю експертизи у розмірі 19 735,15 грн., виходячи із 115 експертогодин, які складають обсяг роботи експерта та зазначив, що інші експертні установи проводять експертизи такого виду значно дешевше у зв`язку із чим ним не було сплачено почеркознавчу експертизу. Судом не беруться до уваги, покликання сторони відповідача на завищену вартість проведення почеркознавчої експертизи Львівським науково-дослідним інститутом судових експертиз, оскільки з долученого до матеріалів справи листа Судової незалежної експертизи України від 18.02.2022 №5717 вартість проведення почеркознавчого дослідження може орієнтовно становити 7 000,00 грн. Більш точну ціну можна буде встановити після ознайомлення з документами та зразками підпису [PERSON]. Згідно листа Одеського науково-дослідним інститутом судових експертиз вартість однієї експертогодини у 2022 році становить 188,77 грн. та повідомили, що кількість годин, необхідних для проведення експертизи з питань, наведених у запиті, може бути визначено лише після попереднього вивчення експертом-почеркознавцем оригіналу досліджуваного документу та зразків (вільних, умовно вільних, експериментальних) почерку і підпису особи, яка підлягає ідентифікації. А також, згідно листа Київського Одеського науково-дослідним інститутом судових експертиз вартість однієї експертогодини у 2022 році становить 188,77 грн. та зазначили, що вартість виконання експертизи може бути визначена після отримання відповідного документа про її призначення та проведення з усіма об"єктами дослідження /т. 2 а.с.5-7/. Суд зауважує, що згідно рахунку №22-13 від 17.01.2022 за проведення почеркознавчої експертизи Львівським НДІСЕ вартість експертизи 19 735,15 грн., а вартість однієї експертогодини 171,61 грн. /т. 1 а.с.236/. Відтак, експертними установами не було зазначено точно вартості виконання почеркознавчої експертизи, в той час як експертом Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз вартість експертизи була розраховано після дослідження матеріалів справи (розписки, зразків підпису), окрім того, вартість експертогодини у Львівському НДІСЕ є нижчою, ніж у інших установах, а тому покликання сторони відповідача на підставу відсутності оплати за проведення почеркознавчої експертизи у зв`язку із завищеною вартістю, суд до уваги не приймає, а вважає їх суб`єктивною думкою відповідача та спрямованою на невиконання зобов`язань передбачених договором позики (розпискою). Окрім того, суд звертає увагу, що в ході судового розгляду справи стороною відповідача не було заявлено клопотання про повторне проведення почеркознавчої експертизи в будь-якій інші експертній установі у зв`язку із завищеною вартістю. Згідно ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні. З врахуванням вищенаведеного, оскільки почеркознавча експертиза призначалась для встановлення належності рукописного тексту та підпису [PERSON] у розписці від 07.05.2016 наданій [PERSON] , суд приходить до висновку, що відповідач [PERSON] не провів оплату за проведення експертизи, а відтак такі дії суд розцінює як ухилення від оплати, без якої провести експертизу неможливо, а тому суд приходить до переконання, що саме [PERSON] було виконано рукописний текст та підпис у розписці від 07.05.2016, наданій [PERSON] . Також, не заслуговують на увагу покликання відповідача на ту обставину, що у розписці є незрозумілою сама сума боргу, а кінцева дата повернення коштів містить виправлення, оскільки сума вказана в позові відповідає сумі зазначеній в розписці, а саме «385 696 євро», де кома між цифрами відсутня, а стосовно виправлення в остаточній даті повернення коштів, а саме в 2018 році, суд зауважує, що оскільки відповідач повторно написав в розписці «2018 год», датою повернення коштів є саме 2018. З наведених вище підстав, також, не заслуговують на увагу твердження [PERSON] щодо невідповідності розрахунку позивачки щодо нарахування 3% річних на суму боргу у розмірі 385 696,00 євро. Відтак, беручи до уваги те, що в матеріалах цивільної справи відсутні докази на підтвердження того, що [PERSON] виконав свої зобов`язання за договором позики та повернув грошові кошти та враховуючи, що оригінал розписки суду було надано стороною позивача позовна вимога про стягнення суми боргу за договором розписки у розмірі 385 696,00 грн. підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо нарахування 3% річних від простроченої суми Згідно частини першої статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 3 % річних від простроченої суми, якщо інший розмір відсотків не встановлений договором або законом ( ч.2 ст. 625 ЦК України). Велика Палата Верховного Суду у Постанові від 23.05.2018 у справі №910/1238/17 розмежувала поняття "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", та "проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами". Аналіз змісту означеної постанови свідчить про те, що: «проценти за користування кредитом (позикою)» - проценти які нараховуються в межах строку кредиту (позики) визначеного в договорі, і такі проценти розуміються як "проценти за правомірне користування чужими грошовими коштами", розмір яких визначається договором або законом, і які сплачуються позичальником та порядок виплати яких урегульовано ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1054 ЦК України. «Проценти за неправомірне користування чужими грошовими коштами» - проценти які нараховуються внаслідок прострочення боржником виконання грошового зобов`язання, порядок виплати яких урегульовано ч. 2 ст. 625 ЦК України, у зв`язку з чим такі проценти можуть бути стягнуті й після спливу визначеного кредитним договором строку кредитування. Також з висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 у справі №310/11534/13-ц слідує, що проценти за неправомірне користування чужими коштами передбачені ч. 2 ст. 625 ЦК України, не є самостійною формою цивільно-правової відповідальності за порушення грошових зобов`язань, а є гарантією належного виконання зобов`язання. Тобто такі проценти мають іншу самостійну правову природу ніж проценти за правомірне користування кредитом чи позикою (за статтями 1048 та 1054 ЦК України), які за правовою природою є винагородою за користування грошовими коштами. Тож вимоги позивача щодо стягнення на його користь трьох процентів річних за неправомірне користування відповідачем [PERSON] грошовими коштами позивача є обґрунтованими. Суд перевіривши розрахунок позивачки, встановив, що заборгованість відповідача за договором позики від 07.05.2016 щодо нарахування 3% річних, розрахунок якої здійснюється за формулою: Сума санкції = С x 3 x Д : 365 : 100, де С - сума заборгованості, Д - кількість днів прострочення (з 03/05/2018 до 31/12/2019 - 385 696,00 x 3 % x 608 : 365 : 100 та з 01/01/2020 до 31/01/2020, 385 696,00 x 3 % x 31 : 366 : 100), за період 30.05.2018 по 31.01.2020 становить 20 201, 62 євро. Окремо суд звертає увагу на те, що стороною відповідача не було подано свого розрахунку, який би спростовував розрахунок поданий позивачко щодо нарахування 3 % річних. Відтак, позовна вимога в частині стягнення з відповідача 3 % річних підлягає до задоволення, оскільки станом на дату розгляду справи зобов`язання за договором позики є не виконаним, тому з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягнення 3 % річних за період з 03.05.2018 по 31.01.2020 у розмірі 20 201,62 євро. Щодо нарахування подвійної облікової ставки НБУ. Правила щодо сплати процентів від суми позики містяться у статті 1048 ЦК України. Так, згідно із частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Отже, у частині першій статті 1048 ЦК України, що має диспозитивний характер, установлена презумпція оплатності позики, яка діє за умов, якщо безоплатний характер відносин позики прямо не передбачений ЦК України, іншими законодавчими актами або конкретним договором. Указане правило спрямоване на захист інтересів позикодавця у разі, якщо договором позики розмір процентів не визначений. Випадки, коли договір позики вважається безоплатним, зазначені в частині другій статті 1048 ЦК України. Визначене вказаною нормою правило про безоплатність договорів позики є імперативним і не може бути змінене за погодженням сторін. Таким чином, законом передбачено право позикодавця на одержання від позичальника суми позики та винагороди (процентів за користування позикою) у разі, якщо інше не встановлено договором або законом. Винагорода для позикодавця встановлюється у формі процентів від суми, що надається у позику, розмір яких визначається сторонами в договорі позики, або, якщо такий розмір процентів не встановлений, він визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Викладене узгоджується з правовою позицією викладеною в постанові Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-36цс14. Згідно розрахунку наданим позивачкою заборгованість відповідача за договором позики від 07.05.2016 щодо нарахування процентів, які визначаються на рівні облікової ставки Національного банку України та нараховуються за формулою (сума боргу) х (ставка пені (%)/ 100%/дні року х кількість днів, за період з 01.06.2016 по 31.01.2020 становить 221 557,22 євро. Вказаний розрахунок судом перевірено з врахуванням відомостей Національного банку України щодо показників облікової ставки НБУ за вказаний період і він є вірним. Окремо суд звертає увагу, що відповідачем суду не подано свого розрахунку, який би спростовував вищенаведений розрахунок. З огляду на викладене та зміст розписки, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню проценти за користування позикою, встановлені на рівні облікової ставки Національного банку України за період 01.06.2016 по 31.01.2020 у розмірі 221 557,22 євро. Суд не приймає до уваги твердження відповідача стосовно того, що в розписці зазначено суму відсотків за користування грошима, а саме по 1 928,48 євро, 0,5% в рік 23 141, 76 євро, оскільки ця сума є не відсотками за користування коштами, а розмір платежів, які відповідач зобов`язується повертати позивачці, як і зазначено в розписці. З врахування вищенаведеного суд приходить до переконання, що позовні вимоги [PERSON] підлягають до задоволення, від так з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню заборгованість за договором позики у розмірі 627 454 євро 84 євроценти з яких: основний борг становить 385 696 євро, проценти за договором позики - 221 557 євро 22 євроценти та 3 % річних за період з 03.05.2018 по 31.01.2020 - 20 201 євро 62 євроценти. Окрім того, з відповідача в користь позивачки слід стягнути сплачений останньою судовий збір у розмірі 10 510,00 гривень.

Outcome: approved