Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. В обґрунтування позову позивач зазначила, що з 22.11.2016 року вона перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем. Від шлюбу сторони не мають дітей. Спільне життя з відповідачем не склалось, шлюбні відносини між ними припиненні. Подальше збереження шлюбу неможливе, оскільки між сторонами втрачено почуття любові та поваги. У судове засідання позивач не з`явилась, надала заяву про розгляд справи без участі позивача, позов підтримала в повному обсязі, проти заочного рішення не заперечувала. Відповідач повідомлений судом належним чином про дату, час та місце розгляду справи, повторно у судове засідання не з`явився та не повідомив суд про причини неявки. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.1 ст.280 Цивільно-процесуального кодексу України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] , виданого Запорізьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у Запорізькій області, 22.11.2016 року, [PERSON] та [PERSON] , уклали шлюб, про що складено відповідний актовий запис за №1400. Прізвище після укладання шлюбу « [PERSON] та [PERSON] ». Від шлюбу сторони дітей не мають. Судом також встановлено те, що, шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство вони не ведуть, взаємини подружжя не підтримують. Бажання до примирення у сторін відсутнє, а отже, подальше спільне подружжя і збереження шлюбу неможливо. Згідно ст. 111 СК України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. В даному випадку, позивач вважає неможливим з моральної точки зору, продовжувати шлюбні відносини, тому суд не може зобов`язати його прийняти заходи до примирення. Відповідно до ст.51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Статтею 21 Сімейного кодексу України визначено, що шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Згідно з ч.ч.3, 4 ст.56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на особисту свободу і може мати наслідки, встановлені законом. Частиною 1 статті 110 Сімейного кодексу України передбачено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Згідно зі ст.111 Сімейного кодексу України суд приймає міри до збереження шлюбу, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Відповідно до ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Аналізуючи зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що подальше спільне життя сторін і збереження шлюбу суперечить їх інтересам та інтересам їхньої дитини, що мають істотне значення. Таким чином, позов є обґрунтованим і підлягає задоволенню в повному обсязі. На підставі ч.1 ст.113 Сімейного кодексу України особа, яка змінила своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. На підставі ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. Позивач просить суд стягнути з відповідача лише половину сплаченого судового збору

Outcome: approved