Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

05 травня 2021 року представник позивача адвокат Орловська В.А., в інтересах позивача [PERSON] , засобами поштового зв`язку звернулася до суду із позовною заявою до відповідача [PERSON] , у якій просить суд прийняти рішення, яким стягнути з відповідача на користь позивача: суму в розмірі 4 000 гривень 00 копійок; пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, що складає 718 гривень 59 копійок; 365 % річних 18 363 гривні 39 копійок; втрати від інфляції 361 гривню 20 копійок; штраф за прострочення повернення коштів 40 000 гривень 00 копійок; а також судові витрати по справі. Заявлені позовні вимоги обґрунтовано тим, що 14 січня 2020 року [PERSON] надав відповідачу [PERSON] у борг грошові кошти у розмірі 4 000 гривень 00 копійок, про що останній власноруч заповнив розписку від 14 січня 2020 року, у якій зобов`язався повернути вищевказану суму в строк до 31 січня 2020 року. У разі порушення зобов`язання в частині повернення кожної окремої суми коштів та/або повернення всієї суми до кінцевої дати, [PERSON] зобов`язався додатково сплатити [PERSON] суму неустойки, а саме: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу; суму річних відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 365 %; суму інфляційних відповідно до законодавства України. У випадку прострочення повернення коштів більше як на тридцять календарних днів, [PERSON] зобов`язався додатково сплатити [PERSON] штраф у десятикратному розмірі від суми боргу, за кожні прострочені тридцять календарних днів. За змістом розписки від 14 січня 2020 року, написаної відповідачем, простроченням виконання зобов`язання є не здійснення повернення всієї суми коштів у розмірі 4\~000 грн 00 коп. до 31 січня 2020 року. Підписуючи дану розписку, [PERSON] засвідчив факт отримання ним грошових коштів у розмірі 4\~000 грн на строк кінцевого погашення до 31 січня 2020 року, а також відсутність будь-яких фактичних обставин, що впливають на його волю і волевиявлення при підписанні даної розписки. Станом на 05 травня 2021 року відповідач не повернув позивачу взяті у борг кошти, уникає зустрічі з ним, не відповідає на телефонні дзвінки позивача та не виконує свої зобов`язання за договором позики. Враховуючи наведене, позивач змушений був звернутися до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 25 травня 2021 року справу прийнято до провадження та вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін 30 червня 2021 року за наявними у ній матеріалами; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення йому даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову /а.с. 26-27/. Одночасно сторонам було роз`яснено, що відповідно до частини 5 статті 279 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) за клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, а також зазначено строки подання такого клопотання. 30 червня 2021 року проведення розгляду справи було відкладено до 20 липня 2021 року у зв`язку з необхідністю здійснення додаткового повідомлення відповідача про розгляд справи за номерами його телефонів, що містяться у матеріалах справи, а також у порядку, визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України. 20 липня 2021 року за клопотанням відповідача проведення розгляду справи відкладено до 06 жовтня 2021 року. 15 вересня 2021 року відповідачем [PERSON] , поза межами строку, встановленого судом, подано до канцелярії суду відзив на позов, разом з доказами направлення його копії позивачу, у якому він просить суд у позові [PERSON] відмовити повністю /а.с. 45-47/. Правом на подачу відповіді на відзив позивач не скористався. Ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області від 06 жовтня 2021 року відзив на позов,\~поданий відповідачем [PERSON] до канцелярії суду 15 вересня 2021 року, залишено без розгляду; за ініціативою суду здійснено перехід з розгляду даної цивільної справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін у розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом (повідомленням) сторін; призначено судове засідання для розгляду справи по суті в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін на 15 листопада 2021 року /а.с. 79-81/. 15 листопада 2021 року у судовому засіданні оголошено перерву до 22 грудня 2021 року. 22 грудня 2021 року у зв`язку з неявкою учасників справи проведення розгляду справи відкладено до 09 лютого 2022 року. 09 лютого 2022 року у зв`язку з перебуванням головуючої судді у справі Миколаєнко Т.А. на лікарняному справу було знято з розгляду, чергове судове засідання призначено на 24 березня 2022 року. 24 березня 2022 року у зв`язку з неявкою учасників справи, враховуючи військову агресію Російської Федерації проти України та введення 24 лютого 2022 року Указом Президента України № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» воєнного стану на території України строком на 30 діб, який Указом Президента України від 14.03.2022 № 133/2022 продовжено з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб, проведення розгляду справи відкладено до 27 квітня 2022 року. 27 квітня 2022 року у зв`язку з неявкою учасників справи та наявністю клопотання представника відповідача адвоката Райнова С.Г. проведення розгляду справи відкладено до 01 червня 2022 року. Позивач [PERSON] , представник позивача адвокат Орловська В.А. та представник відповідача адвокат Райнов С.Г., будучи належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення розгляду справи, у судове засідання, призначене на 01 червня 2022 року, не з`явилися, про причини неявки суд не повідомили. Для участі у судовому засіданні у режимі відеоконференції адвокат Орловська В.А. до Дарницького районного суду Черкаської області не прибула, однак у клопотаннях про проведення судового засідання у режимі відеоконференції, серед іншого, просила суд, у разі неможливості її проведення, розглянути справу без участі позивача за наявними матеріалами. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні заявив клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку з неявкою його представника, який, з його слів, перебуває на лікуванні. Частиною 3 статті 211 ЦПК України визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За змістом частини 2 статті 223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи в судовому засіданні в межах встановленого цим Кодексом строку з таких підстав: 1) неявка в судове засідання учасника справи, щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про причини неявки, які судом визнано поважними; 3) виникнення технічних проблем, що унеможливлюють участь особи у судовому засіданні в режимі відеоконференції, крім випадків, коли відповідно до цього Кодексу судове засідання може відбутися без участі такої особи; 4) необхідність витребування нових доказів, у випадку коли учасник справи обґрунтував неможливість заявлення відповідного клопотання в межах підготовчого провадження; 5) якщо суд визнає потрібним, щоб сторона, яка подала заяву про розгляд справи за її відсутності, дала особисті пояснення. Викликати позивача або відповідача для особистих пояснень можна і тоді, коли в справі беруть участь їх представники. Суд визнає неповажними причини неявки у дане судове засідання представника відповідача, оскільки будь-яких доказів на підтвердження факту перебування на лікуванні ним надано не було. При цьому, суд зважає на те, що проведення розгляду справи уже неодноразово відкладалося за клопотаннями відповідача та його представника, зокрема, востаннє 27 квітня 2022 року, та констатує, що у подальшому жодних доказів на підтвердження поважності причин неявки представника відповідача до суду, а саме: повістки про виклик для проходження військової служби, надано не було. З урахуванням наведеного, чергове клопотання відповідача про відкладення судового засідання у зв`язку з неявкою його представника суд вважає таким, що спрямоване на затягування строків розгляду справи. За вказаних обставин, враховуючи необхідність дотримання розумних строків розгляду справи, клопотання відповідача [PERSON] про відкладення розгляду справи суд залишає без задоволення та вважає можливим провести судове засідання за даної явки учасників справи. У судовому засіданні, яке відбулося 15 листопада 2021 року, представник позивача адвокат Орловська В.А. заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд позов задовольнити з підстав, наведених у ньому. Доповнень не мала. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні, що відбулося 01 червня 2022 року, заявлені позовні вимоги не визнав та просив відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. При цьому пояснив, що у січні 2020 року ним було підписано розписку про отримання від позивача коштів у сумі 4 000 гривень, які він зобов`язався повернути до 31 січня 2020 року. Однак жодних коштів у позику від [PERSON] він не брав і брати наміру не мав, а сума у розмірі 4\~000 грн була фактично заставою за оренду автомобіля позивача, яку він був зобов`язаний сплачувати щоденно в розмірі по 120 грн. Вказані кошти поверталися [PERSON] частинами, шляхом перерахунку відповідних сум на рахунок [PERSON] , і були повністю виплачені до квітня 2020 року та мали бути повернуті позивачем під час передачі йому автомобіля по закінченню строку оренди, але незаконно присвоєні останнім. Крім того, відповідач стверджував, що ним особисто заповнено лише частину розписки, а саме: власне прізвище, ім`я та по батькові, місце проживання, паспортні дані, ідентифікаційний номер і дату, до якої слід повернути борг, « [INFO] ». Інша інформація, у тому числі сума боргу, ним до розписки не вносилася. Разом з тим, відповідач підтвердив, що підпис у даній розписці належить йому, однак зауважив, що підписав документ, не читаючи. У діях позивача він вбачає ознаки шахрайства, проте із відповідною заявою до правоохоронних органів на момент розгляду справи не звертався. Також просив взяти до уваги, що у Єдиному державному реєстрі судових рішень наявні відомості про щонайменше 45 судових справ щодо [PERSON] , які стосуються стягнення на його користь боргу за договорами позики, а одна зі справ про визнання недійсним договору позики, що був укладений за подібних обставин. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення проти них, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено, що 14 січня 2020 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] укладено договір позики. Факт отримання коштів підтверджується розпискою позичальника, заповненою останнім власноруч 14 січня 2020 року /а.с. 9/. Зі змісту вказаного документу вбачається, що відповідач у справі [PERSON] 14 січня 2020 року отримав від [PERSON] на власні\~потреби кошти в сумі 4\~000 гривень 00 копійок, які зобов`язався повернути до 31 січня 2020 року. У разі порушення ним зобов`язання в частині повернення кожної окремої суми коштів та/або повернення всієї суми до кінцевої дати, [PERSON] зобов`язався додатково сплатити [PERSON] суму неустойки, а саме: пеню у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу; суму річних відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 365 %; суму інфляційних відповідно до законодавства України. У випадку прострочення повернення коштів більше як на тридцять календарних днів, [PERSON] зобов`язався додатково сплатити [PERSON] штраф у десятикратному розмірі від суми боргу, за кожні прострочені тридцять календарних днів. Простроченням виконання зобов`язання, відповідно до умов розписки, є не здійснення повернення всієї суми коштів у розмірі 4\~000 грн 00 коп. до 31 січня 2020 року. Підписуючи зазначену розписку, [PERSON] засвідчив факт отримання ним грошових коштів в розмірі 4\~000 грн на строк кінцевого погашення до 31 січня 2020 року, а також відсутність будь-яких фактичних обставин, що впливають на його волю та волевиявлення при підписанні даної розписки. Станом на дату розгляду справи відповідач грошові кошти не повернув, у зв`язку з чим має заборгованість перед позивачем, яка згідно розрахунку пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання /а.с. 10/, розрахунку відсотків за користування грошовими коштами /а.с. 11/, а також розрахунку інфляційних збитків /а.с. 12/ за період із 01 лютого 2020 року по 05 травня 2021 року, наданих стороною позивача, становить 63\~443 грн 18 копійок та складається з наступного: - 4\~000 грн 00 коп. сума боргу за договором позики; - 718 грн 59 коп. сума пені за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання; - 18 363 грн 39 коп. 365 % річних; - 361 грн 20 коп. інфляційні втрати; - 40\~000 грн 00 коп. штраф за прострочення повернення коштів. Відповідно до пункту 1 частини другої статті 11 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За змістом частини 1\~статті 626\~ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1\~статті 628 ЦК України\~визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту частини 1\~статті 638 ЦК України\~договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Статтею 627 ЦК України закріплено, що відповідно до\~статті 6\~цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. За приписами статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою, якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, наведеним у постановах від 18 вересня 2013 року в справі № 6-63цс13 та від 02 липня 2014 року в справі № 6-79цс14. Аналогічна правова позиці висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 18 грудня 2018 року в справі № 686/21857/16-ц (провадження № 61-27509св18). Згідно з частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. За змістом частин першої та другої статті 207 ЦК України (у редакції, чинній на час укладення договору позики) правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відтак, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Тлумачення статей 1046 та 1047 ЦК України свідчить про те, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Вказане узгоджується з правовою позицією, висловленою у постановах Верховного Суду: від 18 квітня 2018 року в справі \~№ 518/1647/15-ц\~(провадження\~№ 61-4576св18),\~ від\~27\~червня 2018\~рокув справі № 712/14562/17-ц (провадження № 61-26174ск18), від 08 липня 2019 року в справі № 524/4946/16-ц (провадження № 61-20376св18), та від 06 квітня 2020 року в справі № 464/5314/17. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 11 листопада 2015 у справі № 6-1967цс15. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє стверджувати, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується лише позичальником. Враховуючи вищевикладене, дослідивши зміст розписки [PERSON] від 14 січня 2020 року та оцінивши усі доводи, суд дійшов висновку, що між сторонами виникли правовідносини, які випливають із договору позики. Зі змісту боргової розписки від 14 січня 2020 року вбачається, що вона власноруч заповнена та підписана [PERSON] . У ній зазначена сума отриманих відповідачем коштів 4\~000 грн; мета їх отримання на власні потреби; та строк повернення до 31 січня 2020 року. Таким чином, у вказаній розписці зазначено всі істотні умови укладеного сторонами договору позики, а також передбачена відповідальність за несвоєчасне виконання зобов`язань: - пеня у розмірі подвійної облікової ставки НБУ, яка діяла на момент прострочення, за кожен день невиконання зобов`язань, від суми боргу; - сума річних відповідно до частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України в розмірі 365 %; сума інфляційних відповідно до законодавства України; - штраф у десятикратному розмірі від суми боргу, у випадку прострочення повернення коштів більше як на тридцять календарних днів, за кожні прострочені тридцять календарних днів. Відтак, суд відхиляє аргументи відповідача про те, що зміст вказаної розписки не підтверджує факт отримання відповідачем у борг грошової суми від позивача, як неспроможні. Також змістом розписки спростовуються доводи відповідача про те, що жодних коштів у позику від [PERSON] він не брав і брати наміру не мав, а сума у розмірі 4\~000 грн була фактично заставою за оренду автомобіля позивача, яку він був зобов`язаний сплачувати щоденно в розмірі по 120 грн Факт підписання розписки не заперечувався останнім у судовому засіданні. Належних та допустимих доказів, які б підтверджували відсутність у [PERSON] волевиявлення на укладення договору позики від 14 січня 2020 року, відповідачем не надано. Існування оригіналу даного письмового доказу, як і не відповідність наявної у матеріалах справи копії розписки її оригіналу, відповідачем не оспорювалися. Твердження відповідача про те, що ним особисто заповнено лише частину розписки, не доведені належними та допустимими доказами. Отже, враховуючи вказані обставини, підстави для сумнівів щодо достовірності наданої позивачем копії розписки на підтвердження укладення з відповідачем договору позики, у суду відсутні. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Частиною першою статті 1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить обов`язок повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. За приписами частини третьої статті 1049 ЦК України позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Стаття 599 ЦК України передбачає, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За правилами статті 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з частинами 1, 2\~статті 612 ЦК України\~боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. Відповідно до вимог частини першої статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Пунктами 1, 3 частини 1 статті 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом; розірвання договору; сплата неустойки. Відповідно до положень статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Отже, згідно зі статтею 549 ЦК України пеня та штраф є формами неустойки, тобто не є окремими та самостійними видами юридичної відповідальності. Згідно зі статтями 628, 629 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами. Таким чином сторони,

Outcome: partial