Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду в порядку цивільного судочинства з позовом до відповідача [PERSON] , посилаючись на те, що спільне подружнє життя з відповідачем не склалося, у зв`язку з чим вважає необхідним розірвати шлюбні відносини. У обґрунтування заявлених вимог зазначено, що позивач перебуває у шлюбі з [PERSON] з 06 жовтня 1985 року, який був зареєстрований Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по місту Жмеринці Жмеринського міськрайонного управління юстиції Вінницької області, актовий запис №326. Від шлюбу сторони мають повнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які проживають окремо. Зазначає, що шлюбні відносини між сторонами припинились більше п`яти років тому, спільне життя з відповідачем не склалось через відсутність взаємопорозуміння, різних поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей, сторонами втрачено почуття любові, поваги один до одного, взаємодопомоги та підтримки, тому просить розірвати шлюб. Ухвалою суду від 21 січня 2022 року відкрито спрощене позовне провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. 31.01.2022 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшла заява про продовження процесуального строку для подачі відзиву на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. 08.02.2022 на електронну пошту суду від позивача [PERSON] надійшла заява, у якій просив суд відмовити в задоволенні заяви відповідача про продовження строку для подачі відзиву на позовну заяву, розгляд справи здійснити за його відсутності, без його участі ,позовні вимоги підтримав у повному обсязі. 11.02.2022 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому між іншим, зазначила, що у шлюбі із позивачем прожили досить тривалий період, вели спільне господарство та піклувались один про одного. Крім того, у відзиві вказано, що між подружжям відсутній спір щодо розлучення, посилаючись на положення ст. 106 СК України, що розірвання шлюбу здійснюють органи РАЦС, у зв`язку із цим просить суд закрити провадження, відповідно до п.1 ч. 1 ст. 205 ЦПК України, оскільки справа не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства. Протокольною ухвалою суду від 27.05.2022 заяву відповідача [PERSON] про продовження процесуального строку для подачі відзиву залишено без розгляду, відзив на позовну заяву долучено до матеріалів справи, у задоволенні клопотання [PERSON] про закриття провадження по справі, відмовлено. У судовому засіданні 27.05.2022 відповідачем було заявлено клопотання про перенесення судового розгляду для отримання правової допомоги, яке протокольною ухвалою суду було задоволено. У судовому засіданні 27.05.2022 було оголошено перерву до 01.06.2022. 31.05.2022 на адресу суду від відповідача [PERSON] надійшло клопотання про перенесення розгляду справи на іншу дату, надавши їй термін достатній для проведення юридичних консультацій та укладення договору з адвокатом. Позивач в судове засідання не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений. При цьому, 01.06.2022 до суду від позивача надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, вимоги позову підтримує в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилася, про день та час розгляду справи була повідомлена. Розглянувши клопотання відповідача про перенесення судового засідання, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як убачається із матеріалів справи, 28.01.2022 відповідач отримала копію позову, разом з доданими до нього документами. Відповідач скористалась своїм правом на подачу відзиву на позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. З вказаного слідує, що відповідачу достовірно було відомо про наявність у провадженні Оболонського районного суду м.Києва позову про розірвання шлюбу. Водночас, суд у судовому засіданні 27.05.2022 надавав можливість відповідачу реалізувати свої процесуальні права на представництво її інтересів у суді адвокатом, у зв`язку з чим у судовому засіданні було оголошено перерву. При цьому суд виходить з того, що сторонами у повній мірі реалізовано право на висловлення своїх вимог та заперечень щодо предмета позову та обґрунтування своїх правових позицій. Слід зазначити, що сторона зобов`язана демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, утриматися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби законодавства для прискорення процедури слухання. Таким чином, розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року №475/97-ВР, ст.1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. При цьому, судом враховано, що в силу вимог частини 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини 1 статті 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 у справі «Смірнова проти України»). З огляду на зазначене, з метою забезпечення розумних строків розгляду справи, приймаючи до уваги забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, а також те, що основною умовою відкладення/оголошення перерви у справі є не відсутність у судовому засіданні сторони чи її представника, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні, а нез`явлення в судове засідання учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання відповідача про відкладення розгляду справи, справу розглянути за відсутності сторін, за наявними матеріалами справи. Враховуючи, що у судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вивчивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що заявлені вимоги є законними, обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі з наступних підстав. Відповідно до ст. 1 Сімейного Кодексу України побудова сімейних відносин відбувається на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємоповаги та підтримки. Відповідно до положень ст. 24 Сімейного кодексу України, шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. За змістом положень частини 2 статті 36 та статті 51 Сімейного кодексу України, шлюб не може бути підставою для надання особі пільг чи переваг, а також для обмеження її прав та свобод, які встановлені Конституцією України. Дружина та чоловік мають рівне право на повагу до своєї індивідуальності, своїх звичок та уподобань. Дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Дружина та чоловік відповідальні один перед одним, перед іншими членами сім`ї за свою поведінку в ній. (ст. 55 Сімейного кодексу України). За правилом частини 2 статті 104 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до статті 110 цього Кодексу. Проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Судом встановлено, що 06 жовтня 1985 року між [PERSON] , [INFO] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ), [INFO] , був зареєстрований шлюб Міським відділом запису актів громадянського стану м. Жмеринка Вінницької області, актовий запис №326, що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 06 жовтня 1985 року. Від шлюбу сторони мають повнолітніх дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч.1 ст.112 СК України при розгляді справи суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя. Згідно з ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року №3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію прозахист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Згідно ст. 12 Європейської Конвенції по правам людини чоловіки та жінки, які досягли шлюбного віку, мають право вступати в шлюб и створювати сім`ю у відповідності з національним законодавством, яке регулює здійснення цього права. У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви №№29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Окрім цього, пунктом 126 рішення Європейського суду з прав людини по справі «ФернандесМартінес проти Іспанії» (заява 56030/07) від 12 червня 2014 року встановлено: «Що стосується права на приватне та сімейне життя, Суд наголошує на важливості для осіб мати можливість вільно приймати рішення з приводу того, як вести своє приватне та сімейне життя. У зв`язку з цим повторно наголошується, що відповідно до статті 8 також надається охорона прав на самореалізацію як у формі особистого розвитку…, так і з точки зору права на встановлення та розвиток відносин з іншими людьми та навколишнім світом, при цьому поняття особистої автономії є важливим принципом, що береться за основу при тлумаченні гарантій, які викладені в такому положенні.». Згідно з роз`ясненнями п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Зважаючи на принципи рівноправності жінки і чоловіка, закон вимагає, щоб згода на одруження була взаємною. Принцип добровільності шлюбу є чинним не лише на стадії його реєстрації, а і під час знаходження в шлюбі, що зумовлює можливість добровільного розірвання шлюбу. Частина перша ст. 8 Конвенції про захист прав та основоположних свобод передбачає право особи на повагу до свого приватного та сімейного життя. Поняття «приватного та сімейного життя» ЄСПЛ не є чітко визначеним, і охоплює широкий спектр питань, серед яких, зокрема, є права особи на приватний простір, право визначати своє приватне життя (справа «Пек проти Сполученого Королівства» від 28.01.2003 року, заява №44647\\98). Відповідно до ст. 51 Конституції України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права та обов`язки у шлюбі та сім`ї. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин являється те, що спільне життя позивача з відповідачем не склалося та припинено. Подальше спільне життя та збереження шлюбу не можливе. Відповідачем не було надано об`єктивних доказів, які б свідчили про можливість збереження сім`ї. Враховуючи наведене, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Для поваги до права дружини або чоловіка на пред`явлення вимоги про розірвання шлюбу потрібен прояв другим з подружжя власної гідності, поваги до себе. Позивач скориставсь даним правом та звернувсь до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу, вважає його таким, що не підлягає збереженню. Оскільки, збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем, суд вважає, що причини, що спонукають наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б їх інтересам. Крім того, суд не має права примушувати жінку або чоловіка до підтримання, відновлення або продовження сімейних відносин, а вільність та рівність цих стосунків та можливість припинення шлюбу є їх основою, що законодавчо закріплено положеннями чинного законодавства, тому позов підлягає задоволенню. На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved