Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

У грудні 2021 року позивач [PERSON] через свого представника - адвоката Марценюк Лесі Анатоліївни звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила суд: 1) визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] ; 2) визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] ; 3) усунути перешкоди в користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач є власником квартири [ADDRESS] . Підставою набуття права власності був договір купівлі-продажу квартири від 25 липня 2006 року, укладений від імені позивача її законними представниками - батьками [PERSON] та [PERSON] , які є відповідачами у справі. Після придбання квартири сторони проживали у даному житловому приміщенні. У 2015 році після розірвання шлюбу батьків позивача, відповідач [PERSON] виїхав з квартири та проживає у будинку своєї матері в [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , залишившись проживати у квартирі позивачки, не утримувала останню та не сплачувала комунальні платежі. Відповідачі мають у спільній сумісній власності приватний будинок за адресою: [ADDRESS] , який зареєстровано на [PERSON] у 2006 році. Загальна сума боргу за житлово-комунальні послуги становить 94 465,77 грн. Після народження дитини у 2019 році позивач намагалася проживати у квартирі поруч з матір`ю, проте остання постійно вчиняла сварки, через що позивач виїхала з даної квартири та наймає житло. Протягом 10 років позивач позбавлена права користуватися власним житлом і вимушена нести додаткові витрати на найм квартири, а враховуючи обмежений сімейний бюджет, перебування позивача у відпустці по догляду за дитиною, сплату аліментів на утримання двох дітей, такі витрати є неспівмірними з доходами. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 16 грудня 2021 року вказану справу передано на розгляд судді Бебешку М.М. Ухвалою суду від 17 грудня 2021 року позовну заяву залишено без руху для усунення недоліків. Після усунення недолівік, ухвалою суду від 18 січня 2022 року, позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням (викликом) учасників справи та призначено судове засідання на 24 лютого 2022 року. 22 лютого 2022 року на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про перенесення судового засідання, призначеного на 24 лютого 2022 року, на іншу дату. Задоволивши вказану заяву, судом відкладено судовий розгляд у справі з 24 лютого 2022 року на 11 квітня 2022 року. 05 квітня 2022 року на адресу суду надійшла заява від відповідача [PERSON] про перенесення судового засідання, призначеного на 11 квітня 2022 року, на іншу дату. Задоволивши вказану заяву, судом відкладено судовий розгляд у справі з 11 квітня 2022 року на 06 червня 2022 року. 03 травня 2022 року на адресу суду від представника відповідача - адвоката Коннової Н.І. надійшов відзив на позовну заяву, згідно з яким, остання просила суд відмовити у задоволенні позовної заяви. Відзив обґрунтовано тим, що на момент укладення договору купівлі-продажу у 2006 році, позивачці було лише 12 років і вона могла проживати виключно з батьками. Жодних перешкод в користуванні та володінні квартирою відповідач [PERSON] позивачу не чинить, а навпаки утримує квартиру належним чином. Відповідач зареєстрована в даній квартирі та є її повноправним користувачем. Власного житла відповідач не має, тому можливість залишити квартиру в неї відсутня. 11 травня 2022 року на адресу суду від представника позивача - адвоката Марценюк Л.А. надійшли позивач має власну сім`ю, ніколи не надавала згоди на проживання відповідача у квартирі, а отже має право на усунення перешкод в користування житловим приміщенням шляхом виселення відповідача без надання їй іншого житлового приміщення. В судовому засіданні 06 червня 2022 року позивач та її представник підтримали позовну заяву та просили суд задоволити її в повному обсязі. Від виклику та допиту свідків представник позивача в судовому засіданні відмовилася через недоцільність допиту останніх, так як вони лише можуть підтвердити наявність неприязних відносин між сторонами, а відповідач [PERSON] в судовому засіданні фактично визнала наявність таких неприязних відносин. Позивач [PERSON] додатково пояснила, що її мати чинить перешкоди в користуванні квартирою, так як має неприязні відносини з її чоловіком, проте докази цьому надати не може, через їх відсутність. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник заперечили проти задоволення позовної заяви та просили суд в задоволенні позову відмовити. Відповідач [PERSON] пояснила суду про те, що вона має у власності житловий будинок в селі Гайок Білоцерківського району, проте в даному житловому будинку відсутні будь-які умови для проживання так як там немає вікон, підлоги, світла, газу, води та меблів. Крім цього, вказаний будинок вона купувала як земельну ділянку для свого брата, проте останній не скористався бажанням переоформити на себе право власності на вказаний житловий будинок. Відповідач [PERSON] власного житла не має, так як проживає в будинку своєї матері у селі Озерна і з останньою у нього склалися погані стосунки. Будь-яких перешкод в користування спірною квартирою вона своїй доньці не чинить, так як в даній однокімнатній квартирі вона проживає на кухні, а кімнату віддала для проживання своїй доньці з чоловіком та сином. Навпаки, чоловік доньки вчиняє відносно неї фізичне насильство, через що у 2019 році був засуджений Білоцерківським міськрайонним судом. На думку відповідача, позивач виселивши батьків зі спірної з квартири, реалізує останню і може сама залишитися без будь-якого житла. Відповідач [PERSON] в судове засідання тричі (22 лютого 2022 року, 11 квітня 2022 року та 06 червня 2022 року) не з`явився. Про день, час та місце розгляду справи повідомлявся судом своєчасно та належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення про вручення йому поштових відправлень 25.01.2022 року, 19.03.2022 року та 22.04.2022 року. Інші сторони вважають за можливе розглядати справу за відсутності відповідача [PERSON] . За таких обставин, враховуючи належне повідомлення відповідача [PERSON] про судовий розгляд у справі, суд вважає за можливе розглядати дану справу за відсутності відповідача [PERSON] . Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. 25 липня 2006 року позивач у справі, [INFO] , в інтересах якої діяли її законні представники - відповідача у справі, придбала, шляхом укладення договору купівлі-продажу, квартиру [ADDRESS] . 02 грудня 2006 року право власності на нерухоме майно за вказаною адресою було зареєстровано за позивачем. Станом на 01 грудня 2021 року у даній квартирі було зареєстровано 4 осіб - позивач зі своїм малолітнім сином та відповідачі. Відповідачу [PERSON] з 10.07.2006 року на праві приватної власності належить житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Чоловік позивача 01 грудня 2020 року терміном на 11 місяців уклав договір найму квартири по [ADDRESS] . Позивач надала суду свідоцтва про народження її дітей [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] ; судовий наказ про стягнення з неї аліментів на утримання її неповнолітніх дітей; відомості про свої доходи та квитанції про наявність заборгованості по сплаті житлово-комунальних послуг, що рахуються за квартирою [ADDRESS] . При вирішенні справи суд виходить з наступного: Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 825 ЦК України врегульовано розірвання договору найму житла. Згідно із частиною першою статті 116 Житлового екодексу Української РСР - якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил соціалістичного співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. При вирішенні питання про виселення члена сім`ї колишнього власника житла суд має враховувати і загальні норми, що регулюють питання реалізації права власності. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Крім того, при розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа -добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Приймаючи до уваги те, що відповідно до пояснень відповідача у справі [PERSON] , наданих в судовому засідання, які неспростовано стороною позивача, житловий будинок, який належить їй на праві приватної власності в селі Гайок Білоцерківського району Київської області, є непридатним для проживання через відсутність у ньому вікон, підлгоди, світла, води, газу, меблів та інших умов для проживання, суд вважає, що усунення перешкоди у користуванні житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] шляхом виселення [PERSON] , [INFO] , без надання іншого житлового приміщення, буде порушенням конституційного права останньої на житло, передбаченого статтею 47 Конституції України. Доказів наявності нерухомого майна відповідачу [PERSON] на праві приватної власності, матеріали справи не містять. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання. Подібна правова позиція висловлена у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19. Позовні вимоги щодо визнання відповідача [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , задоволенню не підлягають, оскільки є похідними від позовних вимог про виселення відповідача [PERSON] . Позовні вимоги щодо визнання відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , задоволенню не підлягають, оскільки стороною позивача не надано суду жодних доказів тому, що відповідач [PERSON] , які і відповідач [PERSON] , чинить їй перешкоди в користуванні вказаною квартирою. Відповідно до вимог частини другої ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на позивача у разі відмови в позові. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed