Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд із позовом до відповідачів [PERSON] , [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що йому на підставі договору купівлі - продажу квартири, № 187 від 15.02.2022, посвідченого приватний нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич О.О., на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , у якій зареєстровані відповідачі [PERSON] та [PERSON] , які не є членами сім`ї позивача. Так, останні не проживають у вказаній квартирі понад два роки, оскільки виїхали на постійне місце проживання у Велику Британію, їх речі та майно відсутні, оплату за комунальні послуги та інші послуги, вони не вносять, адже з 2020 року позивач орендував дану квартиру у попереднього власника [PERSON] . При цьому, жодних перешкод в користуванні даною квартирою ні позивач, ні інші члени його сім`ї відповідачам не чинили. Із скаргами до відповідних органів щодо усунення перешкод у користуванні відповідачі також житлом не зверталися. Позивач вказує, що [PERSON] та [PERSON] не є власниками спірної квартири, однак у добровільному порядку відповідачі не знімаються із реєстрації, чим чинять йому, як власнику квартири перешкоди у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. На підставі викладеного просить визнати [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 06.04.2022 відкрито провадження у вищевказаній справі за правилами загального позовного провадження. 16.05.2022 протокольною ухвалою суду без видалення в нарадчу кімнату закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] будучи допитаним в якості свідка суду пояснив, що з 2020 року він з дружиною орендували квартиру [ADDRESS] , а 15.02.2022 він купив дану квартиру у гр. [PERSON] , яка відчужила дане житлове приміщення за згодою її чоловіка - відповідача [PERSON] . Між ним, як новим власником житла та відповідачами, не було жодних домовленостей щодо можливості останніми користуватися спірним житлом, як наймачами. На даний час йому відомо що сім`я відповідачів виїхала на постійне місце проживання за межі України. В судовому засіданні представник позивача - адвокат Янчишин В.Й. позовну заяву підтримав та просив задовольнити з підстав у ній наведених. З приводу ухвалення заочного не заперечив. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про час та місце судового засідання неодноразово повідомлявся належним чином. Про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомої на те суду причини, хоча про час та місце судового засідання неодноразово повідомлявся належним чином. Про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не подавав, клопотання про відкладення розгляду справи не заявляв. Допитана в судовому засіданні в якості свідка [PERSON] , суду пояснила, що вона є дружиною позивача [PERSON] та зазначила, що вони з чоловіком з 2020 року орендували квартиру [ADDRESS] , а 15.02.2022 її чоловік придбав дану квартиру. Протягом усього вказаного періоду [PERSON] та [PERSON] у вказаній квартирі не проживають, речі їх у даному помешканні відсутні, комунальні послуги не сплачують та жодним іншим чином не беруть участь в утриманні вказаної квартири. Суд вважає, що відповідачі про дату та час розгляду справи повідомлені належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, а тому відповідно до ст. 280 ЦПК України, справу слід вирішити на підставі наявних доказів та постановити заочне рішення. Заслухавши пояснення позивача [PERSON] та його представника адвоката Янчишин В.Й., дослідивши та оцінивши докази по справі, суд приходить до наступного висновку: Згідно договору купівлі - продажу квартири від 15.02.2022, посвідченого приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Василевич Ольгою Олексіївною, та зареєстрованого в реєстрі за №187, покупець [PERSON] придбав у продавця [PERSON] , належну їй квартиру [ADDRESS] . Відчуження продавцем даного житлового помешкання здійснено за згодою чоловіка продавця - [PERSON] . Квартира [ADDRESS] , загальною площею 53 кв.м., житловою площею 29.7 кв.м. належить на праві приватної власності [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 299557910 від 15.02.2022. Відповідно до довідки № 584/28-03 від 11.03.2022, виданої Відділом реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, згідно реєстру Тернопільської територіальної громади та картотеки переданої Тернопільським МВ УДМС України в Тернопільській області за період з 01.08.2012 по 31.03.2016 та за період виконання повноважень з 04.04.2016 по 10.03.2022, за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Інформація про реєстрацію інших осіб відсутня. Як вбачається з відповіді Відділу реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради № 8/8/28-03 від 22.04.2022 на заяву [PERSON] від 08.04.2022, відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24.02.2022 № 64, ЗУ « Про правовий режим воєнного стану» від 12.05.2015 №389-VІІІ, постанови КМУ «Про затвердження Порядку встановлення заборони або обмеження на вибір місця перебування чи місця проживання осіб на території, на якій діє воєнний стан» від 29.12.2021 № 1450, а також відповідно до вимог ст. 12 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» від 11.12.2003 №1382-VI, послуги з декларування/реєстрації місця проживання не надаються на період дії воєнного стану. Відділ також звертає увагу, що 28.02.2022 КМУ була прийнята постанова № 165, яка призупиняє строк надання адміністративних послуг. Окрім цього, вказаним листом [PERSON] роз`яснено, що у разі скасування воєнного стану на відповідній території України, йому необхідно буде звернутись в відділ реєстрації проживання особи Управління державної реєстрації Тернопільської міської ради, із заявою власника житла про зняття особи із задекларованого/зареєстрованого місця проживання (перебування) та документами, які передбачені ст. 18 ЗУ «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні». Згідно акту обстеження житлових умов про фактичне проживання (або відсутність зареєстрованих осіб) від 12.04.2022, комісією в складі заступника директора [PERSON] , майстра дільниці [PERSON] , складено цей акт проте, що 12.04.2022 проведено комісійне обстеження квартири [ADDRESS] , в ході якого встановлено, що [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані, але не проживають за адресою: [ADDRESS] , що підтверджують свідки: [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до довідки № 116 від 18.04.2022 виданої Дочірнім підприємством «Люкс-Житло» Приватного підприємства «Люкс», [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] зареєстровані, але не проживають згідно акту обстеження від 12.04.2022, за адресою: [ADDRESS] , з 22.07.1998. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною першою статті 321 ЦК України, визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Статтею 150 Житлового кодексу України визначено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом (ч. 1 ст. 401 ЦК України). Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення (ч. 2 ст. 406 ЦК України). Визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку (ст. 72 ЖК Української РСР). Верховний Суд України у Постанові від 15.05.2017, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що "право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку"; "право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України". Згідно з частиною 1 статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні»№ 1871-IX від 05.11.2021, який набрав чинності 01.12.2021, зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється:1) за заявою про зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування), поданою у паперовій формі такою особою, її законним представником або представником;2) за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У пункті 4розділу VI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» закріплено, що місце проживання (перебування) особи, зареєстроване до дня набрання чинності цим Законом, обліковується в реєстрі територіальної громади, знімається з реєстрації/скасовується у порядку, встановленому для зняття/скасування зняття з реєстрації місця проживання, визначеного цим Законом. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, наявність рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, є самостійною підставою для зняття такої особи з місця її реєстрації. Виходячи з того, що Закон України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» є спеціальним нормативно-правовим актом, який регулює правовідносини, пов`язані зі зняттям з реєстрації місця проживання, вбачається, що положення статті 24 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Згідно абз. 2 п. 26 Правил реєстрації місця проживання, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 02.03.2016 № 207, зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням. Одна з особливостей найму житла полягає, зокрема, у тому, що наймач має право тимчасового володіння (detentio) ним. Право володіння (possessio) житлом залишається в його власника, який не втрачає це право навіть тоді, коли інша особа використовує таке майно. Якщо відповідач спільним побутом із позивачем не пов`язаний, його право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі ч. 2 ст. 406 ЦК України. У постанові Верховного Суду України від 16.01.2012 по справі № 6-57цс11 зроблено висновок, що «у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. У разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Таким чином вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про право користування такої особи жилим приміщенням». У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] , не будучи членами сім`ї позивача, не маючи договірних відносин із позивачем, як власником квартири щодо права користування квартирою, є зареєстрованими у належній позивачу [PERSON] на праві приватної власності квартирі та, при цьому, не проживають у ній протягом тривалого часу, не несуть тягар утримання житла, що порушує право позивача як власника спірного нерухомого майна на реалізацію права користування та розпорядження належним на праві власності майном. При цьому судом урахована Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16.11.2016, справа № 6-709цс16, відповідно до якої визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивачів права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За таких обставин, коли права власника порушені, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, а тому позивач правомірно вимагає усунення порушень своїх прав шляхом визнання відповідачів таким, що втратив право користування житлом. Враховуючи, що позивач є власником спірної квартири, у якому відповідачі мають зареєстроване місце проживання, проте відповідачі у вказаному житловому приміщенні фактично не проживають протягом тривалого часу (більше, як 2 роки), судом не встановлено жодних доказів про поважність причин не проживання відповідачів [PERSON] та [PERSON] у квартирі [ADDRESS] , та оскільки позивач заперечує проти залишення за відповідачами права користуватися належною позивачу квартирою, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі та визнання [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] Рішення суду про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, є підставою для зняття такої особи з реєстрації місця проживання. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача слід стягнути 1984, 80 грн судового збору по 992,40 грн з кожного. На підставі наведеного,

Outcome: approved