Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

Позивачка [PERSON] 02.11.2018 звернулась до Деснянського районного суду м.Києва з позовом до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, про розірвання шлюбу, визначення місця проживання дитини та стягнення аліментів на її утримання. Вимоги своєї позовної заяви мотивує тим, що 11 листопада 2014 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб. Від даного шлюбу у сторін народився спільний син - [PERSON] , [INFO] . Протягом декількох років сімейне життя між сторонами поступово погіршувалось, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення між ними шлюбних відносин. Відповідач в останні роки спільного життя нехтував сімейними цінностями. На підставі побутових непорозумінь та з ініціативи відповідача між ними постійно виникали сварки, свідком яких нерідко ставав малолітній син, що впливає на його психічний стан та кожен раз спричиняє позивачу та дитині душевні страждання. Ведення між сторонами спільного господарства та шлюбні стосунки остаточно припинено, подальше спільне життя та збереження шлюбу скперечить їх інтересам. Щодо визначення місаця проживання спільної малолітньої динити сторони не дійшли згоди. Станом на подачу позову дитина зареєстрована за місцем реєстрації батька, про що свідчить довідка про реєстрацію місця проживання дитини, проте фактично дитина проживає з позивачкою. Станом на момент подання позову між сторонами не вирішено питання матеріального утримання сина, дитина знаходиться на повному утрианні позивачки, відповідач, в свою чергу належним чином не допомагає у вихованні та забезпеченні дитини. Через те, що батько належним чином не дбає про дитину та не надає достатніх коштів на її утримання - є необхідність стягувати аліменти в примусовому порядку. Отже враховуючи викладені обставини позивачка вимушена звернутись до суду з вищевказаним позовом. Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 21.07.2021 справу було передано за підсудністю до Деснянського районного суду м. Києва. На підставі протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.09.2021 року дана справа була передана на розгляд новому складу суду, після направлення її до суду за територіальною підсудністю. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 04.10.2021 року відкрито провадження та призначено по вказаній справі підготовче засідання. У підготовчому судовому засіданні від 09.12.2021 року, ухвалою постановленою шляхом внесення до протоколу судового засідання було замінено неналежну третю особу: Службу у справах дітей та сім`ї Броварської районної державної адміністрації Київської області, яка не заявляє самостійних вимог на належну - Службу у справах дітей та сім`ї Зазимської сільської ради Броварського району Київської області. Ухвалою судді від 16.02.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження у відкритому судовому засіданні. Позивачка подала суду заяву, згідно якої підтримала позов та просила про його задоволення, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач у судове засідання не з`явився про розгляд справи повідомлявся шляхом направлення поштової кореспонденції суду, причини неявки суду не відомі, на адресу суду повернулася поштова кореспонденція з відміткою " за закінченням терміну зберігання". Клопотання про відкладення справи до суду не надходили. Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. В судове засідання представник Служби у справах дітей Зазимської сільської ради Броварського району Київської області, не з`явився, про розгляд справи повідомлений належним чином, подали клопотання про розгляд справи без участі представника. В ході розгляду справи Начальником служби було подано висновок, щодо визначення місця проживання дитини. Враховуючи вищевикладене та вимоги ст.ст.279, 280 ЦПК України, суд вважав за можливе проводити заочний розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження, у відсутності не з`явившихся учасників справи за наявними у справі матеріалами, з ухваленням по справі заочного рішення. Вивчивши письмові матеріали справи суд приходить до наступних висновків: Судом встановлено, що подружжя перебуває у шлюбі, зареєстрованому 11.11.2014 року Відділом реєстрації актів цивільного стану Деснянського районного управління юстиції у м.Києві (а/з № 1838), сторони мають спільного сина - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а/з № 540). Відповідно до ст.ст. 21, 24 СК України, шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Шлюб грунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Частиною 3, 4 ст. 56 СК України передбачено право кожного з подружжя припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно викладеного в позовній заяві, сторони тривалий час проживають окремо. Протягом кількох років ведення спільного господарства між позивачем на відповідачем остаточно припинено, відповідач не цікавиться проблемами родини, втрачено почуття любові та поваги один до одного, а відтак позивачка наполягала на розірванні шлюбу. Згідно ч.2 ст.112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що сім`я фактично розпалась та зберегти її неможливо, оскільки збереження сім`ї призведе до порушення інтересів позивачки, тому є всі наявні підстави для задоволення позову щодо розірвання шлюбу. Згідно ч. 2 ст. 114 Сімейного Кодексу України у разі розірвання шлюбу судом шлюб припиняється у день набрання чинності рішенням суду про розірвання шлюбу. Як вказує позивачка між сторонами не було погоджено місце проживання спільного сина. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка досягла десяти років визначається за згодою батьків. Судом встановлено, що після припинення спільного проживання сторін, малолітній син залишився проживати разом з матір`ю та перебуває на її утриманні. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до висновку, наданого Службою у справах дітей та сім`ї Зазимської сільської ради Броварського району Київської області від 09.02.2022 року № 16/01-21, про визначення місця проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , виходячи з інтересів дитини, орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолятнього [PERSON] , [INFO] з його матір`ю. Із системного тлумачення ч. 1 ст. 3, ст. 9 Конвенції про права дитини, ч. ч. 2 і 3 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.161 СК України випливає, що при вирішенні спору про визначення місця проживання дитини, суди мають враховувати передусім інтереси дитини. Встановлений сімейним законодавством принцип повної рівності обох батьків у питаннях виховання дітей може бути обмежений судом в інтересах дитини. Вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо, про те, з ким із них дитина залишається, суд, виходячи з рівності прав та обов`язків батька й матері щодо дитини, повинен ухвалити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітнього. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дитини і турботу про неї, його вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дитини. Відповідач у судові засідання не з`являвся. Особистих пояснень по справі не надавав. Отже на підставі викладених позивачкою, у поданій нею позовній заяві, аргументів і оцінки наданих сторонами доказів суд дійшов до висновку про можливість визначити місце проживання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] з матір`ю - [PERSON] . Відповідно до ч.ч 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно матеріалів позовної заяви позивач зазначає, що малолітній син перебуває на її утриманні. Наразі відповідач матеріальну допомогу на утримання дитини не надає. Таким чином, позивач звернулась до суду із вимогою про стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання спільного сина [PERSON] , у розмірі 1/4 частини від усіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ч.2 ст.150 СК України батьки зобов`язані піклуватись про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Частиною другою ст. 51 Конституції України, та ст. 180 Сімейного Кодексу України закріплено, що батьки зобов`язані утримувати своїх дітей до їх повноліття. Відповідно до частини першої статті 181 СК України способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними, проте такої домовленості сторони, як свідчить позивач, не досягли. Згідно ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Наведені норми імперативно закріплюють обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, про це відповідно також просить позивач у своїй позовній заяві. Статтею 182 СК України визначено, що при визначенні розміру аліментів судом враховується стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Відповідно до ст. 11 Закону України "Про охорону дитинства" батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Вирішуючи питання про стягнення аліментів, суд виходить із принципу рівності прав та обов`язків батьків щодо своєї дитини, передбаченого ст.141 СК України, а також приділяє першочергову увагу як найкращому забезпеченню інтересів дитини, у відповідності до ст.3 Конвенції про права дитини, ухваленої Резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою ВРУ від 27 лютого 1991 року. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин справи, на які посилались сторони, враховуючи матеріальне становище та заробіток відповідача, зважаючи на положення передбачені ст. 182 СК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивачки аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] ,у розмірі 1/4 частини від усіх доходів відповідача, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Також, згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає за необхідне допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів на утримання дитини в межах суми платежу за один місяць. Відповідно до частини першої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема на професійну правничу допомогу (пункт 1 частини третьої статті 133 ЦПК України). Частиною першою та другою статті 137 ЦПК України передбачено, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною восьмою статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно з частиною першою та другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; З матеріалів справи вбачається, що позивачем були понесені витрати у зв`язку зі сплатою судового збору у розмірі 1816,00 грн., що підтверджується копіями квитанцій про сплату судового збору. Отже, враховуючи вимоги діючого законодавства з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору, сплачені останньою при зверненні до суду з вимогою про розірвання шлюбу та визначення місця проживання дитини, що загалом складає 1816,00 грн.. Крім того, позивачкою зіявлені вимоги по відшкодуванню витрат з отримання правничої допомоги, які загалом складають 15 000 грн., що підтверджується завіреною копією Договору № 15-ц/21 надання правничої допомоги від 01.07.2021 року. Судом встановлено, що згідно Додаткової угоди №1 до договору про надання правової допомоги від 01.07.2021 №15-08/21, загальний розмір винагороди згідно даної додаткової угоди становить 15000 грн. та розраховується виконавцем самостійно відповідно до відпрацбованих годин та виставлених рахунків. Загальна кількість відпрацьованих годин вираховується виконавцем самостійно і вказується в розрахунку у відповідних додатках до даної угоди, які є невід`ємною частиною Договору та виставляються замовнику виконавцем по мірі виконання робіт в будь-який час протягом виконання робіт. Сума вказана в додатках до відповідної угоди не повинна перевищувати загальний розмір винагороди, передбачений відповідною угодою. Дослідивши письмові матеріали спраи, судом встановлено, що матеріали справи не містять відповідних додатків до Договору № 15-ц/21 надання правничої допомоги від 01.07.2021 року, а саме розрахунку кількості відпрацьованих виконавцем годин та доказіів на підтвердження понесених позивачкою витрат за даним договором. Таким чином вимога про відшкодування витрат на правову допомогу не містить підтвердження відповідними доказами, а відтак не підлягає задоволенню судом. Крім того, підлягає стягненню з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн. 00 коп. за вирішення позовної вимоги про стягнення аліментів (за сплату якої позивач звільнена на підставі Закону України "Про судовий збір"). На підставі викладеного та

Outcome: partial