Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

09 листопада 2021року [PERSON] звернувся до Очаківського міськрайонного суду Миколаївської області із зазначеним позовом. Свої вимоги позивач обґрунтував тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка в гаражному кооперативі «Темп» в м. Очакові Миколаївської області за [NUMBER], у той час як згідно з випискою з рішення Очаківської міської ради № 15 від 31 травня 1988 року йому передано у власність земельну ділянку за [ADDRESS]. Посилаючись на те, що наявність розбіжностей в державному акті та виписці з рішення позбавляють його можливості отримати кадастровий номер на земельну ділянку, просив визнати за ним право власності на земельну ділянку за [ADDRESS]. Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явилися, надали заяви про розгляд справи без їхньої участі. Представник позивача, крім цього, зазначив, що повністю підтримує заявлені вимоги, представник відповідача просив відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Дослідивши письмові докази, суд дійшов такого. Як встановлено в судовому засіданні, позивачеві [PERSON] згідно з державнимактом на право приватної власності на землю, що виданий 30 грудня 1993 року, належить земельна ділянка площею 0,0024 га на території гаражного кооперативу «Темп» за цільовим призначенням: обслуговування гаражу № [NUMBER] , яка була передана на підставі рішенні виконавчого комітету Очаківської міської ради народних депутатів від 30 грудня 1993 року № 443(а.с. 6). Зі змісту виписки з рішення № 15 від 31 травня 1988 року Очаківської міської ради вбачається, що [PERSON] було надано дозвіл на будівництво боксового гаражу [ADDRESS] (а.с. 5). Довідкою № 1 від 20 липня 2021 року наданою головою гаражного кооперативу «Темп» підтверджується факт володіння [PERSON] гаражу саме під [ADDRESS] в гаражному кооперативі (а.с. 7). З метою забезпечення всебічного та об`єктивного розгляду справи судом за клопотанням представника позивача було постановлено ухвалу про витребування з Очаківської міської ради та з Державного архіву Миколаївської області копії рішення Очаківської міської ради № 443 від 30 грудня 1993 року про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки площею 0,0024 га, розташованої на території гаражного кооперативу «Темп» в м. Очакові Миколаївської областідля обслуговування гаражу. Як вбачається з письмової відповіді Державного архіву Миколаївської області за вих. №П-1163/03-06 від 29 грудня 2021 року (а.с. 36) у рішенні виконавчого комітету Очаківської міської ради народних депутатів від 30 грудня 1993 року № 443 «Про видачу державних актів на право приватної власності на землю» відомостей про передачу [PERSON] у приватну власність земельної ділянки на території гаражного кооперативу «Темп» у м. Очаків, Миколаївської області, немає. Викладене також об`єктивно підтверджується архівним витягом з вказаного вище рішення (а.с. 54-55), наданим на запит суду, в якому відсутнє прізвище позивача [PERSON] . Згідно зі ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Вказані позивачем підстави повинні підтверджувати його право власності або інше суб`єктивне право титульного володільця на витребуване майно. З практики Європейського суду з прав людини випливає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод не гарантує захист теоретичних та ілюзорних прав, а гарантує захист прав конкретних та ефективних (Рішення Суду у справі «Артіко проти Італії» (Artico c. Italie) від 13 травня 1980 року). Отже, в судовому засіданні встановлено, що позивач [PERSON] не є власником земельної ділянки саме за [ADDRESS], а тому не може звертатися до суду у спосіб, що обраний ним для свого захисту у даній справі. Таким чином, встановивши фактичні обставини справи, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, визначивши, які правовідносини випливають із встановлених обставин справи, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми закону, суд дійшов висновку про недоведеність позивачем наявності у нього правових підстав на звернення до суду з позовом про визнання права власності, що зумовило невірно обраний ним спосіб захисту порушеного права, а відтак позовні вимоги задоволенню не підлягають. Судові витрати суд відносить на рахунок позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed