Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення з нього 40674,83 грн. - інфляційних втрат та 17067,03 грн. - 3% річних. Також просить стягнути 992,40 грн. сплаченого судового збору та 2000,00 грн. витрат на правову допомогу. В обґрунтування своїх вимог зазначає про те, що рішенням Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.01.2018 року з [PERSON] на користь [PERSON] стягнуто 152993,24 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 2170,00 грн. завданих матеріальних збитків. Зазначене рішення суду набрало законної сили 27.02.2018 року. В подальшому рішення суду було подано на виконання до виконавчої служби, де і перебуває на цей час. В процесі примусового виконання рішення суду боржником [PERSON] на виконання рішення суду сплачено суму в розмірі 10257,93 грн. Таким чином залишок суми боргу станом на 01.02.2022 року становить 144905,31 грн. Враховуючи те, що станом на 01.02.2022 року [PERSON] суму боргу за судовим рішенням в розмірі 144905,31 грн. не повернув, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України просить стягнути три проценти річних від простроченої суми, інфляційні втрати, а також судові витрати. Ухвалою суду від 10.03.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 01.04.2022 року від представника відповідача надійшов відзив, в якому зазначено, що перебіг позовної давності для звернення до суду з вимогою про стягнення 3% річних та інфляційних втрат за прострочення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК України, розпочинається із набранням рішення суду законної сили. При цьому, позивач просить стягнути 3% річних та інфляційні втрати за період з 01.03.2018 року по 01.02.2022 року. Натомість, позивач звернувся до суду з цим позовом тільки 04.02.2022 року, тобто поза межами трирічного строку позовної давності, з огляду на що, просив суд застосувати позовну давність. Крім того, у відзиві зазначено про те, що позивачем не враховано всіх грошових коштів, що були сплачені відповідачем на виконання рішення суду. В підсумку зазначено про те, що відповідачем в силу змагальності цивільного процесу не доведено належними доказами розмір заборгованості, у зв`язку з чим з задоволенні позову слід відмовити. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити з наведених в ньому підстав. Представник відповідача в судовому засіданні просив відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до рішенняя Мукачівського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.01.2018 року (справа № 303/2294/16-ц) вирішено стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] 152993,24 грн. майнової шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та 2170,00 грн. завданих матеріальних збитків, що разом становить 155163,24 грн. Зазначене рішення суду набрало законної сили 27.02.2018 року. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Таким чином, обставини щодо розміру заборгованості, встановленим судовим рішенням, не підлягають доказуванню у справі, яка розглядається, оскільки мають преюдиційне значення. Відповідно до постанови ВП № 59046330 від 08.05.2019 року, на підставі виконавчого листа № 303/2294/16-ц, виданого Мукачівським міськрайонним судом 07.03.2018 року, було відкрито виконавче провадження. Також судом встановлено, що в ході виконання вказаного вище судового рішення відповідачем на його виконання сплачено 10257,93 грн., що стверджується стороною позивача та не заперечується стороною відповідача. Таким чином, залишок заборгованості станом на 01.02.2022 року становить 144905,31 грн. Спростування аргументів сторони відповідача про неврахування всіх грошових коштів, що були сплачені [PERSON] на виконання рішення суду, буде відображено далі по тексту цього рішення. Предметом позову у справі є стягнення трьох процентів річних та інфляційних втрат, нарахованих відповідно до ст. 625 ЦК України у зв`язку з неналежним виконанням судового рішення про стягнення грошових коштів. Частиною 1 ст. 15 ЦК України гарантовано право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч. 1 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Відповідно до ст. 611 ЦК України в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно з ч. 2 ст. 625 ЦК України в разі порушення грошового зобов`язання боржник, який прострочив його виконання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 входить до розділу I «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, тому в ній визначені загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання. З викладеного можна зробити висновок, що правовідносини, які виникли між сторонами у цій справі, регулюються нормами ЦК України, що передбачають відповідальність за порушення грошового зобов`язання (ч. 2 ст. 625 цього Кодексу). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18). При цьому у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 20.01.2016 року у справі № 6-2759цс15, що правовідносини, які виникають з приводу виконання судових рішень, врегульовані Законом України «Про виконавче провадження», і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання (ст. 625 ЦК України). Також Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 02.03.2016 року у справі № 6-2491цс15, за яким дія ст. 625 ЦК України поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду, а ч. 5 ст. 11 ЦК України не дає підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. Отже, положення ст. 625 ЦК України передбачають, що зобов`язання можуть виникати безпосередньо з договорів та інших правочинів, передбачених законом, а також угод, які не передбачені законом, але йому не суперечать, а в окремих випадках встановлені актами цивільного законодавства цивільні права та обов`язки можуть виникати з деліктного зобов`язання та рішення суду. Суд зазначає, що у рішенні суду від 26.01.2018 року визнано грошові зобов`язання [PERSON] , визначено їх розмір, ці зобов`язання належним чином не виконані, тому в цьому випадку положення ч. 2 ст. 625 ЦК України підлягають застосуванню. За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних як складова грошового зобов`язання та особлива міра відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації від боржника за неналежне виконання зобов`язання, а тому ці кошти нараховуються незалежно від вини боржника, зупинення виконавчого провадження чи виконання рішення суду про стягнення грошової суми. Аналогічний висновок зробила Велика Палата Верховного суду в своїй постанові від 19.06.2019 у справі за номером 646/14523/15-ц. Здійснений позивачем розрахунок 3% річних у розмірі 17067,03 грн. за період з 01.03.2018 року до 01.02.2022 року включно є арифметично вірним та обґрунтованим у зв`язку з чим суд доходить висновку про стягнення з [PERSON] \~на користь\~ [PERSON] 17067,03 грн. 3% річних. Позивачем також нараховано 40674,83 грн. інфляційних нарахувань за період з 01.03.2018 року до 01.02.2022 року (фактично відповідно до розрахунку визначено період з 01.03.2018 року до 31.12.2021 року). Нарахування інфляційних втрат здійснюються окремо за кожен період часу, протягом якого діяв відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 року у справі № 911/717/19. При застосуванні індексу інфляції слід мати на увазі, що індекс розраховується не на кожну дату місяця, а в середньому на місяць і здійснюється шляхом множення суми заборгованості на момент її виникнення на сукупний індекс інфляції за період прострочення платежу. При цьому сума боргу, яка сплачується з 1 по 15 день відповідного місяця, індексується з врахуванням цього місяця, а якщо сума боргу сплачується з 16 по 31 день місяця, розрахунок починається з наступного місяця. Аналогічно, якщо погашення заборгованості здійснено з 1 по 15 день відповідного місяця, інфляційні втрати розраховуються без врахування цього місяця, а якщо з 16 по 31 день місяця, то інфляційні втрати розраховуються з врахуванням даного місяця. Для визначення індексу інфляції за будь-який період необхідно помісячні індекси, які складають відповідний період, перемножити між собою з урахуванням відповідних оплат. Вказана правова позиція взаємоузгоджується із правовою позицією, викладеною у постанові Верховного Суду від 14.01.2020 року у справі № 924/532/19. Судом проведено детальний перерахунок розміру інфляційних втрат, які за період з 01.03.2018 року до 31.12.2021 року складають 41778,77\~грн.,\~що є\~більшим від\~заявленого позивачем\~розміру. Разом з тим, з урахуванням принципу диспозитивності цивільного судочинства (ч. 1 ст. 13, ч. 2 ст. 264 ЦПК України), розглядаючи справу в межах заявлених вимог, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з відповідача інфляційних втрат саме в заявленому позивачем розмірі, що становить 40674,83 грн. Заперечуючи проти позову сторона відповідача вказувала на те, що наявні у справі розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат складені адвокатом Козар М.М., який не є учасником цієї справи, а відтак не можуть бути належними та допустимими доказами в справі. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. У ч.ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінюючи зазначені докази судом встановлено, що серед документів (доказів), що додаються до позовної заяви, яка підписана безпосередньо позивачем [PERSON] , зазначені розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат. Таким чином позивач [PERSON] у визначеному ЦПК України порядку додала до позовної заяви наявні в неї докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги. Обставина, що розрахунки трьох процентів річних та інфляційних втрат підписані адвокатом Козар М.М. не має правового значення для вирішення цього спору та не може свідчити про неналежність чи недопустимість таких доказів. Більше того, звертається увага на те, що у постановах від 23.01.2018 року у справі № 755/7704/15-ц, від 22.07.2020 року у справі № 189/2109/18, Верховний Суд дійшов висновку, що загальними вимогами процесуального законодавства визначено обов`язковість установлення судом під час вирішення спору обставин, що мають значення для справи, надання їм юридичної оцінки, а також оцінки усіх доказів, розрахунків, з яких суд виходив при вирішенні позову, що стосується, зокрема, грошових вимог (дослідження обґрунтованості, правильності розрахунку, доведеності розміру збитків, наявності доказів, що їх підтверджують), а також те, що у випадку незгоди з поданим стороною доказом повністю чи частково, до процесуального обов`язку суду віднесено зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок. З огляду на вказаний Верховним Судом процесуальний обов`язок судом оцінено належність, допустимість, достовірність поданих позивачем розрахунків трьох процентів річних та інфляційних втрат як окремо, так і їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності з іншими наявними у справі доказами, у зв`язку з чим перевірено правильність наведеного розрахунку. Заперечуючи проти\~позову сторона\~відповідача вказувала\~на те,\~що позивачем не враховано всіх грошових коштів, що були сплачені відповідачем на виконання рішення суду. На підтвердження вказаної позиції представником відповідача подано банківські квитанції про сплату [PERSON] заборгованості за судовим рішенням, а саме на суму: 300,00 грн. (квитанція від 22.08.2019 року); 200,00 грн. (квитанція від 27.01.2020 року); 200,00 грн. (квитанція від 19.02.2020 року); 200,00 грн. (квитанція від 20.03.2020 року); 200,00 грн. (квитанція від 04.05.2020 року); 200,00 грн. (квитанція від 03.06.2020 року); 200,00 грн. (квитанція від 22.06.2020 року); 200,00 грн. (квитанція від 16.07.2020 року); 250,00 грн. (квитанція від 21.01.2021 року). Аналізуючи зміст зазначених банківських квитанцій судом встановлено, що в графі «Призначення платежу» грошові кошти спрямовувались не на виконання судового рішення в межах виконавчого провадження ВП № 59046330, а на інші цілі. З огляду на це, суд відхиляє заперечення представника відповідача з приводу неврахування цих коштів при виконанні рішення суду від 26.01.2018 року. Єдиною банківською квитанцією, де в графі «Призначення платежу» зазначено про те, грошові кошти спрямовуються на сплату заборгованості в межах виконавчого провадження ВП № 59046330 є квитанція від 21.01.2021\~року на\~суму 250,00\~грн.\~При цьому\~встановлено,\~що у\~виписці по\~банківському картковому\~рахунку [PERSON] відображені поступлення стягнутих з [PERSON] грошових коштів на виконання рішення суду в тому числі і в період сплати 250,00 грн. згідно з квитанцією від 21.01.2021 року. Таким чином твердження про те, що ці кошти не враховані при виконанні судового рішення ґрунтується на припущеннях, а відтак судом також не приймається. З приводу поданої представником відповідача заяви про застосування строку позовної давності суд виходить з наступного. Главою 19 ЦК визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених ст. 625 ЦК, застосовується загальний строк позовної давності тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених ст. 625 ЦК, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 року у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 року у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених ст. 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні ст. 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Аналогічні за змістом висновки сформульовано у постановах Верховного Суду від 10.04.2018 року у справі № 910/16945/14, від 27.04.2018 року у справі № 908/1394/17, від 21.11.2018 року у справі № 642/493/17-ц. Таким чином, стягнення 3% річних та інфляційних витрат у цій справі мало би обмежуватися останніми 3 роками, які передували подачі позову (16.02.2022 року дата звернення до суду згідно з поштового конверту), тобто заборгованість могла би розраховуватися з 16.02.2019 року. Поряд із цим, 02.04.2020 року набув чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», згідно з яким Розділ «Прикінцеві та перехідні положення» ЦК України доповнено п. 12, яким передбачено, що під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Постановою Кабінету Міністрів України від 11.03.2020 року № 211 (зі змінами і доповненнями) «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» встановлено на усій території України карантин з 12.03.2020 року та в подальшому продовжений відповідними постановами Кабінету Міністрів України до 31.05.2022 року. Позивач звернувся з позовом до суду 16.02.2022 року, що вбачається з даних про оформлення поштового відправлення, вказаних на конверті, в якому позовна заява надійшла на адресу суду. Враховуючи визначений позивачем спірний період (01.03.2018 року - 01.02.2022 року), а також те, що право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення, стягнення інфляційних втрат і 3 % річних за березень 2018 року обмежується квітнем 2021 року, тобто в період коли строки позовної давності (ст. 257 ЦК) були продовжені на строк дії карантину і є продовженими на цей час. Зазначене стосується і подальших періодів. Зважаючи на викладене, приймаючи до уваги нормативні приписи ст. 261 ЦК України щодо початку перебігу строку позовної давності, трирічний строк позовної давності за вимогами позивача як станом на дату початку в країні карантину - 02.04.2020, так і на цей час не сплинув та продовжується до закінчення цього карантину у зв`язку з чим підстави для застосування позовної давності відсутні. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з [PERSON] інфляційних втрат в розмірі 40674,83\~грн. та трьох процентів річних в розмірі 17067,03 грн. Стосовно розподілу судових витрат, які здійснені позивачем в зв`язку зі сплатою судового збору в сумі 992,40 грн. та щодо витрат на професійну правничу допомогу, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, зокрема, на професійну правничу допомогу. Позивач просить стягнути 2000,00 грн. витрат на правову допомогу. Відповідно до ч. 1 ст. 60 ЦПК України представником у суді може бути адвокат або законний представник. Згідно з ч. 4 ст. 62 ЦПК України повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». На підтвердження повноважень адвоката Козар М.М. у цій справі до позову додано ордер на представництво інтересів позивача, а також договір про надання правової допомоги, укладений з позивачем. Ордер - письмовий документ, що у випадках, встановлених цим Законом та іншими законами України, посвідчує повноваження адвоката на надання правової допомоги. Ордер видається адвокатом, адвокатським бюро або адвокатським об`єднанням та повинен містити підпис адвоката. Рада адвокатів України затверджує типову форму ордера (ч. 2 ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність»). Відповідно до п.п. 3, 5 Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, затвердженого рішенням Ради адвокатів України від 12.04.2019 року № 41, в Україні встановлюється єдина, обов`язкова для всіх адвокатів, типова форма ордера, яку затверджує Рада адвокатів України; Ордер встановленої форми є обов`язковим для прийняття усіма органами, установами, організаціями на підтвердження правомочності адвоката на вчинення дій, передбачених статтею 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність». Судом встановлено, що у цій справі до позову додано ордер на представництво інтересів позивача від 03.02.2022 року, типова форма якого затверджена рішенням Ради адвокатів України від 17.12.2012 року № 36. В той же час, в п.п. 4, 5, 6 рішення Ради адвокатів України від 12.04.2019 року № 41 визначено, що Положення про ордер на надання правової допомоги та порядок ведення реєстру ордерів, затвердженого рішенням Ради адвокатів України № 36 від 17.12.2012 року, визнано таким, що втратило чинність, а типову форму ордеру, виготовлену відповідно до цього Положення, дозволено використовувати в строк до 01.01.2022 року. Після 01.01.2022 року такі ордери діють тільки до закінчення повноважень адвоката у конкретній справі (провадженні) за умови вступу в справу та видачі такого ордеру адвокатом до цієї дати. З огляду на вказане, представлений суду ордер, зважаючи на дату його видачу, не відповідає типовій формі, що встановлена чинній редакції Положення про ордер на надання правничої (правової) допомоги, а відтак не може підтверджувати повноваження адвоката Козар М.М. у цій справі. Таким чином у суду відсутні підстави для стягнення витрат на правову допомогу. Згідно з ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути 992,40 грн. (судовий збір) судових витрат.

Outcome: partial