Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою, якою просить стягнути з відповідача заборгованість за договорами позики від 20.08.2019 року та 16.10.2019 року в подвійному розмірі у сумі 76309,68 грн, що еквівалентно 2400,00 євро. Посилається на те, що у відповідності до двох розписок надав у користування відповідачу грошові кошти у сумі 1000 євро та 200 євро, однак останній проценти за користування сплатив у повному обсязі, але самі позики не повернув до теперішнього часу. Вважає, що відповідач має сплатити дану заборгованість на підставі вимог та у межах статті 625 ЦК України. У судовому засіданні позивач підтримав позовні вимоги та просив їх задовольнити. Наголосив, що оскільки позику за розписками від 20.08.2019 року та 10 жовтня 2019 року відповідач своєчасно, у обумовлені строки не повернув, у сумі 1000 євро та 200 євро відповідно, він має право просити суд присудити стягнення з відповідача подвійної суми такої позики, що передбачено умовами вказаних розписок. Відповідач, частково визнавши позовні вимоги, погодився повернути тільки взяту в позику суму, а саме - всього 1200 євро, без оплати подвійного розміру такої неповернутої своєчасно позики. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні ним правовідносини. 20.08.2019 року позивач надав [PERSON] суму позики в розмірі 1000 євро, терміном на один місяць з правом пролонгації; винагорода в місяць за користування коштами становить 7,5 % місячних (75 євро). У випадку несвоєчасного повернення боргу відповідач зобов`язався повернути борг у подвійній сумі, а саме: 2000 євро, на підтвердження чого позичальником була надана розписка, оригінал якої був досліджений у судовому засіданні та міститься в матеріалах справи (а.с. 28). Згідно із зазначеною розпискою, договір позики тричі продовжувався: до 20.10.2019 року, до 20.10.2019 року та до 20.12.2019 року на таких самих умовах. 10.10.2019 року позивач надав [PERSON] позику в розмірі 200 євро терміном на один місяць - до 10.11.2019 року. В разі неповернення відповідач зобов`язався повернути борг в сумі 400 євро з винагородою 414 гривень, на підтвердження чого позичальником була надана розписка, оригінал якої був досліджений у судовому засіданні та міститься в матеріалах справи (а.с. 29). Згідно із зазначеною вище розпискою, 10 грудня 2019 року мало місце продовження такого договору на один місяць на таких самих умовах. Частинами 1, 2 п. 1 ст. 11 ЦК України визначено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, тощо. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Зокрема, поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Статтею 1046 ЦК України визначено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподаткованого мінімуму доходів громадян. А у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладання договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. При цьому, ч. 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п. 2 ч. 1 ст. 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в ч. 2 ст. 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. При цьому, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Крім того, договір позики в письмовій формі може бути укладений як складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч. 1 ст. 207 ЦК України). Таким чином, як договір позики, так і розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей, отже розписка є не лише фактом укладення договору, а й фактом передачі позикодавцем грошової суми позичальнику. Аналогічний правовий висновок міститься і в постанові Верховного Суду України від 18 вересня 2013 року (№6-63цс13) та в постанові Верховного Суду України від 24 лютого 2016 року (№6-50цс16), які відповідно до вимог ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України. Зокрема, Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах 18 вересня 2013 року розглянув справу №6-63цс13, предметом якої був спір про стягнення боргу за договором позики. При розгляді цієї справи Верховний Суд України зробив правовий висновок про те, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, як убачається з правової позиції, сформованої Верховним Судом України у постанові від 02.07.2014 року за наслідками розгляду справи №6-79цс14, відповідно до норм ст. ст. 1046, 1047 ЦК України договір позики (на відміну від договору кредиту) за своєю юридичною природою є реальною односторонньою, оплатною або безоплатною угодою, на підтвердження якої може бути надана розписка позичальника або інший письмовий документ, незалежно від його найменування, з якого дійсно вбачається як сам факт отримання в борг (тобто із зобов`язанням повернення) певної грошової суми, так і дати її отримання. Таким чином, враховуючи вищевказане, предметом доказування в спірних правовідносинах сторін є як факт існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики, де належним доказом на підтвердження факту передачі коштів є боргова розписка, так і факт повернення чи неповернення позичальником грошових коштів. Звертаючись до суду із вказаним позовом про стягнення боргу, [PERSON] як на доказ підтвердження отримання відповідачем грошових коштів, покликається на розписки від 20.08.2019 року та 16.10.2019 року. Отже оцінюючи надані докази, суд визнає їх як належні та допустимі на підтвердження існування між сторонами правовідносин, які виникають з договору позики й, відповідно, доказів на спростування вказаного відповідачем суду не надано. За таких обставин, досліджуючи боргові розписки, суд дійшов висновку, що вони є підтвердженням існування між сторонами договірних зобов`язань й, відповідно, свідчать про існування між сторонами саме укладеного договору позики та є доказом факту передачі грошової суми позичальнику. Таким чином, дослідивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов до висновку, що відповідач [PERSON] , у визначений розписками строк, суму боргу у добровільному порядку не повернув, доказів на спростування вказаного суду не надав, а також не спростував факт існуючого боргу перед [PERSON] жодними належними та допустимими доказами. При цьому, частиною 1 ст. 509 ЦК України передбачено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Таким чином, враховуючи вищевказане, а також те, що відповідач борг не повернув й, відповідно, ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, позовні вимоги позивача підлягають до задоволення в частині несвоєчасного повернення позик у сумі 1000 євро та 200 євро в гривневому еквіваленті. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України, позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Відповідно до ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно правовим актом. Як вбачається із зазначених розписок, позичальник зобов`язаний повернути позичену суму у іноземній валюті - євро, де також вказаний гривневий еквівалент. Як встановлено під час розгляду справи судом та не оспорено сторонами, позичальником сплачено відсотки за користування позиками, але не повернуто самі запозичені грошові кошти. У відповідності до ст. 1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Згідно зі ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, стаття 625 ЦК України, на яку покликається позивач у позовній заяві, не передбачає застосування до боржника, яким просточено виконання грошового зобов`язання, такого виду компенсації як стягнення подвійного розміру заборгованості, так як відповідно до другої її частини нарахування 3 % річних та встановленого індексу інфляції має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Згідно розрахунку, який міститься у позовній заяві, розмір заборгованості станом на 17.04.2022 року становить 76309,68 грн (2000 євро + 400 євро = 2400 євро за курсом в гривневому еківаленті). Однак суд не може погодитись з такою вимогою, враховуючи зазначені вище висновки щодо застосування статті 625 ЦК України та наданим розрахунком позивача. Оскільки інших вимог не заявлено, а позивачем не надано до суду іншого розрахунку індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми заборгованості у відповідності до вимог ст. 625 ЦК України, суд приходить до висновку про часткове задоволення вимог. Відповідно до офіційного курсу гривні до євро станом на 17 квітня 2022 року сума боргу становить 1200 євро * 31,7957 грн = 38148,00 грн. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість у сумі 38148,00 грн за договорами позики, які оформлені розписками від 20.08.2019 року та 10.10.2019 року, наданими відповідачем [PERSON] позивачу [PERSON] . При цьому суд вважає занеобхідне роз`яснити позивачу його право звернутись до суду з окремим позовом щодо стягнення з відповідача компенсаційних сум в порядку статті 625 ЦК України. Також на підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь позивача судовий збір у сумі 992,40 грн.

Outcome: partial