Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду з позовною заявою до [PERSON] , третя особа Центр надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації, в якій просить суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, квартирою [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач є власником двокімнатної квартири [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.09.2021, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю., а також на підставі договору дарування від 02.10.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Адаменком О.І. Вказана квартира купувалася 22 квітня 2004 року матір`ю позивача [PERSON] та сином позивачки - [PERSON] . Після придбання квартири у ній були зареєстровані: [PERSON] (мати позивачки), [PERSON] (батько позивачки), [PERSON] (брат позивачки), [PERSON] (брат позивачки), [PERSON] (син позивачки) та сама позивачка. Відповідач [PERSON] ніколи не проживав у квартирі [ADDRESS] . Де мешкає відповідач позивачу не відомо, будь-яких родинних стосунків з останнім вона не підтримує. Участі у сплаті комунальних платежів [PERSON] ніколи не приймав, особистих речей в квартирі ніколи не мав. На адресу квартири періодично надходять листи-вимоги щодо сплати [PERSON] заборгованості за кредитами. Позивачу відомо, що [PERSON] проживає на житловій площі своєї дружини. На підтвердження відсутності за місцем реєстрації та не проживання у квартирі [ADDRESS] [PERSON] позивач надає відповідні акти ОСББ "Лісківська 12", складені у різний період часу. Ухвалою Деснянського районного суду міста Києва від 18.10.2021 прийнято позовну заяву до розгляду, визначено здійснювати розгляд справи у спрощеному позовному провадженні з повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 29.11.2021. 25.11.2021 від представника третьої особи до суду надійшли письмові пояснення, в яких просить суд вилучити Управління (Центр) надання адміністративних послуг Деснянської районної в місті Києві державної адміністрації з переліку учасників справи в якості третьої особи, оскільки ЦНАП є надавачем адміністративних послуг, а не органом реєстрації у розумінні Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», а тому не наділений повноваженнями визнавати осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Крім того, просить суд цивільну справу № 754/15641/21 про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, розглядати за відсутності третьої особи та прийняти рішення відповідно до вимог чинного законодавства України. Розгляд справи 29.11.2021 відкладено на 24.01.2022. У судовому засіданні 24.01.2022 судом задоволено клопотання позивача про виклик та допит свідка [PERSON] та оголошено перерву до 10.02.2022. Розгляд справи 10.02.2022 та 28.03.2022 відкладено. У судове засідання 02.06.2022 позивачка з`явилася, позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Також судом проведено допит свідка [PERSON] . Відповідач до суду не з`явився, від нього не надійшло відзиву на позовну заяву чи інших письмових пояснень, а також повідомлення про іншу адресу, клопотання про відкладення судового розгляду також не заявлялося. Відповідач повідомлявся про дату, час та місце розгляду справи належним чином, шляхом направлення судових повісток на адресу його зареєстрованого місця проживання, що підтверджується поштовими відправленнями, які повернулись до суду, а також шляхом розміщення судових повісток на офіційному веб-сайті судової влади України. Відповідно до частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з пунктом 1 частини третьої статті 223 ЦПК України якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки. З огляду на вказані обставини та приписи процесуального закону, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача, який повідомлений належним чином та не повідомив суду причини своєї неявки. Заслухавши пояснення позивачки, дослідивши письмові матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке. Як вбачається з матеріалів справи, квартира [ADDRESS] належить позивачці на праві власності, а саме Ѕ частини квартири належить на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 08.09.2021, посвідченого державним нотаріусом П`ятнадцятої київської державної нотаріальної контори Опанасюк О.Ю., та Ѕ частини квартири належить на підставі Договору дарування від 02.10.2021, посвідченого приватним нотаріусом Київського нотаріального округу Адаменком О.І. (а.с. 14-18). Відповідач зареєстрований в квартирі [ADDRESS] з 18.01.1996, про що свідчить Довідка про реєстрацію місця проживання особи (а.с. 35). Позивач вказує, що відповідач ніколи не проживав в квартирі за адресою: [ADDRESS] , участі у сплаті комунальних платежів не приймав, особистих речей відповідача в квартирі немає. Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ч. 1 ст. 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Як зазначалося, матеріалами справи підтверджується право власності позивача на квартиру [ADDRESS] . Згідно із ч. 1 ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 Житлового кодексу України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом ч. 2 ст. 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до ст. 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою ч. 2 ст. 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Свідок [PERSON] в судовому засіданні показала, що є сусідкою позивачки. У квартирі № 156 , крім позивачки, проживали її батько та мати, які хворіли. Свідок працює лікарем, тому часто навідувала їх. [PERSON] у цій квартирі не проживав. Відповідача свідок останній раз бачила на похороні матері позивачки в 2011 році, після чого він жодного разу не приїжджав, навіть на похорон батька. Факт непроживання відповідача у квартирі підтверджується Актами про непроживання за місцем реєстрації ОСББ «Лісківська 12» від 02.06.2017, від 12.01.2019, від 17.01.2020, від 12.09.2020, від 30.12.2020, від 01.03.2021, від 10.03.2021, від 14.05.2021, від 02.08.2021 та від 06.10.2021 (а.с. 21-30), в яких вказано, що [PERSON] , в квартирі [ADDRESS] не проживає. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивача належними та допустимими доказами довела наявність обставин, на які вона посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже позов підлягає задоволенню. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved