Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

25.01.2022 ТОВ «Фінансово- кредитний супермаркет» звернулося до суду з вказаним позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 27.01.2022, обґрунтовуючи тим, що 14.05.2018 між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] було укладено Договір №2512189 про надання кредиту, на підставі якого кредитор надав позичальнику грошові кошти в сумі - 80 000,00 грн. для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності, зі сплатою 28 відсотків річних та датою остаточного повернення кредиту до 13.01.2021. В п. 2.5. Кредитного договору передбачено, що позичальник за обслуговування кредитної заборгованості щомісячно сплачує комісійну винагороду в розмірі 4 % від суми - кредиту, зазначену у п. 1.1. Договору кредиту. Позичальник порушив умови Договору кредиту, а саме не здійснює повернення отриманого кредиту зі сплатою процентів за його користування та інших платежів передбачених договором в строки визначені у Додатку № 1 до Договору Кредиту, у зв`язку з чим утворилась заборгованість, яка станом на 01.01.2022 становить 270 053,26 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту - 68 379,45 грн., заборгованість по відсотках - 36 711,14 грн., заборгованість по комісійній винагороді - 118 400,00 грн., заборгованість за штрафними санкціями - 6 700,00 грн., заборгованість по інфляції - 28 652,01 грн., заборгованість 3% річних - 11 210,66 грн. Відповідно до умов Договору кредиту позичальник зобов`язаний своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом та виконувати інші зобов`язання згідно договору кредиту. Позичальник зобов`язаний повернути в повному обсязі суму боргу за кредитом з врахованими процентами за фактичний час його використання, та можливими штрафними санкціями у терміни, визначені Договором. Ні договором, ні законодавством підстав невиконання зобов`язання щодо повернення кредиту, сплати відсотків та комісії за користування кредитом не передбачено. Тому, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь заборгованість за Договором №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018 в розмірі 270053,26 грн. та судові витрати: судовий збір 4050,81 грн. 23.02.2022 судом прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 04.04.2022 судом продовжено відповідачу процесуальний строк для подачі відзиву на позовну заяву ТОВ «Фінансово- кредитний супермаркет» до [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним договором, строком на десять днів з дня отримання даної\~ ухвали суду. 04.04.2022 судом постановлено провести розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та призначено судове засідання. 16.05.2022 представник відповідача, адвокат Радецька Тетяна Петрівна, подала до суду відзив на позовну заяву, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, в якому зазначила, що відповідач не погоджується з позовними вимогами в повному обсязі, заперечує позовні вимоги, вважає їх не обґрунтованими, розмір кредитної заборгованості не підтверджений в передбаченому законом порядку. В основу обґрунтувань позовних вимог, позивачем покладено наявність підписаного між сторонами договору №2512189 про надання коштів у позику, у тому числі і на умовах фінансового кредиту від 14.05.2018 з додатками, за відсутності первинного бухгалтерського документу в підтвердження розміру перерахованої кредитодавцем суми кредиту за даним Договором. Відповідач вважає, що позивачем не підтверджено в передбаченому законом порядку наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 270 053,26 грн., не підтверджено обґрунтованість заявленого розміру заборгованості, її достовірність. Позивачем не надано ні банківської квитанції про фактичне перерахування зазначеної позивачем суми, ні виписки по поточному рахунку, обов`язок надання яких покладається на позивача. Надана позивачем копія платіжного доручення №48252 від 14.05.2018 про перерахування 77 600,00 грн. з рахунку [NUMBER] на рахунок [NUMBER] з призначенням платежу: про перерахування коштів, видача кредиту дог. кредиту №2512189 від 14.05.2018, не є первинним бухгалтерським документом створеним на день укладення договору, що підтверджується наступними аргументами, доводами. Відповідно до норм Постанови Правління Національного банку України від 28.12.2018 № 162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні», яка набрала чинності з 01.04.2019, рахунку за № [NUMBER] не існувало. Формування банками України номера банківського рахунку відбувається відповідно до Національного стандарту України «Фінансові операції. Правила формування міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні. (IBANRegistry:2009, NEQ) ДСТУ-Н 7167:2010», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11 жовтня 2010 року № 454.Для України IBANскладається із 29 літерно-цифрових символів: коду країни, контрольного розряду, коду банку та номера рахунку.У результаті запровадження IBANза першими двома літерам одразу можливо розпізнати країну учасника розрахунку (UA- Україна), а за допомогою контрольного розряду - забезпечити уніфіковану перевірку рахунку клієнта на його коректність. По 2019 рік всі банківські рахунки не розпочиналися з UA….., що додатково підтверджується наданим позивачем Додатком №1, №3 до Договору про надання кредиту №2512189 від 14.05.2018, де в реквізитах кредитодавця вказано поточний рахунок ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет`станом на 14.05.2018 №26500455000191, тобто рахунок, який був діючим до набрання чинності вимог Постанови Правління НБУ України від 28.12.2018 № 162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні» та є очевидним підтвердженням виникнення платіжного доручення №48252 від 14.05.2018, як платіжного первинного документу, після 01.04.2019. Відповідно, надане позивачем в підтвердження позовних вимог платіжне доручення №48252 від 14.05.2018 року про перерахування 77 600,00 грн. з рахунку [NUMBER] на рахунок № [NUMBER] з призначенням платежу: про перерахування коштів, видача кредиту дог. кредиту №2512189 від 14.05.2018 [PERSON] , є новоутвореним одностороннім внутрішнім документом позивача, тобто створеним зі значним спливом проміжку часу від дати договору №2512189 про надання коштів у позикувід 14.05.2018, не є первинним документом в розумінні вимог Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні». Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Тому, наданий позивачем розрахунок заборгованості, платіжне доручення №48252 від 14.05.2018 про перерахування 77 600,00 грн., договір з наданими позивачем додатками не є первинним документом в розумінні вимог закону, а інших допустимих доказів на підтвердження фактичної видачі зазначеної в кредитному договорі розміру кредиту є не достатнім самостійним доказом на підтвердження видачі кредиту саме в зазначеному позивачем розмірі, показник якого було покладено в основу розрахунку заборгованості за похідними зобов`язаннями що є складовою ціни позову.Розрахунок заборгованості проведений банком без надання суду первинних бухгалтерських документів на підтвердження достовірності загального розміру заборгованості. Надані суду в додатках до позовної заяви докази не підтверджують обставини, що входить предмета доказування. За даних обставин, заявлені позивачем розміри сум заборгованості є не доведеними, адже правомірність нарахування заявлених позивачем показників розміру кредитної заборгованості як за основними вимогами так і за похідними та встановлення достовірності зазначених позивачем в позовній заяві показників розміру кредитної заборгованості без наявності первинних бухгалтерських документів, встановити неможливо, дані обставини підлягають обов`язковому доведенню, що є можливим лише виключно за наявності та в сукупності достатніх доказів, в розумінні вимог норм ст. 80,79,77 ЦПК України, яких матеріали справи не містять. На підставі вищевикладеного, просила відмовити в задоволенні позовних вимог та понесені позивачем витрати по сплаті судового збору покласти на позивача та понесені відповідачем витрати на правничу допомогу покласти на позивача. Представник позивача, за довіреністю Шестопалов Олександр Олександрович, в судове засідання не з`явився, про день, час та місце проведення судового засідання повідомлений належним чином, в позовній заяві позивач вказав клопотання про розгляд справи за відсутністю представника, проти ухвалення заочного рішення суду він не заперечує. Представник відповідача, адвокат Радецька Тетяна Петрівна, подала до суду заяву про розгляд справи за відсутності відповідача та його представника. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Одним із принципів цивільного судочинства є диспозитивність, який полягає у тому, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявленою нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Учасник справи, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд (ст. 13 ЦПК України). Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, 80 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч.1 ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. За своєю правовою природою договір є правочином. Водночас, договір є й основною підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (ст. 11 ЦК України). Сторони є вільними в укладанні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості ( ст. 627 ЦК України). Судом встановлено, що 14.05.2018 між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] укладено Договір №2512189 про надання коштів у позику (а.с. 8-21), відповідно до умов якого, кредитодавець зобов`язується надати позичальнику грошові кошти в кредит у сумі 80000,00 грн., для власних потреб на умовах строковості, зворотності, платності у безготівковій формі шляхом перерахування коштів з поточного рахунку кредитодавця на рахунок позичальника або іншого отримувача, зазначений у додатку №2, який є невід`ємною частиною цього договору, а позичальник зобов`язується своєчасно погашати кредит, сплачувати фіксовану процентну ставку за користування кредитом із розрахунку - 28,00% річних від суми заборгованості та виконувати інші зобов`язання згідно цього договору. Дата перерахування суми кредиту на рахунок, вказаний позичальником у додатку №2, є датою укладання цього договору. Дата остаточного повернення кредиту до 13.05.2021. Платежі з повернення кредиту здійснюються згідно додатку №1, який є невід`ємною частино цього договору. Відповідно до п. 2.5. Договору, проценти за користування кредитом нараховуються кредитодавцем на залишок заборгованості за позикою та погашаються при надходженні коштів на рахунок кредитодавця. Нарахування процентів здійснюються кредитодавцем щодня за методом «факт/факт», виходячи із фактичної кількості днів у місяці та у році, за фактичний термін користування кредитом. При розрахунку процентів враховується день надання та не враховується день повернення кредиту. За обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену у п.1.1. цього договору. Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у вищевказаному розмірі в період, встановлений у додатку №1 до цього договору, починаючи з 01.06.2018, а у разі повного дострокового повернення кредиту - за фактичний період користування. Пунктом 2.6. Договору встановлено, що сплата процентів, суми кредиту та інших платежів здійснюється позичальником щомісячно ануїтетними платежами у розмірі та в період встановленими у додатку №1 до цього договору з 01 по 15 число місяця наступного за звітним, починаючи з 01.06.2018, а також в день повернення заборгованості за кредитом в повній сумі. Згідно з п. 2.7 Договору за надання кредиту позичальник сплачує комісію 3% від суми кредиту, встановленої у п.1.1. даного договору. Зазначена комісія сплачується позичальником одноразово, у день видачі кредиту, за рахунок кредитних коштів (тіло кредиту) шляхом перерахування за вказаними позичальником реквізитами суми кредиту за мінусом утриманої кредитодавцем комісії. Підписанням цього договору позичальник розпоряджається, надає згоду та уповноважую кредитодавця на вчинення дій з утримання на свою користь та у свої власності/не перерахуванні позичальнику грошових коштів, що включаються до загальної суми кредиту, але які до фактичного їх зарахування/перерахування на користь позичальника, в порядку, встановленому даним пунктом договору, сплачується у вигляді комісії за надання кредиту. Пунктом 4.9 Договору встановлено, що позичальник зобов`язується за повне або часткове прострочення повернення кредиту та/або сплати процентів за користування ним та/або інших платежів за договором сплатити кредитодавцю штраф у розмірі 200,00 грн. за перший прострочений платіж та 500,00 грн. за кожний наступний прострочений поспіль платіж. Додаток №1 до Договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018, підписаний сторонами (кредитодавцем та позичальником) та містить інформацію щодо умов кредиту, супутніх витрат, графіку платежів. 14.05.2018 відповідачем було оформлено, підписано заяву, яка є Додатком №2 до Договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018, в якій він просив перерахувати належну йому суму кредиту після утримання комісії згідно п. 2.7 Договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018 у розмірі 77600 грн. за зазначеними у заяві реквізитами. Додатком №3 до Договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018 встановлено реквізити для перерахування коштів на поточний рахунок кредитодавця для погашення кредиту, процентів та сплати інших платежів. За змістом ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Також, ч. 1 ст. 1055 ЦК України визначено, що кредитний договір укладається у письмовій формі. Отже, встановлено, що вказаний договір між ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» та [PERSON] підписаний сторонами, є чинним, у встановленому законом порядку недійсним не визнавався, а тому, саме з 14.05.2018 між сторонами виникли договірні відносини щодо користування кредитними коштами. Відповідно до положень ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ч. 2 ст. 1056-1 ЦК України розмір процентів, тип процентної ставки (фіксована або змінювана) та порядок їх сплати за кредитним договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів на дату укладення договору. Частиною 1 ст. 1048 ЦК України визначено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання.Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання.Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 ст. 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). Також, частиною 1 статті 1046 ЦК України визначено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Позивач на підтвердження укладення кредитного договору з відповідачем, а саме видачі банком коштів по договору, надав платіжне доручення №48252 від 14.05.2018 (а.с. 7), згідно якого ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» перерахувало на картковий рахунок відповідача, зазначений ним у Додатку №2, позику в розмірі 77600,00 грн., з вирахуванням комісії згідно з п. 2.7 вказаного кредитного договору. Представник відповідача, адвокат Радецька Т.П., заперечуючи позовні вимоги, зазначає, що позивачем не підтверджено в передбаченому законом порядку наявність правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості в розмірі 270 053,26 грн., не підтверджено обґрунтованість заявленого розміру заборгованості, адже позивачем не надано ні банківської квитанції про фактичне перерахування зазначеної позивачем суми кредиту, ні виписки по поточному рахунку. Надана позивачем копія платіжного доручення №48252 від 14.05.2018 про перерахування 77600,00 грн. з рахунку [NUMBER] на рахунок [NUMBER] з призначенням платежу: про перерахування коштів, видача кредиту дог. кредиту №2512189 від 14.05.2018, не є первинним бухгалтерським документом створеним на день укладення договору, адже відповідно до норм Постанови Правління Національного банку України від 28.12.2018 № 162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні», яка набрала чинності з 01.04.2019, рахунку за № [NUMBER] не існувало. Формування банками України номера банківського рахунку відбувається відповідно до Національного стандарту України «Фінансові операції. Для України IBANскладається із 29 літерно-цифрових символів: коду країни, контрольного розряду, коду банку та номера рахунку. У результаті запровадження IBAN за першими двома літерами одразу можливо розпізнати країну учасника розрахунку (UA- Україна), а за допомогою контрольного розряду - забезпечити уніфіковану перевірку рахунку клієнта на його коректність. По 2019 рік всі банківські рахунки не розпочиналися з UA….., що підтверджується Додатком №1, №3 до Договору про надання кредиту №2512189 від 14.05.2018, де в реквізитах кредитодавця вказано поточний рахунок ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» станом на 14.05.2018 №26500455000191, тобто рахунок, який був діючим до набрання чинності вимог Постанови Правління НБУ України від 28.12.2018 № 162 «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні» та є очевидним підтвердженням виникнення платіжного доручення №48252 від 14.05.2018, вже після 01.04.2019. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача, виходячи з наступного. Так, відповідно до п. 1, 3 Постанови Правління Національного банку України «Про запровадження міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні» від 28.12.2018 № 162, яка набрала чинності з 05.08.2019, Банки України з 05 серпня 2019 року, зокрема, формують номер банківського рахунку відповідно до Національного стандарту України «Фінансові операції. Правила формування міжнародного номера банківського рахунку (IBAN) в Україні. (IBAN Registry:2009, NEQ) ДСТУ-Н 7167:2010», затвердженого наказом Державного комітету України з питань технічного регулювання та споживчої політики від 11 жовтня 2010 року № 454 (далі - стандарт IBAN). Банки України зобов`язані з 05 серпня до 31 жовтня 2019 року самостійно здійснювати зміну (не за ініціативою клієнта) діючих рахунків клієнтів банків відповідно до вимог стандарту IBAN із збереженням довжини номера рахунку аналітичного обліку - не більше 14 символів. Дійсно, з Додатку №3 до договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018 (а.с. 21) вбачається, що станом на 14.05.2018 ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» мало відкритий у АТ «ОТП Банк» рахунок [NUMBER] , а в платіжному дорученні №48252 від 14.05.2018 про перерахування позики відповідачу, зазначено номер рахунку ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» відкритий в АТ «ОТП Банк» - [NUMBER] , що є рахунком міжнародного стандарту IBAN, який запроваджувався в Україні лише з 05.08.2019. Разом з тим, реквізити отримувача коштів, а саме відповідача [PERSON] , відповідають даним, які він зазначив у Додатку №2 до договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018. Крім того, згідно п. 2.2 Договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018 моментом (днем) надання кредиту вважається день укладення цього договору. Отже, аналізуючи вищевикладене, саме підписання сторонами Договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018 є підтвердженням надання позичальнику суми кредиту в розмірі визначеному п. 1.1 та п. 2.7 даного договору. З наданого позивачем розрахунку заборгованості (а.с. 5, 6), вбачається, що заборгованість [PERSON] договором №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018 станом на 01.01.2022 становить 270 053,26 грн., а саме: заборгованість за тілом кредиту - 68 379,45 грн., заборгованість по відсотках - 36 711,14 грн., заборгованість по комісійній винагороді - 118 400,00 грн., заборгованість за штрафними санкціями - 6 700,00 грн., заборгованість по інфляції - 28 652,01 грн., заборгованість 3% річних - 11 210,66 грн. Також, з даного розрахунку заборгованості вбачається, що загалом [PERSON] за кредитним договором було сплачено 45813,00 грн., з якої було спрямовано 11620,55 грн. на погашення тіла кредиту, 11592,45 грн. на погашення відсотків, 22400,00 грн. на сплату комісії та 200,00 грн. на сплату штрафів. Відповідач заперечуючи розмір заборгованості за договором про надання кредиту, зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості, проведений ним без надання суду первинних бухгалтерських документів на підтвердження достовірності загального розміру заборгованості. Однак, суд критично оцінює зазначене твердження відповідача, виходячи з наступного. Так, доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно із вказаною нормою закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це не можливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254, виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Таким чином, виписки за картковими рахунками (по кредитному договору) можуть бути належними доказами щодо заборгованості по тілу кредиту за кредитним договором (правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 17 грудня 2020 року у справі №278/2177/15ц). На підставу вимог щодо стягнення заборгованості з позичальника позивачем було надано: копію договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018, копію додатку № 1 до договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018 (містить інформацію щодо умов кредиту, супутніх витрат, графіку платежів), копію додатку №2 до договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018, копію додатку №3 до договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018, які є невід`ємними частинами договору та розрахунок заборгованості станом на 01.01.2022 за кредитним договором. Вищезазначені документи, окрім розрахунку заборгованості наданого банком із позовною заявою, були підписані [PERSON] , що підтверджує, що останній був з ними ознайомлений та погодився на умови, викладені в них. Тому, виходячи з вищевикладеного, суд вважає, що наданий позивачем розрахунок є належним та допустимим доказом утвореної заборгованості в даній справі. Крім того, відповідач не спростував факт отримання кредиту, при тому, що здійснював його часткове погашення, заперечував заявлений позивачем розмір заборгованості, проте свого розрахунку не надав, який спростовував би доводи позивача щодо суми боргу за договором №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018. Відповідно до ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.610 ЦК України невиконання зобов`язання є порушенням зобов`язання. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом (ст. 612 ЦК України). Згідно із частиною першою ст. 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 ЦК України). Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ст. 610 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Отже, для належного виконання зобов`язання необхідно дотримуватися визначених у договорі строків (термінів), а\~ прострочення виконання зобов`язання є його порушенням. Згідно з частиною першою статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до статті 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, позивачем доведено факт укладення договору про надання кредиту, факт отримання відповідачем [PERSON] грошових коштів та порушення ним зобов`язання щодо їх повернення, а тому, суд приходить до висновку, що з відповідача підлягає стягненню заборгованість за тілом кредиту в розмірі 68 379,45 грн. та заборгованість за штрафними санкціями в розмірі 6 700,00 грн. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по відсотках в розмірі 36 711,14 грн., яка\~ нарахована ТОВ «Фінансово-кредитний супермаркет» навіть після закінчення строку дії договору про надання кредиту, слід зазначити наступне. Згідно з п. 1.3 Договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018 дата остаточного повернення кредиту до 13.05.2021. Відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані частиною першою статті 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зазначила, що припис абзацу 2 частини 1 статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосовано лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Як наслідок, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року № 723/304/16-ц стягнення процентів за користування грошима за період після визначеного сторонами договору строку повернення позики - дня закінчення строку договору, не ґрунтуються на нормах матеріального права. Отже, після закінчення строку кредитування, кредитодавець втрачає право нараховувати проценти, комісію та пеню, а має право на отримання окрім суми боргу двох видів плати: компенсації втрат від інфляції за весь час прострочення та трьох процентів річних від простроченої суми. Тому, нарахування кредитором визначених кредитним договором процентів після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на нормах матеріального права. Згідно із Додатком 1 до Договору №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018, протягом його дії [PERSON] зобов`язувався сплатити 80 000,00 грн. в якості повернення кредитних коштів (сплати тіла кредиту) та сплатити відсотки у сумі 38788,15 грн. У той же час, як було зазначено вище у рішенні, відповідачем було сплачено 11592,45 грн. на погашення відсотків, а тому, розмір несплачених відсотків згідно договору становить 27195,70 грн. (38788,15 грн. 11592, 45 грн.), які і підлягають стягненню з відповідача. Щодо позовної вимоги про нарахування 3% річних, у зв`язку з порушенням відповідачем своїх грошових зобов`язань за договором про надання кредиту, необхідно зазначити наступне. Статтею 1050 ЦК України передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до ст. 625 цього Кодексу. Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Верховного Суду від 11 квітня 2018 року (справа №758/1303/15-ц) ст.625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. У цій статті визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. Тобто, дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, що регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника виконання певних дій кореспондує обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до пунктів 1.1., 1.3 зазначеного Договору, кредитодавець надав позичальнику грошові кошти в кредит у сумі 80 000 грн. на умовах строковості, зворотності та платності, а позичальник зобов`язався повернути позику, сплатити проценти та всі інші платежі за користування кредитом до 13.05.2021. Оскільки судом встановлено, що відповідачем порушені строки погашення кредиту, які встановлені договором, тобто, боржник прострочив виконання грошового зобов`язання, позивач має право на отримання від відповідача 3% річних від простроченої суми та інфляційних втрат. У позовній заяві позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь 3% річних за період з 01.01.2019 по 01.01.2022 у розмірі 11210,66 грн. Однак, суд не погоджується з обґрунтованістю заявленого позивачем періоду нарахування 3% річних, а саме щодо наявності підстав їх нарахування саме з 01.01.2019, після прострочення сплати чергового платежу, оскільки положеннями частини другої статті 625 ЦК України передбачено, що сплата 3% річних від простроченої суми здійснюється за весь час прострочення. У свою чергу, прострочення виконання відповідачем почалось лише після 13.05.2021, коли закінчився строк на який позику було надано (п. 1.3 Договору про надання кредиту), а сама позика не була повернута позивачу відповідачем [PERSON] . При вирішенні питання про стягнення річних нарахованих, відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12, від\~ 06.02.2019 року у справі № 175/4753/15-ц, яким роз`яснено, що\~ після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Тобто, 3% річних підлягають нарахуванню за період з 14.05.2021 по 01.01.2022, крім того, сума заборгованості, яка враховується для розрахунку 3 % річних повинна становити 102275,15 грн. (68379,45 борг за тілом кредиту + 27195,70 борг за відсотками + 6700,00 грн. борг по штрафах). При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 днів у році. Розмір трьох відсотків річних на суму боргу 102275,15 грн. за період з 14.05.2021 по 01.01.2022 становить 1958,64 грн., з розрахунку 102275,15 х 3% х 233 : 365, де 365 кількість днів на рік, 233 кількість днів прострочення виконання. Таким чином, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню 3 % річних у розмірі 1958,64 грн. Також, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму збитків з урахуванням індексу інфляції за період з 01.01.2019 по 01.01.2022 у розмірі 28652,01 грн. Однак, суд також не погоджується з обґрунтованістю заявленого позивачем періоду нарахування індексу інфляції, а саме щодо наявності підстав їх нарахування саме з 01.01.2019, оскільки як зазначено вище у рішенні прострочення виконання відповідачем почалось лише з 13.05.2021, коли закінчився строк на який позику було надано, а сама позика не була повернута позивачу. Індекс інфляції підлягає нарахуванню за період з 14.05.2021 по 01.01.2022, а сума заборгованості, яка враховується для розрахунку інфляційних втрат становить 102275,15 грн. Згідно із інформацією про індекси інфляції розміщеної на офіційному сайті Держстандарту, за період з травня 2021 року по січень 2022 року, визначено такі індекси інфляції (індекси споживчих цін на товари та послуги): травень 2021 року 101,3 %, червень 2021 року 100,2 %, липень 2021 року 100,1 %, серпень 2021 року 99,8 %, вересень 2021 року 101,2 %, жовтень 2021 року 100,9 %, листопад 2021 року 100,8%, грудень 2021 року 100,6 %, а сукупний індекс інфляції за відповідний період становить 105 %. Тобто, з відповідача на користь позивача за прострочення погашення позики підлягає стягненню інфляційні втрати у розмірі 5113,75 грн. (102275,15 грн. ? 105% /100 102275,15 грн.). Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості по комісії в розмірі 118 400,00 грн., суд зазначає наступне. Згідно п. 2.5 Договору за обслуговування кредитної заборгованості позичальник щомісячно сплачує комісійну винагороду у розмірі 4% від суми кредиту, зазначену у п.1.1. цього договору. Встановлена договором комісійна винагорода сплачується позичальником щомісячно у вищевказаному розмірі в період, встановлений у додатку №1 до цього договору, починаючи з 01.06.2018, а у разі повного дострокового повернення кредиту - за фактичний період користування. Відповідно до ст. 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами Національного банку України та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Верховний Суд у постанові від 18 березня 2020 року у справі №183/2122/15 зробив висновок про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених Постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року №168, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). У постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року №6-1746цс16 зазначено, що встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, а саме за компенсацію сукупних послуг банку за рахунок клієнта, є незаконним. Несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 02 жовтня 2019 року по справі №740/4328/14. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (ч. 4 ст. 263 ЦПК України). Згідно із Законом України «Про захист прав споживачів» послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 06 вересня 2017 року у справі №6-2071цс16. Крім того, аналізуючи нормист. 549-552, 625, 1046, 1048, 1050 ЦК України, суд вказує на те, що наслідками укладення договору позики є: зобов`язання позичальника повернути позикодавцеві суму грошових коштів (суму позики); одержання позикодавцем від позичальника процентів від суми позики; сплата позичальником позикодавцю індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми; сплату позичальником позикодавцю неустойки (штрафу, пені) у разі порушення боржником зобов`язання. Проте, положеннями параграфа 1 «Позика» Глави 71 Розділу І Книги п`ятої ЦК України не передбаченого такого наслідку укладення договору позики як сплата комісії. Тому, враховуючи вищевикладене, суд не вбачає правових підстав для стягнення з відповідача заборгованості по комісії в сумі 118400,00 грн. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення та стягує з [PERSON] на користь ТОВ «Фінансово- кредитний супермаркет» заборгованість за Договором №2512189 про надання кредиту від 14.05.2018 у розмірі 109347,54 грн., яка складається з: заборгованості за тілом кредиту - 68 379,45 грн., заборгованість по відсотках 27195,70 грн., штрафу - 6 700,00 грн., а також інфляційні втрати5113,75 грн. та 3% річних - 1958,64 грн. Обґрунтовуючи судове рішення, суд\~ приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в\~ рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, №303А, п.2958, згідно з яким Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 2 ст.\~ 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судові витрати складаються\~ з судового збору, який позивач сплатив при подачі позову до суду, тому, з відповідача на користь позивача стягуються судові витрати пропорційно задоволеним позовним вимогам в розмірі 1640,21 грн..

Outcome: partial