Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

АТ КБ "ПриватБанк" (далі - позивач) звернувся в суд з позовом, в якому просить стягнути з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (далі - відповідача) на його користь 6262 грн. 94 коп. заборгованості за кредитним договором, а також вирішити питання щодо розподілу судових витрат. В обґрунтування своїх позовних вимог посилається на те, що до АТ КБ «Приватбанк» звернувся [PERSON] з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписав заяву №б/н від 30.12.2013 року, згідно якої отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідач підтвердив свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» і «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті, складає між ним та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. У подальшому розмір кредитног ліміту збільшився до 5600,00 грн. та зменшився до 0,00 грн. Щодо встановлення та зміни кредитного ліміту Банк керувався п.п.2.1.1.2.3 , п.п. 2.1.1.2.4 Договору на підставі яких відповідач при укладені Договору дав свою згоду щодло прийняття будь якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою Банку. Позивач вважає, що свої зобов`язання за договором про надання банківських послуг виконав в повному обсязі і надав [PERSON] можливість розпоряджатись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. [INFO] позичальник [PERSON] помер. Спадщину після померлого прийняли відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , оскільки постійно проживали зі спадкодавцем на час відкриття спадщини та не відмовилися від спадщини у передбачені законодавством строки. Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком становить 6362,94 грн., яку позивач просить стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Ухвалою суду від 02 червня 2021 року відкрито провадження та призначено справу до судового розгляду у спрощеному провадженні з викликом сторін, про що повідомлені належним чином усі учасники. Представник позивача в судове засідання не з`явився, подав заяву про розгляд справи без його участі, заявлені позовні вимоги підтримав в повному обсязі, не заперечив щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомленні у встановленому законом порядку. Заяв та клопотань не надали, відзиву не надіслали, про причини неявки не повідомили. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися. До суду повернулися конверти из відміткою пощти «Адресат за вказаною адресою відсутній». У відповідності до ст.128 ЦПК України відповідач являється таким, що належним чином повідомлений про час та місце розгляду справи, оскільки поштова кореспонденція направлялася відповідачу за місцем його реєстрації. Заяв та клопотань не надали, відзиву не надіслали, про причини неявки не повідомили, тому суд визнає їх неявку з неповажних причин та вважає за можливе розглянути справу у їх відсутність. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити заочне рішення, у зв`язку з неподанням відповідачем відзиву, та відсутністю заперечень позивача щодо заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Відповідно до ч. 4 ст. 248 ЦПК України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Дослідивши матеріали справи, повно, обґрунтовано, всебічно та безпосередньо з`ясувавши всі наявні докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] з метою отримання банківських послуг підписав з АТ КБ «ПриватБанк» Заяву № б/н від 30.12.2013 року, згідно з якою отримав кредит у розмірі 5000,00 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Відповідно до вказаної заяви [PERSON] своїм підписом підтвердив, що дана заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Тарифами банку становлять між ним та банком договір про надання банківських послуг (а.с.13). Статтею 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (стаття 629 ЦК України). [INFO] позичальник [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] (а.с.68). На момент смерті позичальника його заборгованість перед банком становила 6362,94 грн., що підтверджується розрахунком заборгованості (а.с.8-9). Відповідно до ст. ст.1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ч.1 ст.1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ст.1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Відповідно до ч. 1, 3, 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно з ч. 1 ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно до ч. 1 ст. 1273ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу. Згідно з ст. 1281 ЦК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини) спадкоємці зобов`язані повідомити кредитора спадкодавця про відкриття спадщини, якщо їм відомо про його борги. Кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. Згідно з ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Аналогічні роз`яснення надані в абз.2 пункту 32 Постанови Пленуму «Про пратику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» №5 від 30 березня 2012 року, де зазначено, що з урахуванням положення ст.1282 ЦК України спадкоємці боржника за умови прийняття спадщини є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Судом встановлено, що 13.03.2020 року позивач звернувся до Другої Дубенської державної нотаріальної контори із претензією кредитора, в якій просив включити кредиторські вимоги АТ КБ «ПриватБанк» до спадкоємців померлого позичальника [PERSON] до спадкової справи, повідомити спадкоємців померлого про наявність заборгованості перед Банком у розмірі 6362,94 грн. (а.с.70). Згідно інформації, від 28 квітня 2020 року, наданої Другою Дубенською державною нотаріальною конторою, претензію АТ КБ «Приватбанк» не прийнято, оскільки відсутні відомості щодо підтвердження моменту, з якого позивач дізнався чи міг дізнатися про відкриття спадщини (а.с.71). 21.07.2020 року банк надіслав на адресу відповідачів листи-претензії від 15.07.2020 року про сплату ними як спадкоємцями за законом на користь банку заборгованості позичальника [PERSON] за кредитним договором б/н від 30.12.2013 року, яка станом на дату його смерті становить 6362,94 грн. (а.с.72-74). Вказані претензії добровільно відповідачами не задоволені, відповідей на них позивачу останніми не надано, у зв`язку з чим банк звернувся до суду з даним позовом. Відповідно до ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог банку. При цьому, суд виходить з того, що за змістом зазначених вище норм матеріального права при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора встановленню підлягають обставини, пов`язані із з`ясуванням кола спадкоємців, належності спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, вартості отриманого спадкоємцями майна та дотримання кредитором законодавчо визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Відповідний висновок викладено в постанові Верховного Суду від 21.08.2019 року у справі №320/6489/16-ц. Отже, за таких обставин, удом достовірно не встановлено, що позивачем як кредитором дотримані вимоги ч. 2 ст. 1281 ЦК України щодо строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника шість місяців від дня відкриття спадщини. Крім того, звертаючись до суду з цим позовом, позивач зазначив відповідачами [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] обґрунтувавши це тим, що вони прийняли спадщину після смерті позичальника [PERSON] за законом відповідно до ч.3 ст.1268 ЦК України, оскільки на момент його смерті постійно проживали разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Дійсно, з отриманої від Відділу обліку та моніторингу інформації реєстрації місця проживання УДМС України в Рівненській області інформації вбачається, що померлий [PERSON] був зареєстрований за зазначеною адресою. Разом з ним, на момент його смерті за зазначеною адресою були зареєстровані відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] (а.с.95-98). Відповідно до ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Сама по собі реєстрація відповідачів за тією ж адресою, де був зареєстрований померлий [PERSON] , не є безумовним доказом постійного проживання відповідачів саме за цією адресою, а відповідно і того, що вони є його спадкоємцями. Інших доказів, які би підтверджували постійне проживання відповідачів разом зі спадкодавцем, позивачем не надано. Також суду не надано жодних належних та допустимих доказів на підтвердження родинних стосунків відповідачів з померлим і, відповідно, віднесення їх до певної черги спадкоємців за законом. Позивач не надав суду доказів, які підтверджують, яке саме майно прийняли у спадок відповідачі та вартість спадкового майна після смерті позичальника [PERSON] в межах вартості якого відповідно до ст.1282 ЦК України повинно відбуватись задоволення вимог кредитора спадкоємцями. Розмір частки кожного спадкоємця також не визначений. При вирішенні спору про стягнення із спадкоємців коштів для задоволення вимог кредитора, встановленню підлягають обставини, пов`язані з колом спадкоємців, належністю спадкодавцю будь-якого рухомого чи нерухомого майна, його вартістю та дотриманням кредитором визначеного строку пред`явлення вимоги до спадкоємців боржника. Зазначене узгоджується з правовим висновком, викладеним Верховним Судом у постанові від 28 листопада 2018 року у справі № 332/2936/16-ц (провадження № 61-9193св18). Аналогічного висновку дійшов Верховний Суду у постанові від 21 серпня 2019 року (справа № 320/6489/16-ц, провадження № 61-19229св18). Так, ПАТ КБ «ПриватБанк» не надало доказів на підтвердження обсягу та вартості спадкового майна, а також того, що спадкоємцями всього майна є саме відповідачі. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку про необґрунтованість позову банку до спадкоємців боржника.

Outcome: dismissed