Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулись в суд з позовом до акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання припиненими зобов`язання та зобов`язання вчинити певні дії. Свої вимоги мотивували тим, що 25 липня 2008 pоку між [PERSON] та товариством з обмеженою відповідальністю «УніКредит Банк» (далі - ТзОВ, «УніКредит Банк»), останнім правонаступником якого є акціонерне товариство «Альфа-Банк» (далі - АТ «Альфа-Банк»), було укладено договір, про іпотечний кредит № MRTG - 000000013900. В забезпечення виконання зобов`язання між [PERSON] та ТзОВ «УніКредит Банк» укладено іпотечний договір № MRTG 000000013900/S нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком 3.3. 25 липня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 7987 та одночасно накладено заборону відчудження на предмет іпотеки. Предметом іпотеки, згідно п. 2.1 іпотечного договору визначено нерухоме майно - кв. [ADDRESS] . Також для забезпечення виконання зобов`язань між [PERSON] , [PERSON] та ТзОВ «УніКредит Банк» було укладено договір поруки № MRTG 000000013900/Р від 25 липня 2008 року. В подальшому у судовому порядку за [PERSON] було визнано право власності на 5/8 частини кв. [ADDRESS] та 3/8 частини вказаної квартири за [PERSON] . 21 липня 2011 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва стягнуто з позивачів солідарно заборгованість за договором про іпотечний кредит № MRTG 000000013900 на користь відповідача в загальному розмірі 430760 грн 84 коп. Вказане рішення позивачами виконане в повному обсязі 14 квітня 2016 року. Позивачі зазначають, що основне зобов`язання виконане ними в повному обсязі, однак відповідач не дивлячись на звернення до нього з відповідною заявою продовжує порушувати їх право як власників нерухомого майна у зв`язку з чим вони вимушені звернутись до суду. Просять визнати припиненими зобов`язання за договором про іпотечний кредит № MRTG 000000013900, який укладено 25 липня 2008 року між ТзОВ «УніКредит Банк» правонаступником якого є АТ «Альфа Банк» та [PERSON] , [PERSON] , зобов`язати відповідача припинити обтяження кв. [ADDRESS] шляхом подання реєстратору Державного реєстру обтяжень нерухомого майна заяву про припинення обтяжень з подальшим вилученням (скасуванням) записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з державного реєстру іпотек, стягнути понесені судові витрати. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 19 серпня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання на 27 вересня 2021 року. 27 вересня 2021 року справу знято з розгляду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді Гусак О.С. Наступною датою розгляду справи визначено 3 листопада 2021 року. Від представника відповідача надійшло клопотання про відкладення розгляду справи через неможливість прибути до суду у зв`язку з перебуванням у відпустці. Представник позивачів Василюк Н.І. залишила дане клопотання на розсуд суду. Розгляд справи відкладено на 1 грудня 2021 року. 1 грудня 2021 представник відповідача повторно направила клопотання про відкладення розгляду справи, одночасно зазначила, що копію позовної заяви отримано відповідачем 10 вересня 2021 року, просила поновити строк для подачі відзиву. Згідно наказу № 8983-В від 3 вересня 2021 року [PERSON] перебувала у відпустці у період з 13 вересня по 26 вересня, та в період з 1 жовтня по 30 вересня (очевидно описка) 2021 року. Враховуючи те, що з 10 вересня 2021 року моменту отримання відповідачем копії матеріалів позовної заяви пройшло більше двох з половиною місяців, протокольною ухвалою суду від 1 грудня 2021 року у продовженні строку для подачі відзиву та відкладенні розгляду справи відмовлено. Представник позивача не заперечувала проти закриття підготовчого провадження та призначення справи до розгляду по суті. Ухвалою Дарницького районного суду м. Києві від 1 грудня 2021 року закрито підготовче засідання по справі та призначено справу до судового розгляду на 20 січня 2022 року. 20 січня 2022 року до суду з`явились представник позивачів Василюк Н.І. та представник відповідача Андросович Г.С. У зв`язку з клопотанням представника відповідача в судовому засіданні оголошено перерву для з`ясуванням надходження пояснень. 8 лютого 2022 року справу знято з розгляду у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю судді. Новою датою судового засідання визначено 24 лютого 2022 року. 24 лютого 2022 року справу знято з розгляду, оскільки відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, крім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Розгляд справи призначено на 2 червня 2022 року. 2 червня 2022 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про розгляд справи за її відсутності. Представник позивачів в судовому засідання вимоги підтримала та просила позов задовольнити в повному обсязі. Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у позовній заяві, суд встановив такі обставини та визначені відповідно до них правовідносини. 25 липня 2008 року між ТзОВ "УніКредит Банк", правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», а в подальшому акціонерне товариство «Альфа-банк» та [PERSON] укладено Договір про іпотечний кредит № MRTG-000000013900, згідно умов якого мала на меті отримати в кредит грошові кошти в розмірі 55 000 доларів США 00 центів (а.с. 19-24). Згідно пункту 1.2 Кредитного договору кредит надається [PERSON] зі строком остаточного повернення кредиту не пізніше 25 липня 2033 року. Згідно пункту 8.1 Кредитного договору цей договір набуває чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печаткою відповідача та діє до повного виконання ними взятих на себе зобов`язань по цьому договору. В забезпечення виконання зобов`язання між ТзОВ "УніКредит Банк", правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», а в подальшому АТ «Альфа-банк» та [PERSON] укладено іпотечний договір № MRTG 000000013900/S нотаріально посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Русанюком 3.3. 25 липня 2008 року та зареєстрований в реєстрі за № 7987 та одночасно накладено заборону відчудження на предмет іпотеки. Предметом іпотеки, згідно п. 2.1 іпотечного договору визначено нерухоме майно - кв. [ADDRESS] . Також для забезпечення виконання зобов`язань між [PERSON] , [PERSON] та акціонерним товариством «Альфа-Банк» було укладено договір поруки № MRTG 000000013900/Р від 25 липня 2008 року (а.с. 29-30). 21 липня 2011 року Дарницьким районним судом міста Києва ухвалено рішення у справі № 2-5808/11 про стягнення з [PERSON] та [PERSON] солідарно на користь ПАТ «УніКредит Банк» за Кредитним договором суму 428 960 грн. 84 коп (а.с. 37). Позивач зазначає про те, що виконав рішення Дарницького районного суду м. Києва від 21 липня 2011 року сплатив на рахунки ВДВС Дарницького РУЮ в м.Києві. 23 червня 2016 року ВДВС Дарницького РУЮ у м. Києві винесено постанова про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з тим, що борг сплачено боржником у повному обсязі (а.с. 42). Згідно з частинами 1, 2 статті 1054 ЦК за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За положеннями частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності з частиною 2 статті 1050 ЦК якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ч. 2 ст. 1054 та ч. 2 ст. 1050 ЦК України, наслідками порушення боржником зобов`язання щодо повернення чергової частини суми кредиту є право заявника достроково вимагати повернення всієї суми кредиту. 21 липня 2011 року рішенням Дарницького районного суду м. Києва стягнуто з позивачів солідарно заборгованості за договором про іпотечний кредит № MRTG 000000013900 на користь відповідача в загальному розмірі 430760 грн 84 коп. Вказане рішення позивачами виконане в повному обсязі 14 квітня 2016 року. Відповідно до ч. 3 ст. 1049 ЦК України, позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 598 ЦК України,зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Припинення зобов`язання на вимогу однієї із сторін допускається лише у випадках, встановлених договором або законом. Згідно ст. 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Відповідно до приписів ст. 572, 575 ЦК України та ст. 1 Закону України «Про іпотеку» іпотека - це окремий вид застави, вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом. Закон України «Про іпотеку» є спеціальним законом щодо врегулювання правовідносин з приводу іпотечного майна, а положення ст. 17 цього Закону містить виключний перелік підстав припинення іпотеки, аналогічний із закріпленим у ст. 593 ЦК України. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду (частина перша ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Вона має похідний характер від основного зобов`язання і, за загальним правилом, є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору (ч.5 ст. 3 Закону України «Про іпотеку»). Відповідно до ст. 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека припиняється у разі: припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору; реалізації предмета іпотеки відповідно до цього Закону; набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки; визнання іпотечного договору недійсним; знищення (втрати) переданої в іпотеку будівлі (споруди), якщо іпотекодавець не відновив її. Якщо предметом іпотечного договору є земельна ділянка і розташована на ній будівля (споруда), в разі знищення (втрати) будівлі (споруди) іпотека земельної ділянки не припиняється; з інших підстав, передбачених цим Законом. Згідно із ч. 1 ст. 593 ЦК України право застави припиняється у разі: припинення зобов`язання, забезпеченого заставою; втрати предмета застави, якщо заставодавець не замінив предмет застави; реалізації предмета застави; набуття заставодержателем права власності на предмет застави. Право застави припиняється також в інших випадках, встановлених законом. Отже, відповідно до ст. 593 ЦК України, ст. 3, 17 Закону України «Про іпотеку» іпотека, як забезпечувальне зобов`язання, що має похідний характер від основного зобов`язання, зокрема, припиняється у разі припинення виконанням зобов`язання, виконання якого забезпечене іпотекою. Підстави припинення іпотеки окремо визначені в ст. 17 зазначеного Закону. Конструкція цієї статті дає підстави для висновку, що припинення іпотеки можливе виключно з тих підстав, які передбачені цим Законом. Згідно системного аналізу вищезазначених норм права іпотека припиняється в разі припинення основного зобов`язання, зокрема, на підставі виконання. При цьому, законодавство не вимагає від іпотекодавця будь-яких дій, пов`язаних з припиненням іпотеки, оскільки іпотека, за відсутності іншої обґрунтованої заборгованості припиняється за фактом припинення виконанням основного зобов`язання. За положеннями ч. 1ст. 593 ЦК України, припинення права іпотеки в разі належного виконання основного зобов`язання презюмується. Встановлення факту припинення основного зобов`язання належним його виконанням, є свідченням припинення додаткових (акцесорних) зобов`язань за договорами іпотеки. Таким чином, суд вважає, що оскільки основне зобов`язання за кредитним договором № MRTG - 000000013900 від 25 липня 2008 року виконано позивачами у зв`язку із фактичним повним виконанням судових рішень про стягнення всієї суми заборгованості за цим договором, а отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 593 ЦК України, внаслідок чого припинилось право іпотеки. Щодо продовження нарахуванням банком процентів за кредитним договором у розмірі, визначеному в ньому, та пені, суд вважає, що, пред`явивши позовну вимогу у 2011 року до позивачів про повне дострокове погашення заборгованості за кредитом, ПАТ «Укрсоцбанк», відповідно до ч. 2ст. 1050 ЦК України, змінив строк виконання основного зобов`язання. Позовні вимоги банку рішенням суду були задоволені повністю. Тому, з моменту пред`явлення вимоги про дострокове погашення всієї суми заборгованості, кредитний договір припинив свою дію, а відповідач втратив можливість нарахування та стягнення з відповідача процентів за користування кредитними коштами. З часу, коли основний (кредитний) договір припинив свою дію, іпотека згідно іпотечного договору могла зберігатись виключно щодо невиконаного позичальником основного зобов`язання, оскільки дія кредитного договору припинилась, а банк міг лише застосувати своє право, передбачене ч. 2 ст. 625ЦПК. До такого висновку суд прийшов, виходячи з аналізу вищеописаних законодавчих норм, а також роз`яснень, викладених постановах Пленуму ВС України та ВС. Відповідно до положень абзацу 2 та 3 пункту 17 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 30.03.2012 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин», наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора надає кредитору право лише на отримання сум, передбачених частиною другоюстатті 625 ЦК України, і не надає права на нарахування, і отримання відсотків за кредитним договором. Верховний Суд у своїй постанові від 14 лютого 2018 року № 564/2199/15-ц (провадження №61- 2404св18) зазначив, що згідно зст.611 ЦК Українипісля того, як кредитор направив боржнику вимогу про дострокове погашення кредиту, він змінив терміни повернення кредиту, які були передбачені кредитним договором. Водночас сам кредитний договір припинив свою дію з дати направлення вимоги про дострокове погашення кредиту. Оскільки кредитний договір припинив свою дію, то у кредитора відсутні підстави для стягнення відсотків після дати направлення вимоги про дострокове повернення кредиту. Пунктом 91 Постанови Великої палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 (провадження №14-10цс18) передбачено, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються частиною другою статті 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Відповідно до правового висновку, викладеного у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження 14-154цс18), наявність судового рішення про задоволення вимог кредитора щодо всієї суми заборгованості, яке боржник не виконав, не є підставою для нарахування процентів та пені за кредитним договором, а кредитор в цьому випадку має право на отримання гарантій належного виконання зобов`язання відповідно до частини другоїстатті 625 ЦК України, а не у вигляді стягнення процентів та пені. Така ж правова позиція викладена у постановах Верховного суду від 19 вересня 2018 року справа № 643/16336/16-ц (провадження № 61-12848св18), від 12 вересня 2018 року справа № 473/825/16-ц (провадження № 61-3240св18), 12 вересня 2018 року справа № 186/1974/14-ц, (провадження №61-24172св18). Як вбачається зі змісту Постанови Верховного Суду від 14.11.2018 року у справі № 500/4127/16-ц (провадження №61-22142св18), правильним є висновок про те, що основне зобов`язання за кредитним договором виконано у зв`язку з повним виконанням судового рішення про дострокове стягнення з боржників всієї суми заборгованості за цим договором, отже, таке зобов`язання припинилось на підставі ст. 559 ЦК України, внаслідок чого припинилось право застави (іпотеки). Пред`явивши позов про стягнення заборгованості, банк змінив строк виконання основного зобов`язання, а тому нарахування процентів та неустойки після пред`явлення такого позову не відповідає вимогам закону. Право на захист власності викладено у ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод відповідно до якої кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Статтею 328 ЦК України передбачені підстави набуття права власності, так право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. У відповідності до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до ст. 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Виходячи з викладеного, суд проаналізувавши, дослідивши та оцінивши докази надані сторонами, приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання припиненими зобов`язання за договором про іпотечний кредит № MRTG - 000000013900 від 25 липня 2008 року, укладеного між [PERSON] та ТОВ «УніКредит Банк», правонаступником якого є АТ «Укрсоцбанк», а в подальшому АТ «Альфа-банк» та [PERSON] . Щодо вимоги про вилучення (скасування) записів з державного реєстру суд зазначає наступне. Відповідно до правил статей 2, 5 ЦПК України застосовуваний судом спосіб захисту цивільного права має відповідати критерію ефективності. Тобто цей спосіб має бути дієвим, а його реалізація повинна мати наслідком відновлення порушених майнових або немайнових прав та інтересів управомоченої особи. Надаючи правову оцінку належності обраного позивачем способу захисту, судам належить зважати й на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод(далі - Конвенція). У §145 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ)від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal v. the United Kingdom» (заява №22414/93, [1996] ECHR 54) суд зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові способи для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати особі такі способи правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, ЄСПЛ указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю способів, що передбачаються національним правом. У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» ЄСПЛ зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права. При чому, як наголошується у рішенні ЄСПЛ, ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. Таким чином, держава Україна несе обов`язок перед заінтересованими особами забезпечити ефективний засіб захисту порушених прав, зокрема - через належний спосіб захисту та відновлення порушеного права. Причому обраний судом спосіб захисту порушеного права має бути ефективним та забезпечити реальне відновлення порушеного права. На це вказується, зокрема, і в пункті 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004у справі № 1-33/2004, в якому зазначено, що верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, яка здійснюється, зокрема і судом як основним засобом захисту прав, свобод та інтересів у державі. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (провадження № 14-144цс18), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (провадження № 12-187гс18), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц (провадження № 14-338цс18). Велика Палата Верховного Суду від 4 вересня 2018 року у постанові по справі № 915/127/18 зазначила, що рішення суб`єкта державної реєстрації прав про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію. А тому після внесення такого запису скасування зазначеного рішення не може бути належним способом захисту права або інтересу позивача. За певних умов таким належним способом може бути скасування запису про проведену державну реєстрацію права. Проте у випадку, коли заявлена вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, скасування запису про проведену державну реєстрацію права також не є належним способом захисту прав позивача. Разом із тим Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо протидії рейдерству», який набрав чинності з 16 січня 2020 року (тобто після формулювання Великою Палатою Верховного Суду висновків у справі № 915/127/18), статтю 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» викладено у новій редакції. Відповідно до пунктів 1, 2, 3 частини третьої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній із 16 січня 2020 року) відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таким чином, у розумінні положень наведеної норми права у чинній редакції, на відміну від положень частини другої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у попередній редакції правомірними способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є зокрема скасування рішення державного реєстратора щодо державної реєстрації прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав. До подібних правових висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 352/1021/19 та від 25 листопада 2020 року у справі № 761/15741/17. Відповідно до ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. Отже, вимоги позивача про вилучення (скасування) записів з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна та з Державного реєстру іпотек є неефективним способом захисту та не підлягає задоволенню. Позивачі також просять стягнути з відповідача витрати на професійну правничу допомогу у сумі 5000 грн. на користь [PERSON] та 5000 грн. на користь [PERSON] . Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Пунктом 1 ч. 3 цієї статті визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до частин 1-3 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Частиною 2 цієї статті передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. На підтвердження понесених витрат на правничу допомогу позивачами надано суду письмові докази. 15 квітня 2021 року між адвокатом Василюк Наталією Ігорівною та [PERSON] укладено договір про надання правничої (правової) допомоги (а.с. 90-91). 25 червня 2021 року між адвокатом Василюк Наталією Ігорівною та Суботенком С.П. укладено договір про надання правничої (правової) допомоги (а.с. 94-95). Крім того, у матеріалах справи міститься ордер від [PERSON] на ім`я Василюк Н.І. (а.с. 89), додаткова угода № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 15 квітня 2021 року (а.с. 91, зворотня сторона), копія квитанції від 27 травня 2021 року про сплату гонорару у розмірі 5000 грн. (а.с. 92), ордер від [PERSON] на ім`я Василюк Н.І. (а.с. 93), додаткова угода № 1 до договору про надання правничої (правової) допомоги від 25 червня 2021 року (а.с. 96), копія квитанції від 11 серпня 2021 року про сплату гонорару у розмірі 5000 грн. (а.с. 97) та свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Василюк Н.І. (а.с. 98). Враховуючи наведене, суд вважає за необхідне задовольнити вимогу про стягнення витрат на правничу допомогу. Відповідно до вимог статті 141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволений на 50%, суд покладає на відповідача витрати на правову допомогу у розмірі 2500 грн. на користь [PERSON] та 2500 грн. на користь [PERSON] . З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача підлягає стягненню по 454 грн. судового збору на користь кожного позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial