Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих грошових коштів у сумі 30000,00 грн, процентів за користування чужими грошовими коштами - 9323,01 грн, інфляційних втрат - 59997,50 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що навесні 2011 року до нього звернулась [PERSON] з клопотанням допомогти в складній фінансовій ситуації шляхом авансової виплати орендної плати за оренду земельної ділянки, яка перебуває в оренді у СТОВ «Росія». Грошові кошти необхідні були на власні потреби. Станом на березень 2011 року СТОВ «Росія» не мало змоги додатково проавансувати виплату орендної плати. Розглянувши клопотання [PERSON] та враховуючи власні активи, позивач вирішив допомогти [PERSON] у складій фінансовій ситуації. 10 березня 2011 року позивачем фактично передано [PERSON] 30 000,00 грн., що підтверджується нотаріально посвідченою заявою № 597 від 10.03.2011 року. Так як позивач не укладав ніяких договорів оренди з [PERSON] , то [PERSON] не мала права отримувати від позивача орендну плату. Дані обставини стали відомі позивачу з Постанови Кропивницького апеляційного суду від 17.02.2021 року у справі № 396/1494/19, якою задоволено позовні вимоги [PERSON] до СТОВ «Росія» про скасування договорів оренди з підстав невиплати орендної плати. Апеляційний суд не врахував заяву про отримання [PERSON] грошових коштів за договором оренди в якості орендної плати. Договори оренди між позивачем та [PERSON] з 10.03.2011 року по 15.07.2021 року не укладались, отже грошові кошти були отримані [PERSON] безпідставно, а тому підлягають поверненню і про даний факт безпідставного набуття майна позивачу стало відомо лише 17.02.2021 року після ухвалення постанови Кропивницьким апеляційним судом, отже станом на момент звернення до суду ще не сплив строк позовної давності, встановлений нормами ЦК України. Позивач подав розрахунок інфляційних втрат, який розрахував за період з 10.03.2011 року по 15.07.2021 року в кількості 3781 дня. Інфляційне збільшення: 30000,00 х 2,99991650 -30000,00 = 59997,50 грн, а також розрахував 3% річних: 30000,00 х 3 х 3781/365/100 = 9323,01 грн, які просив також стягнути з відповідача. Ухвалою від 27.08.2021 року відкрито провадження в справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін та призначено до судового розгляду. 11.10.2021 року від представника відповідача - адвоката Руденко Г.В. через канцелярію суду надійшов відзив, відповідно до якого відповідач просив відмовити в позові повністю у зв`язку з невизнанням позовних вимог. Відзив обгрунтовано тим, що позивач пропустив строк в межах якого, може звернутися до суду, тому просили застосувати наслідки пропуску строку позовної давності та відмовити в позові повністю. Також вказує, що позивач невірно розрахував інфляційні втрати та заявлену вимогу та 3% річних заявлено також поза межами строку позовної давності. Від позивача надійшло 23.05.2022 року клопотання про розгляд справи без участі позивача, вважає, що строк позовної давності ним не пропущений, оскільки йому стало відомо про порушене його право з Постанови Кропивницького апеляційного суду від 17.02.2021 року по справі №396/494/19, якою задоволено позовні вимоги [PERSON] до СТОВ «Росія» про скасуваня договорів оренди з підстав невиплати орендної плати. Ухвала про відкриття провадження у справі разом з додатками надсилалася відповідачу за адресою її місця реєстрації, які відповідач отримала, що підтверджується зворотнім рекомендованим повідомленням про отримання поштового відправлення 24.09.2021 року. 11.10.2021 року подано відзив, відповідно до якого просила в позові відмовити. Заперечення проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження від сторін у справі не надходили. З урахуванням викладеного, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі за правилами спрощеного позовного провадження, на підставі наявних документів в матеріалах справи. Дослідивши подані документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи та вирішення її по суті, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку. Судом встановлено, що відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 10 березня 2011 року [PERSON] , перебуваючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, з боку інших осіб, отримала від [PERSON] орендну плату за земельну ділянку сільськогосподарського призначення, що знаходиться на території Новоукраїнської міської ради Новоукраїнського району Кіровоградської області, належну їй на підставі державного акту серії ІV-КР №023520, виданого Новоукраїнською райдержадміністрацією Новоукраїнського району Кіровоградської області 24 травня 2002 року площею 3,86 га, зареєстрованого в книзі записів Державних актів на право приватної власності на землю за №1033, у сумі 30 000,00 (тридцять тисяч) гривень і будь-яких матеріальних (фінансових) претензій до [PERSON] до 10 березня 2060 вона не матиме (а.с.11). Цією ж заявою [PERSON] дозволила [PERSON] , до зняття мораторію на дію Закону України про продаж земельних ділянок сільськогосподарського призначення, отримувати орендну плату від СТОВ «Росія», юридична адреса якого м.Новоукраїнка, вул.40-років України, 1, Новоукраїнського району Кіровоградської області. В разі зняття мораторію на розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення, по першій вимозі [PERSON] зобов`язалася переоформити вказану земельну ділянку на нього або на вказану ним особу. Всі платежі, які виникнуть в процесі переоформлення вказаної земельної ділянки у приватну власність, сплачує [PERSON] . Вказана заява посвідчена приватним нотаріусом Новоукраїнського районного нотаріального округу Українською Н.М. та зареєстрована в реєстрі за №597. Постановою Кропивницького апеляційного суду від 17.02.2021 року рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 13.10.2020 року скасовано. Розірвано договір оренди земельної ділянки площею 3,864 га, кадастровий номер 352400004003269, укладений 04.03.2011 між [PERSON] та Сільськогосподарським товариством з обмеженою відповідальністю «Росія», зареєстрований у ДП Кіровоградська філія «Центр ДЗК» 22.11.2011. В мотивувальній частині вкзаної постанови здійснено висновок, що підставою розірвання вказаного договору оренди є систематична несплата орендної плати (два та більше випадки) за вказаним договором оренди. Нотаріально посвідчена заява [PERSON] від 10.03.2011 року не є довіреністю та в заяві не зазначено за якими саме договором оренди [PERSON] отримала орендну плату в розмірі 30000,00 грн та з якими саме договором [PERSON] має отримувати орендну плату в майбутньому, хоча [PERSON] визнала факт отримання нею від [PERSON] 30000,00 за вказану земельну ділянку як аванс за майбутній продаж земельної ділянки. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України). Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені частиною другою статті 11 ЦК України. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказiвцi закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Отже, для виникнення зобов`язання, передбаченого ст. 1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося. Відповідно до ст.1213 ЦК України, набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Аналогічна правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду від 30.08.2018 по справі №334/2517/16-ц, згідно якої набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але в подальшому відпала. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Суд касаційної інстанції, зокрема, зазначив, що у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, якщо така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена, або була відсутня взагалі. Вказана правова позиція у силу ст. 417 ЦПК України є обов`язковою для усіх судів України та може бути застосована при розгляді цивільної справи про повернення безпідставно отриманих грошових коштів. З урахуванням визначених цивільним процесуальним законом принципів змагальності й диспозитивності цивільного процесу на відповідача покладено обов`язок спростування презумпції вини шляхом доведення відсутності його вини у завданні шкоди позивачу. За правилами ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Так, вирішуючи даний спір суд бере до уваги те, що позивачем підтверджено отримання [PERSON] грошових коштів від [PERSON] в сумі 30000,00 грн відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 10.03.2011 року, а відповідачем не доведено правомірності отримання відповідачем спірних коштів. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року в справі № 753/11000/14-ц(провадження № 61-11сво17) вказано, що «преюдиціальність - обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набрало законної сили в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, оскільки їх з істинністю вже встановлено у рішенні і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу. Суть преюдиції полягає в неприпустимості повторного розгляду судом одного й того ж питання між тими ж сторонами. У випадку преюдиціального установлення певних обставин особам, які беруть участь у справі (за умови, що вони брали участь у справі при винесенні преюдиціального рішення), не доводиться витрачати час на збирання, витребування і подання доказів, а суду - на їх дослідження і оцінку. Преюдиціальне значення мають лише рішення зі справи, в якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини. Преюдицію утворюють виключно лише ті обставини, які безпосередньо досліджувалися і встановлювалися судом, що знайшло відображення в мотивувальній частині судового акта». Судом встановлено, що позивач вважав, що надав грошові кошти відповідачу відповідно до нотаріально посвідченої заяви від 10.03.2011 року (а.с.11) в рахунок сплати орендної плати, однак Кропивницький апеляційний суд своєю постановою від 17.02.2021 року, яка набрала чинності 17.02.2021 року, вказав, що не є доказом нотаріально посвідчена заява про отримання [PERSON] коштів від [PERSON] в рахунок орендної плати за відповідним договором оренди, оскільки не вказано за яким саме договором оренди вказані кошти були сплачені, тому вказану заяву не прийняв як доказ про сплату орендної плати за відповідним договором оренди. Однак апеляційний суд також вказав, що [PERSON] не заперечувався факт отримання таких коштів від [PERSON] , однак нею вказано, що отримала спірні кошти як аванс за майбутній продаж земельної ділянки. Оскільки земельна ділянка продана [PERSON] не була, та сплата орендної плати за земельну ділянку як вважав позивач, визнана судом не була, враховуючи постанову Кропивницького апеляційного суду від 17.02.2021 року, а також те, що недійсною у встановленому законом порядку нотаріально посвідчена заява від 10.03.2011 року не визнавалась, у заяві відсутнє зобов`язання відповідачки повернути грошові кошти, також між сторонами не виникли правовідносини, які випливають з договору оренди земельної ділянки, але підтверджують факт отримання відповідачкою грошових коштів, тому встановивши відсутність правових підстав на отримання грошових коштів в розмірі 30000,00 грн. [PERSON] від [PERSON] , суд визнає ці кошти безпідставно набутим майном і приходить висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення з [PERSON] безпідставно отриманих грошових коштів у сумі 30000,00 грн. 11.10.2021 року до суду від представника відповідача надійшов відзив, в якому відповідач просив застосувати строки позовної давності. Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу (стаття 256 ЦК України). Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (частина перша статті 261 ЦК України). Відповідно до правової позиції, яка висловлена Верховним Судом України в постанові від 23 листопада 2016 року у справі № 6-2104цс16, початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. Спір стосовно підстав набуття майна (грошових коштів) та його збереження без достатніх правових підстав виник між сторонами після розгляду судового спору з приводу сплати орендної плати та виконання зобов`язань за договором оренди, а тому саме після ухвалення судового рішення від 17.02.2021 року у позивача виникло право на позов про стягнення безпідставно отриманих коштів, оскільки саме з цього часу позивач дізнався про порушення свого права, так як він вважав, що надав кошти в розмірі 30000,00 грн. в рахунок орендної плати, а з 17.02.2021 року він дізнався, що ці кошти не були визнані як сплата орендної плати. На думку суду строк позовної давності при зверненні [PERSON] з позовом про стягнення безпідставно набутих грошових коштівне пропущений. Щодо позовних вимог [PERSON] у частині стягнення з [PERSON] інфляційних збитків у сумі 59997,50 грн та трьох процентів річних у розмірі 9323,01 грн, суд виходить з наступного. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно з ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори та інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Статтю 625 ЦК України розміщено у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, положення розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, дія ст. 625 ЦК України поширюється на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), у тому числі й на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Тому у разі прострочення виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення безпідставно одержаних чи збережених грошей, нараховуються 3 % річних та інфляційні нарахування від простроченої суми відповідно до ч. 2 ст.625 ЦК України. Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду України від 01 червня 2016 року у справі № 910/22034/15, від 01 жовтня 2014 року у справі № 6-113цс14 та у постановах Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2018 року у справі № 910/10156/17, від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18, а також у постанові Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі №908/2552/17. Відтак, наявні законні підстави для стягнення з відповідача на користь позивача згідно з ч.2 ст. 625 ЦК України інфляційних втрат та трьох відсотків річних, нарахованих на позадоговірне грошове зобов`язання, що виникло на підставі ст. 1212 ЦК України. Однак, відповідач просив також застосувати позовну давність до вимог про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, про що суд зазначає наступне. Разом з тим главою 19 ЦК України визначено строк у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Аналіз змісту наведених норм матеріального права у їх сукупності дає підстави для висновку, що до правових наслідків порушення грошового зобов`язання, передбачених статті 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність тривалістю у три роки (стаття 257 цього Кодексу). Сплив позовної давності, про застосування якої зазначено в рішенні, є підставою для відмови у позові (стаття 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у статті 261 ЦК України. Зокрема, відповідно до частини першої цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Оскільки внаслідок невиконання боржником грошового зобов`язання у кредитора виникає право на отримання сум, передбачених статтею 625 цього Кодексу, за увесь час прострочення, тобто таке прострочення є триваючим правопорушенням, то право на позов про стягнення інфляційних втрат і 3 % річних виникає за кожен місяць з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (ст.599ЦК України). Законодавець визначає обов`язок боржника сплатити суму боргу з урахуванням рівня інфляції та 3 % річних за увесь час прострочення, у зв`язку із чим таке зобов`язання є триваючим. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 8 листопада 2019 року(провадження: 14-254цс19) зазначено про те, що невиконання боржником грошового зобов`язання є триваючим правопорушенням, тому право на позов про стягнення коштів на підставі статті 625 ЦК України виникає у кредитора з моменту порушення грошового зобов`язання до моменту його усунення і обмежується останніми трьома роками, які передували подачі такого позову. Позивач нарахував 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у сумі 9323,01 грн за період з березня 2011 року по липень 2021 року та інфляційні втрати в розмірі 59997,50 грн з період з 10.03.2011 по 15.07.2021 року. Проте, суд зауважує, що позовні вимоги у період з 10.03.2011 року по 16.07.2018 року задоволенню не підлягають, у зв`язку зі спливом строку позовної давності, оскільки [PERSON] звернувся з позовом до суду 16.07.2021 року. Суд вважає обґрунтованими позовні вимоги [PERSON] про стягнення з [PERSON] на його користь суму інфляційних втрат та трьох відсотків річних у період з 16.07.2018 року по 16.07.2021 року та доходить до висновку про необхідність стягнення з відповідача на користь позивача суму інфляційних втрат, та трьох відсотків річних. Розрахунок інфляційних збитків розраховується за формулою: [Індекс інфляції] - добуток щомісячних індексів за відповідний період [Збитки від інфляції] = [Сума боргу] [Індекс інфляції] / 100% - [Сума боргу] У період з 16.07.2018 року по 16.07.2021 року індексація на суму 502 648,77 грн. [Сукупний індекс інфляції] = 100,00% ? 101,90% ? 101,70% ? 101,40% ? 100,80% ? 101,00% ? 100,50% ? 100,90% ? 101,00% ? 100,70% ? 99,50% ? 99,40% ? 99,70% ? 100,70% ? 100,70% ? 100,10% ? 99,80% ? 100,20% ? 99,70% ? 100,80% ? 100,80% ? 100,30% ? 100,20% ? 99,40% ? 99,80% ? 100,50% ? 101,00% ? 101,30% ? 100,90% ? 101,30% ? 101,00% ? 101,70% ? 100,70% ? 101,30% ? 100,20% ? 100,10% = 123,197 % (за період липень 2018 - липень 2021 року) [Інфляційні нарахування] = 30000,00 грн (сума боргу) ? 123,197% (сукупний індекс інфляції) / 100% - 30000,00 грн (сума боргу) = 6959,10 грн. Інфляційні збитки за вказані періоди складають 6959,10 грн. Сума трьох процентів річних розраховується за формулою: (сума боргу х 3 % х кількість прострочених днів) / 365 (кількість днів у році): 30000,00 грн ? 3% / 365 ? 1096 = 2702,46 грн. Таким чином, оскільки позивач просив суд стягнути з відповідача на свою користь інфляційні втрати та три відсотки річних за безпідставно отримані кошти 30000,00 грн, то суд приходить до висновку, враховуючи розрахунок суду, до часткового задоволення позовних вимог про стягнення інфляційних збитків в розмірі 6959,10 грн та 3% річних в розмірі 2702,46 грн, який на думку суду є вірним. Щодо вирішення питання розподілу між сторонами судових витрат по справі, суд зазначає наступне. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог в сумі 396,59 грн (39661,56 грн ? 100 : 99320,51 = 39,93%, 993,21 ? 39,93% =396,59 грн). На підставі викладеного та

Outcome: approved