Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів, визнання умов кредитного договору несправедливими. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ним та відповідачем 06.11.2018 року було укладено кредитний договір № 501082545, відповідно до якого відповідач надав йому кредит у розмірі 141 000,00 грн. під 13,99 % річних. Згідно п.п.(б) п.1 кредитного договору встановлена комісійна винагорода за обслуговування кредиту у розмірі 2,10 % від суми кредиту. Позивач вважає вказаний договір частково недійсним, а саме в частині комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,10 %, оскільки несправедливим є положення договору про споживчий кредит, який містить умови плати за розрахунково-касове обслуговування, що є підставою для визнання такого положення недійсним. Так, відповідач встановив в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту - розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості і суперечить ч.5 ст.11, ч.ч.11, 2, 5, 7 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Як зазначає позивач, відповідно до графіку платежів за період з 06.11.2018 року по 02.09.2020 року ним сплачено 65 142,00 грн. комісійної винагороди за обслуговування кредиту і дана сума повинна бути зарахована в рахунок сплати основного боргу за кредитом. Сума залишку комісії у розмірі 76 986,00 грн. є сумою, яку необхідно виключити з суми боргових зобов`язань, на яку нібито претендує кредитор у майбутньому, як таку, що нарахована за несправедливими умовами договору. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд визнати недійсним п.1 (б) акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501082545 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії 06 листопада 2018 року між ним та відповідачем щодо нарахування комісії; визнати недійсним з моменту укладення додаток № 1 до Угоди про надання кредиту № 501082545 від 06 листопада 2018 року в частині встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування; зобов`язати відповідача зарахувати суму сплаченої комісії в розмірі 65 142,00 грн. в рахунок погашення кредиту та зобов`язати відповідача виключити з залишку боргових зобов`язань суму залишку комісії в розмірі 76 986,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 14.09.2020 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 10.11.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Сидорової Ю.В. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача не визнає позовні вимоги., вважає їх безпідставними, оскільки щомісячна комісія за РКО відповідає вимогам Угоди про надання кредиту та п.1.37 ст.1 ЗУ «Про платіжні системи». Представник відповідача зауважила, що в обґрунтування вимог позивач безпідставно посилається на ч.5 ст.11 ЗУ «Про споживче кредитування», а Правила НБУ № 168 не діяли. Діючий ЗУ «Про споживче кредитування» відносить до загальних витрат по кредиту суми сплаченої комісії за розрахунково-касове обслуговування, але за умови, якщо вони передбачені умовами укладеного кредитного договору, а тому вимога позивача щодо недійсності комісії за РКО є такою, що відповідає вимогам Угоди про надання кредиту від 06.11.2018 року та вимогам діючого законодавства України. При незаконності вимоги позивача про недійсність комісії, представник відповідача вважає незаконними інші похідні позовні вимоги. З урахуванням наведеного, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 23.06.2021 року до суду надійшла заява позивача про зміну предмету позову, відповідно до якої позивач просить визнати недійсним п.1 (б) акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501082545 обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії 06 листопада 2018 року між ним та відповідачем щодо нарахування комісії; визнати недійсним з моменту укладення додаток № 1 до Угоди про надання кредиту № 501082545 від 06 листопада 2018 року в частині встановлення комісії за розрахунково-касове обслуговування; стягнути з відповідача суму комісії, отриману за угодою про надання кредиту без достатньої правової підстави в сумі 79 947,00 грн. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 30.06.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. 11.11.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Усікової Л.О. на заяву про зміну предмету позову. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що ЗУ «Про споживче кредитування» чітко передбачена можливість банкам передбачити у кредитному договорі нарахування та сплату комісії, які позичальник зобов`язаний сплатити банку. При цьому згідно ч.12 ст.47 ЗУ «Про банки і банківську діяльність» банк самостійно встановлю процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Представник відповідача також вважає, що всі норми ЗУ «Про захист прав споживачів», які суперечать нормам ЗУ «Про споживче кредитування» ( в тому числі і ті, що забороняли встановлення комісії) не можуть застосовуватись до відносин споживчого кредитування з огляду на ст.11 ЗУ «Про захист прав споживачів». Представник відповідача вважає, що позивачем не було доведено недобросовісності в діях банку і невідповідність нормам законодавства умов договору про надання кредиту і не може вважатись недобросовісним та несправедливим те, можливість застосування чого законодавець прямо передбачив у профільному Законі - ЗУ «Про споживче кредитування». Представник відповідача зазначила і про те, що жодних зауважень чи застережень від позивача на момент укладання та підписання договору не було, а підписання договору свідчить про намір сторін прийняти на себе права та обов`язки, зазначені у договорі. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача Прохоров І.Р. позовні вимоги згідно заяви про зміну предмету позову підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, причини неявку суду не повідомив, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Враховуючи обставини справи та наявність письмових відзивів, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представника відповідача на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши зібрані в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, 06.11.2018 року між АТ «Альфа-Банк» та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір у вигляді акцепту пропозиції на укладання угоди про надання кредиту № 501082545, обслуговування кредитної картки та відкриття відновлювальної кредитної лінії, відповідно до п.1 якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 141 000,00 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 13,99 % річних строком на 48 місяців. Підпунктом (б) п.1 цього договору визначено сплату комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 2,10 % від суми кредиту, зазначеної в цьому акцепті без ПДВ. Як вбачається з розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупних послуг, щомісячний розмір комісії становить 2961,00 грн., загальний розмір комісії становить 142 128,00 грн. Також, з матеріалів справи вбачається, що відповідно до довідки АТ «Альфа-Банк» від 11.02.2021 року № 12059-23.1, позичальник [PERSON] заборгованості за кредитним договором № 501082545 від 06.11.2018 року, отриманим в АТ «Альфа-Банк» не має, кредитний договір закрито. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положення ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Таким чином, виходячи із загальних умов кредитного договору, укладеного між сторонами, судом встановлено, що кредитний договір підписаний уповноваженими особами, сторонами узгоджені всі істотні умов договору, а саме розмір наданого кредиту, строк на який було надано позичальнику кредит, порядок його надання та погашення, розмір плати за користування позичальником кредитними коштами, права, обов`язки та відповідальність сторін кредитного договору. Проте, позивач вказує, що окремі умови кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують вимоги ст.ст. 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме викладені у п.п.(б) п.1, які встановлюють для позичальника обов`язок сплачувати щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредиту. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Як передбачено ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, згідно положень статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ч.8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Так, дійсно, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України «Про споживче кредитування», до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту. Відповідно до ст. 47 Закону України «Про банки та банківську діяльність», банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджено Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, додатком 2 до яких є таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка містить, у тому числі, платежі за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що така форма витрат як плата за обслуговування кредиту, в тому числі, за ведення рахунків (розрахунково-касове обслуговування) існує, передбачається Законами України «Про споживче кредитування» та «;Про банки і банківську діяльність» та підзаконним нормативно-правовим актом (постанова НБУ), визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, сама по собі умова в договорі споживчого кредиту щодо плати за обслуговування кредиту дійсно не є несправедливою, однак повинна додатково оцінюватись з точки зору дотримання ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів», на яку посилався в позові [PERSON] . Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач, встановивши в кредитних договорах сплату щомісячної комісії (плати за обслуговування кредиту), спричинив істотний дисбаланс прав та інтересів позивача. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів». Суд звертає увагу і на те, що розмір комісії, яку позивач має сплатити за умовами договору, фактично дорівнює розміру самого кредиту, що значно погіршує стан позивача, як боржника. Крім того, нарахування комісії (плати за обслуговування кредитної заборгованості) є несправедливим, зокрема, тому, що ставить у нерівне відношення позичальника порівнюючи з банком у якому є структурні підрозділи та працівники, що покликані здійснювати обслуговування кредитної заборгованості виконуючи свої функціональні обов`язки. Суд враховує і те, що банком не зазначено, які саме послуги за вказані комісії надаються позивачу Відтак, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що встановлена у п.п.(б) п.1 кредитного договору комісія, яка підлягає сплаті за послуги, що супроводжують кредит, порушують вимоги законодавства та є несправедливими по відношенню до споживача. В той же час, як вже зазначено вище, відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України «Про споживче кредитування», умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17) Таким чином позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними п.п.(б) п.1 кредитного договору та, відповідно додатку № 1 до Угоди про надання кредиту щодо нарахування комісії, не підлягають задоволенню саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту прав. Що стосується вимог позивача про стягнення з АТ «Альфа-Банк» суми комісії, отриманої за вказаним кредитним договором, в розмірі 79 947,00 грн., то суд зауважує наступне. Відповідно до ч.1 ст.216 ЦК України, недійсний правочинне створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України, особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. За змістом указаних норм права нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Нікчемний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю, тому за правилами статті 216 ЦК України (правила реституції) кожна із сторін такого правочину зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, або відшкодувати вартість набутого за правочином. Двостороння реституція застосовується, якщо законом не встановлені особливі правові наслідки окремих видів недійсних правочинів. Положення глави 83 ЦК України, в якій розміщена стаття 1212 ЦК України (правила кондикції), застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору. Ознаки, характерні для кондикції, свідчать про те, що пред`явлення кондикційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: річ є такою, що визначена родовими ознаками; потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками від іншої особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі. Отже, кондикція це позадоговірний зобов`язальний спосіб захисту права власності або іншого речового права, який може бути застосований самостійно. Кондикція також застосовується субсидіарно до реституції та віндикації як спосіб захисту порушеного права у тому випадку, коли певна вимога власника (титульного володільця) майна не охоплюється нормативним урегулюванням основного способу захисту права, але за характерними ознаками, умовами та суб`єктним складом підпадає під визначення зобов`язання з набуття або збереження майна без достатньої правової підстави. Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Із матеріалів справи вбачається, що на виконання зобов`язання за нікчемними умовами п.п.(б) п.1 кредитного договору АТ «Альфа-Банк» набуло за рахунок [PERSON] грошові кошти, які підлягали поверненню позивачеві на підставі ч. 1 ст. 216 ЦК України. Однак, позивачем не надано суду достовірних та беззаперечних доказів того, що сума безпідставно сплачених ним коштів становить 79 947,00 грн. Так, з наданих квитанцій неможливо повністю і достовірно встановити обсяг таких коштів. Крім того, з наданої позивачем довідки АТ «Альфа-Банк» від 11.02.2021 року вбачається, що кредит позивачем погашено достроково (відповідно до умов договору строк погашення кредиту до 06.11.2022 року), проте не вказано дату остаточного погашення. Тому для розрахунку сплаченої суми комісії неможливо використати наявний у справі графік платежів. Детального розрахунку або довідки банку про розмір фактично сплаченої комісії стороною позивача суду не надано, з клопотаннями про витребування таких доказів сторона позивача не зверталась. Відтак, оскільки позивачем не надано суду належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог про стягнення безпідставно сплачених коштів саме в розмірі 79 947,00 грн., то суд не вбачає можливим їх задовольнити. Інші доводи позивача, викладені у позові, спростовуються вищенаведеними правовими нормами і підстав для задоволення позову не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача належним чином не доведено та не обґрунтовано вимоги позову, а тому в його задоволенні належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed