Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

В січні 2022 [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення права спільної сумісної власності, відповідно до якого просив припинити право спільної сумісної власності на квартиру: [ADDRESS] , та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , стягнувши з нього на користь відповідачки 1/10 частку від вартості вказаної квартири. Мотивував позовні вимоги тим, що у період шлюбу сторони придбали квартиру за [ADDRESS] . Рішенням Вінницького міського суду Вінницької області вказану квартиру визнано спільною сумісною власністю сторін, та позивач вважає, що відповідачка не дбала про матеріальне становище сім`ї, не виконувала своїх обіцянок стосовно передачі інших квартир, надати доступ до квартири в добровільному порядку відмовляється, як і виділити частки в натурі у вказаній квартирі тому вважає, що наявні усі підстави суду відступити від засад рівності часток подружжя та визнати за ним право власності на квартиру [ADDRESS] , стягнувши з нього на користь відповідачки 1/10 частку від вартості вказаної квартири. Ухвалою суду від 09.03.2022 провадження у справі відкрито та вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судовому засіданні представник позивача адвокат Клюцук В.П. підтримав позов із підстав зазначених у ньому. Представник відповідача адвокат Чудак В.Д. проти позову заперечив та просив у задоволенні позовних вимог відмовити, пояснивши, що твердження які викладені у позовній заяві не підтверджені ніякими доказами, рішення Вінницького міського суду Вінницької області яким квартиру визнано спільною сумісною власністю сторін, як майно яке було придбане під час шлюбу є законним, підстав відступати від закону та визнавати за позивачем право власності на квартиру [ADDRESS] , стягнувши з нього на користь відповідачки 1/10 частку від вартості вказаної квартири для суду немає підстав. Суд критично відноситься до договору займу ( на 48-49 а.с.), згідно якого 15.10.2004 року у м. Новосибірськ між ООО «Компанія Момент» в особі директора Дейс Є.Г. та [PERSON] було укладено договір займу 2 500 000 рублів. Так, позивач не надав доказів про цільове використання вказних коштів та згоду відповідача на їх отримання. Тому суд вважає, що договір займу ніяк не впливає на вирішення спору, та не приймає як доказ. Суд критично відноситься до заяви [PERSON] від 18.09.2020. про відшкодування шкоди за користування його майном, а саме квартирою [ADDRESS] ( а.с. 24), митної декларації [PERSON] ( на а.с. 11), ухвали Вінницького міського суду ( на а.с. 19-20), заяви [PERSON] про прийняття відмови від позову [PERSON] , часткове визнання позову ( на 21 а.с.), до заяви [PERSON] до [PERSON] про звільнення кімнат ( на 24 а.с.), заяви [PERSON] до начальникка ГУНП у Вінницькій області( на 26-27 а.с.), скарги на бездіяльність слідчого ( на а. 28-20), ухвали Вінницького міського суду від 05.12.2021 року ( на а.с. 31- договору купівлі- продажу вартири 36 будинку [ADDRESS] ( на а.с. 33-35) ), дипломи і атестат на ім1я [PERSON] ( на а.с. 44-46) як до неналежних доказів ( не стосується спору). Витяг з договору купівлі- продажжу спірної квартири (на а.с.17) суд вважає не недопустимим доказом ( наявна лише перша сторінка, яка не завірена у відповідності до оригіналу). Суд вислухавши учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи встановив: факт укладення шлюбу 05.10.1985 року між [PERSON] та [PERSON] (свідоцтво на а.с. 36), факт батьківства сторін відносно [PERSON] , [INFO] ( свідоцтва про народждення на 49) , факт приналежності сторонам квартири [ADDRESS] (рішення Вінницького міського суду на а.с. 9-11, договір купівлі- продажу на а.с. 17). +Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Тобто статтею 60 СК України встановлено презумцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження №61-15462св18. Статтею 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Відповідно до статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Підставами припинення права власності згідно ст. 346 ЦК України є: 1) відчуження власником свого майна; 2) відмови власника від права власності; 3) припинення права власності на майно, яке за законом не може належати цій особі; 4) знищення майна; 5) викупу пам`яток культурної спадщини;6) примусового відчуження земельних ділянок приватної власності, інших об`єктів нерухомого майна, що на них розміщені, з мотивів суспільної необхідності відповідно до закону;) звернення стягнення на майно за зобов`язаннями власника; 9) реквізиції;10) конфіскації;11) припинення юридичної особи чи смерті власника; 12) визнання необґрунтованими активів та їх стягнення в дохід держави.2. Право власності може бути припинене в інших випадках, встановлених законом. Згідно ч.1 ст. 357 ЦК України, частки у праві спільної часткової власності вважаються рівними, якщо інше не встановлено за домовленістю співвласників або законом. Згідно ст. 365 ЦПК України, право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників, якщо: 1) частка є незначною і не може бути виділена в натурі; 2) річ є неподільною; 3) спільне володіння і користування майном є неможливим; 4) таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника та членам його сім`ї. Суд постановляє рішення про припинення права особи на частку у спільному майні за умови попереднього внесення позивачем вартості цієї частки на депозитний рахунок суду. Згідно із ч.ч.1,5,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У частині 1 статті 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, про те, що позивач не надав належних і допустимих доказів що свідчать про можливість припинення права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] . Позивач не надав доказвів можливості зменшити частку у праві власності відповідача [PERSON] з половини до 1/10 частки щодо квартири [ADDRESS] . Суд виходить з диспозитивності судового розгляду та зазначає, що позивач має право звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у користуванні своєю власністю або із позовом про визначення порядку користування нею. Оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, то сплачений судовий збір залишається за позивачем.

Outcome: dismissed