Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

17.02.2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовними вимогами, якими просить, відповідно до висновку № 01/01-2022 експертного будівельно-технічного, земельно-технічного дослідження, складеного 24.01.2022 року судовим експертом Цуркан В.І.: здійснити поділ та виділити в натурі в окремий об`єкт нерухомості з присвоєнням окремого реєстраційного номеру 13/50 часткам нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , належних [PERSON] , у складі нежитлової будівлі літ. «А» з верандою літ. «а» входом у підвал літ. «а-1», підвалом літ. «а-2» та ґанками і з приміщеннями, позначеними в плані: №№ І сходова клітка площею 4,8 кв.м, ІІ- підвал площею 5,5 кв.м, ІІІ-підвал площею 7,4 кв.м., ІV підвал площею 18,1 кв.м., 1 коридор площею 3,7 кв.м., 2-кабінет площею 22,3 кв.м., 3 - коридор площею 3,7 кв.м., 4 санвузол площею 1,9 кв.м., 5 торговий зал площею 56,3 кв. м., 6 - комора площею 14,8 кв. м., 7 торговий зал площею 30,6 кв. м., 8- котельня площею 2,8 кв.м., 9-комора площею 3,3 кв.м., V приміщення площею 16,7 кв.м., загальною площею 191,9 кв.м., у тому числі основної 109,2 кв.м.; господарських споруд: № 1 хвіртка, № І замощення; визнати за [PERSON] право власності на об`єкт нерухомого майна, нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] у складі нежитлової будівлі літ. «А» з верандою літ. «а» входом у підвал літ. «а-1», підвалом літ. «а-2» та ґанками і з приміщеннями, позначеними в плані: №№ І сходова клітка площею 4,8кв.м, ІІ- підвал площею 5,5 кв.м, ІІІ-підвал площею 7,4 кв.м., ІV підвал площею 18,1 кв.м., 1 коридор площею 3,7 кв.м., 2-кабінет площею 22,3 кв.м., 3 - коридор площею 3,7 кв.м., 4 санвузол площею 1,9 кв.м., 5 торговий зал площею 56,3 кв. м., 6 - комора площею 14,8 кв. м., 7 торговий зал площею 30,6 кв. м., 8- котельня площею 2,8 кв.м., 9-комора площею3,3 кв.м., V приміщення площею 16,7 кв.м., загальною площею 191,9 кв.м., у тому числі основної 109,2 кв.м.; господарських споруд: № 1 хвіртка, № І замощення, відповідно до висновку № 01/01-2022 експертного будівельно-технічного, земельно-технічного дослідження, складеного 24.01.2022 року судовим експертом Цуркан Володимиром Іллічем, при цьому конкретну площу земельної ділянки визначити при формуванні земельної ділянки в порядку ст. 79-1 Земельного кодексу України; припинити право спільної часткової власності на об`єкт нерухомості нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] між [PERSON] та [PERSON] , зареєструвавши за [PERSON] в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, як окремий об`єкт нерухомості нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , у складі нежитлової будівлі літ. «А» з верандою літ. «а» входом у підвал літ. «а-1», підвалом літ. «а-2» та ґанками і з приміщеннями, позначеними в плані: №№ І сходова клітка площею 4,8 кв.м, ІІ- підвал площею 5,5 кв.м, ІІІ-підвал площею 7,4 кв.м., ІV підвал площею 18,1 кв.м., 1 коридор площею 3,7 кв.м., 2-кабінет площею 22,3 кв.м., 3 - коридор площею 3,7 кв.м., 4 санвузол площею 1,9 кв.м., 5 торговий зал площею 56,3 кв. м., 6 - комора площею 14,8 кв. м., 7 торговий зал площею 30,6 кв. м., 8- котельня площею 2,8 кв.м., 9-комора площею3,3 кв.м., V приміщення площею 16,7 кв.м., загальною площею 191,9 кв.м., у тому числі основної 109,2 кв.м.; господарських споруд: № 1 хвіртка, № І замощення. В обґрунтування позову позивач зазначає, що на підставі договору міни від 20.05.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Єфимовою Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1/1530, він являється власником 21/125 часток нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . На підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю № [NUMBER] від 20.08.1998 року, виданого Ізмаїльським міжміським бюро технічної інвентаризації, він являється власником 23/250 часток нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , йому належить: нежитлова будівля літ. «А» з верандою літ. «а» входом у підвал літ. «а-1», підвалом літ. «а-2» та ґанками і з приміщеннями, позначеними в плані: №№ І сходова клітка площею 4,8 кв.м, ІІ- підвал площею 5,5 кв.м, ІІІ-підвал площею 7,4 кв.м., ІV підвал площею 18,1 кв.м., 1 коридор площею 3,7 кв.м., 2-кабінет площею 22,3 кв.м., 3 - коридор площею 3,7 кв.м., 4 санвузол площею 1,9 кв.м., 5 торговий зал площею 56,3 кв. м., 6 - комора площею 14,8 кв. м., 7 торговий зал площею 30,6 кв. м., 8- котельня площею 2,8 кв.м., 9-комора площею3,3 кв.м., V приміщення площею 16,7 кв.м., загальною площею 191,9 кв.м., у тому числі основної 109,2 кв.м.; господарських споруд: № 1 хвіртка, № І замощення. Належні йому приміщення є взаємопов`язані, забезпечені самостійним виходом на [ADDRESS] , функціонально не пов`язані з іншою частиною і можуть використовуватись, як окремий об`єкт нерухомого майна. Він та відповідач [PERSON] самостійно користуються та володіють належними їм частками у спільній частковій власності, спільних приміщень не мають, вищевказані частини нежитлової будівлі мають окремі облік енергозабезпечення та водопостачання, однак належність йому та відповідачу майна на праві спільної часткової власності не дає можливості вільно розпоряджатися ними, оскільки при цьому необхідно враховувати думку іншого співвласника. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, проте надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю, позовні вимоги підтримує, просить їх задовольнити та не заперечує щодо заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином засобами поштового зв`язку, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Представник відповідача Ізмаїльської міської ради в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи був сповіщений належним чином засобами поштового зв`язку, про причину неявки суд не повідомив, відзив на позов не надав. Відповідно до ч.1 ст.280, ч.4 ст.223 ЦПК України, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів у зв`язку з відсутністю заперечень проти такого вирішення справи позивача. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. Судом встановлено, що [PERSON] на підставі договору міни від 20.05.1996 року, посвідченого державним нотаріусом Ізмаїльської державної нотаріальної контори Єфимовою Т.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1/1530, являється власником 21/125 часток нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Також, [PERSON] на підставі свідоцтва про право особистої власності на будівлю № [NUMBER] від 20.08.1998 року, виданого Ізмаїльським міжміським бюро технічної інвентаризації, є власником 23/250 часток нежитлової будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Згідно до технічного паспорту на нежитлову будівлю, розташовану за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] належить: нежитлова будівля літ. «А» з верандою літ. «а» входом у підвал літ. «а-1», підвалом літ. «а-2» та ґанками і з приміщеннями, позначеними в плані: №№ І сходова клітка площею 4,8 кв.м, ІІ- підвал площею 5,5 кв.м, ІІІ-підвал площею 7,4 кв.м., ІV підвал площею 18,1 кв.м., 1 коридор площею 3,7 кв.м., 2-кабінет площею 22,3 кв.м., 3 - коридор площею 3,7 кв.м., 4 санвузол площею 1,9 кв.м., 5 торговий зал площею 56,3 кв. м., 6 - комора площею 14,8 кв. м., 7 торговий зал площею 30,6 кв. м., 8- котельня площею 2,8 кв.м., 9-комора площею3,3 кв.м., V приміщення площею 16,7 кв.м., загальною площею 191,9 кв.м., у тому числі основної 109,2 кв.м.; господарських споруд: №1 хвіртка, № І замощення. Відповідно до висновку № 01/01-2022 експертного будівельно-технічного, земельно-технічного дослідження від 24.01.2022 року судового експерта Цуркан В.І., належні, на підставі виданого Ізмаїльським міжміським бюро технічної інвентаризації свідоцтва про право особистої власності № 221 від 20.08.1998 року та посвідченого Ізмаїльською державною нотаріальною конторою (реєстровий №1/1530) договору міни від 20.05.1996 року, [PERSON] 13/50 часток розташованого по [ADDRESS] об`єкту нерухомого майна у складі будівлі літ. «А» з верандою літ. «а», входом у підвал літ. «а-1», підвалом літ. «а-2» та ґанками і з приміщеннями, позначеними в плані: №№ І сходова клітка площею 4,8 кв.м, ІІ- підвал площею 5,5 кв.м, ІІІ-підвал площею 7,4 кв.м., ІV підвал площею 18,1 кв.м., 1 коридор площею 3,7 кв.м., 2-кабінет площею 22,3 кв.м., 3 - коридор площею 3,7 кв.м., 4 санвузол площею 1,9 кв.м., 5 торговий зал площею 56,3 кв. м., 6 - комора площею 14,8 кв. м., 7 торговий зал площею 30,6 кв. м., 8- котельня площею 2,8 кв.м., 9-комора площею3,3 кв.м., V приміщення площею 16,7 кв.м., всього по літ. «А» 191,9 кв.м., у тому числі основної 109,2 кв.м.; господарських споруд: №1 хвіртка, № І замощення, з технічної точки зору, можуть бути виділені в окремий обєкт нерухомості з реєстрацією під окремим реєстровим номером та присвоєнням окремої адреси, і закріпленням за ним земельної ділянки орієнтованою площею 0,0208 га з виходами на [ADDRESS] , зовнішні межі якої визначаються за наведеними у таблиці 1 координатами їх поворотних точок відносно пунктів державної геодезичної мережі в системі координат 1963 року графічно зображено у додатку 1. Значення площі частини земельної ділянки може бути уточнене при формуванні земельної ділянки у порядку, передбаченому статтею 79-1 Земельного кодексу України. Так, відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідно до ст. 356 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Згідно ч.ч. 1, 2. 3 ст. 358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Згідно ч. 1 ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2 ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (частина друга статті 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Згідно з правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведеною у Постанові від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2 ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У ч. 2 ст. 364 ЦК України передбачено, що виділ в натурі частини неподільної речі є юридично неможливим. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Виходячи з аналізу змісту норм ст. ст. 183, 358, 364, 379, 380, 382 ЦК України слід дійти висновку, що виділ часток (поділ) будинку, що перебуває у спільній власності, є можливим, якщо кожній зі сторін може бути виділено відокремлену частину із самостійним виходом або у разі, коли є технічна можливість переобладнання в окремі ізольовані квартири, які за розміром відповідають розміру часток співвласників у праві власності. Відтак визначальним для виділу частки або поділу будинку в натурі, який перебуває у спільній частковій власності, є не порядок користування будинком, а розмір часток співвласників та технічна можливість виділу частки або поділу будинку відповідно до часток співвласників. Згідно з правовою позицію, яка міститься у Постанові Судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 13 січня 2016 року по справі № 6-2925цс15, право співвласника на виділ частки зі спільного майна шляхом отримання грошової компенсації вартості частки в майні не може бути обмежене іншими співвласниками й такому його праву співвласника, що виділяється, кореспондується обов`язок інших співвласників сплатити грошову компенсацію частки, розмір якої визначається з дійсної вартості майна на час розгляду справи судом. Обов`язковою умовою призначення грошової компенсації є лише згода співвласника, який заявив вимоги про виділ частки. При цьому, не передбачається обов`язковість згоди інших співвласників на такий виділ та залежність від мотивів (перешкоди в користуванні спільним майном (квартирою), забезпечення іншим житлом), з яких власник має намір реалізувати своє право на виділ. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, якщо виділ у натурі частки зі спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим, співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації. Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», розмір грошової компенсації визначається за угодою сторін, а за відсутності такої угоди судом за дійсною вартістю на час розгляду справи. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Як зазначено у роз`ясненнях, викладених у п.6,7,12\~Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» № 7 від 04.10.1991р. (з подальшими змінами і доповненнями), при вирішенні справ про виділ в натурі часток жилого будинку, що є спільною частковою власністю, судам належить мати на увазі, що, виходячи зі змісту\~ст.115 ЦК України, це можливо, якщо кожній із сторін може бути виділено відокремлену частину будинку з самостійним виходом (квартиру). Виділ також може мати місце при наявності технічної можливості переобладнати приміщення в ізольовані квартири. В спорах про поділ будинку в натурі учасникам спільної часткової власності на будинок може бути виділено відокремлену частину будинку, яка відповідає розміру їх часток у праві власності. Якщо виділ технічно можливий, але з відхиленням від розміру часток кожного власника, суд з врахуванням конкретних обставин може провести його зі зміною у зв`язку з цим стосовно до\~ст. 119 ЦК\~України ідеальних часток і присудженням грошової компенсації учаснику спільної власності, частка якого зменшилась. Враховуючи те, що після виділу частки зі спільного нерухомого майна в порядку ст.364 ЦК України право спільної часткової власності припиняється, при виділі частки із спільного нерухомого майна власнику, що виділяється, та власнику (власникам), що залишаються, має бути виділена окрема площа, яка повинна бути ізольованою від приміщення іншого (інших) співвласників, мати окремий вихід, окрему систему життєзабезпечення (водопостачання, водовідведення, опалення тощо), тобто складати окремий об`єкт нерухомого майна в розумінні ст. 181 ЦК України та п. 10 Порядку присвоєння об`єкту нерухомого майна реєстраційного номера, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 8 грудня 2010 року №1117 "Про ідентифікацію об`єктів нерухомого майна для реєстрації прав на них". Порядок проведення робіт з поділу, виділу та розрахунку часток житлових будинків, будівель, споруд, іншого нерухомого майна при підготовці проектних документів щодо можливості проведення цих робіт визначається Інструкцією щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна № 55 від 18.06.2007 року, затвердженою в Мінюсті України від 06.07.2007 року. Так, згідно з пунктами 1.2, 2.1, 2.4 цієї Інструкції поділ об`єкта нерухомого майна (виділ частки) на окремі самостійні об`єкти нерухомого майна здійснюються відповідно до законодавства на підставі висновку щодо технічної можливості такого поділу (виділу) з дотриманням чинних будівельних норм та з наданням кожному об`єкту поштової адреси. Згідно п.п. 3.1.-3.3. Інструкції щодо проведення поділу, виділу та розрахунку часток об`єктів нерухомого майна, розрахунок часток у спільній власності на об`єкти нерухомого майна виконується за заявами всіх співвласників об`єктів нерухомого майна. У разі невідповідності розмірів часток, указаних у правовстановлювальних документах, реальним часткам за згодою всіх співвласників здійснюється розрахунок відповідних часток нерухомого майна з метою отримання відповідних правовстановлювальних документів. Право кожного співвласника в спільній частковій власності визначається часткою, яка виражається в простих правильних дробах (1/2; 1/3; 3/5 тощо). При цьому вказані в правовстановлювальних документах розміри часток співвласників на об`єкт нерухомого майна в сумі повинні становити одиницю. За відсутності згоди всіх співвласників щодо зміни часток питання вирішується в судовому порядку. Згідно з ч.1 ст.88 ЗК України володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою, що перебуває у спільній частковій власності, здійснюються за згодою всіх співвласників згідно з договором, а у разі недосягнення згоди - у судовому порядку. При цьому, питання формування земельної ділянки як об`єкта цивільних прав визначено у ст.79-1 ЗК України. Суд ухвалює рішення за відсутності сторін про задоволення позову за наявності законних підстав, на підставі наявних в матеріалах справи письмових доказів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, в порядку, передбаченому ст.ст. 223, 247 ЦПК України. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України визначено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] до [PERSON] підлягає задоволенню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved