Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

АТ «Кредобанк» звернулося до Золочівського районного суду Львівської області з позовною заявою про стягнення з [PERSON] , [PERSON] на користь позивача заборгованості за кредитним договором № CL253724 від 13.01.2020 року в розмірі 117 000 грн. В обґрунтування вимог вказано, що 13.01.2020 року між Акціонерним товариством «Кредобанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № CL253734, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит в розмірі 170000,00 грн. до 10.01.2025 зі сплатою 35% річних за користування кредитом. Відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконані. Вважає, що солідарним відповідачем у справі є [PERSON] , оскільки на момент укладення кредитного договору з [PERSON] , останній перебував у шлюбі з [PERSON] , а підписуючи Анкету-заяву позичальник підтверджує своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту вважає дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого з подружжя. Водночас, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки виникають в обох з подружжя. На виконання умов кредитного договору банк свої зобов`язання по видачі відповідної суми кредиту виконав в повному обсязі, однак позичальник зобов`язання за кредитним договором належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 03.09.2021 року відповідач [PERSON] має перед банком заборгованість в сумі 159667,07 грн., яка складається із: 111468,54 грн. - заборгованість за тілом кредиту; 48198,53 грн. - заборгованість за відсотками. Просить солідарно стягнути з відповідачів вказану вище суму, а також судові витрати по справі, включаючи витрати на правову допомогу. В судове засідання представник позивача не з`явився, однак в матеріалах справи є клопотання, згідно якого позовні вимоги підтримує повністю, просить позов задовольнити і справу розглянути у його відсутності, не заперечує проти ухвалення заочного рішення у справі, у випадку неявки відповідача. Відповідачі в судове засідання повторно не з`явилися, причини своєї неявки не повідомили, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце проведення судового засідання, що підтверджується відповідним оголошенням, розміщеним на сайті Золочівського районного суду Львівської області. За вказаних обставин, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи, на підставі наявних у ній доказів. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Ознайомившись із доводами позову, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані позивачем докази по справі, суд приходить до висновку, що позов підлягає до часткового задоволення, з огляду на таке. 13.01.2020 року відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір № CL-253734, на умовах якого позивач надав, а відповідач отримав суму кредиту відповідно до кредитного договору. Відповідач підтвердив факт ознайомлення з договором про надання банківських послуг до його укладення та погодився з його умовами, про що свідчить підпис відповідача [PERSON] , проставлений власноручно. Зокрема, судом встановлено, що між Акціонерним товариством «Кредобанк» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № CL-253734, відповідно до умов якого відповідачу був наданий кредит в розмірі 117 000,00 грн терміном до 10.01.2025 р. зі сплатою 35 % річних. Пунктом 2.4 Договору передбачено цілі кредиту на поточні потреби в сумі 15514 грн. На виконання умов кредитного договору банк свої зобов`язання по видачі відповідної суми кредиту виконав в повному обсязі, однак відповідач своїх зобов`язань за кредитним договором належним чином не виконав, в зв`язку з чим станом на 03.09.2021 року відповідач [PERSON] має перед банком заборгованість в сумі 159667,07 грн., яка складається із: 111468.54 гр.н - заборгованість за тілом кредиту; 48198,53 грн. - заборгованість за відсотками, що підтверджується розрахунком заборгованості, наданим позивачем. Оскільки відповідачем умови кредитного договору належним чином не виконані, позивач вимушений звернутись до суду з позовом до відповідачів про стягнення боргу, зазначаючи, що солідарним відповідачем по справі є [PERSON] , оскільки на момент укладення кредитного договору з [PERSON] , останній перебував у шлюбі з [PERSON] , на підтвердження чого позивач вказує, що позичальник [PERSON] особисто вказав інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт спільного проживання сім`єю з [PERSON] , а також на паспортні дані про сімейний стан позичальника. Окрім того, в анкеті-заяві зазначено, що ціль отримання кредиту - ремонт та обладнання житла. Позичальник підтвердив своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту вважає дрібним побутовим правочином та є таким, що не потребує згоди другого з подружжя. Судом встановлено, що Банк виконав свої зобов`язання за договором та надав [PERSON] грошові кошти в сумі 117 000,00 грн. З наданого АТ «Кредобанк» розрахунку заборгованості вбачається, що позичальник не виконував свої зобов`язання, не здійснював необхідних платежів по тілу кредиту та по відсотках за користування кредитом, що призвело до виникнення заборгованості в сумі 159 667,07 грн. Перевіряючи обґрунтованість позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором кредитодавець зобов`язується надати грошові кошти позичальнику в розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Згідно зі ст.ст. 526-530 ЦК України, зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Крім того, відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання), тобто ухиляючись від сплати заборгованості за кредитом, відповідач порушує зобов`язання за даним договором. Статтею 525 ЦК Українипередбачена недопустимість односторонньої відмови від зобов`язання. Згідно із ч. 2 ст. 615 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання не звільняє винну сторону від відповідальності за порушення зобов`язання. Згідно і зст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог, а відповідачем [PERSON] не спростовано таких, суд прийшов до висновку про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] на користь позивача заявленої суми заборгованості за кредитним договором в розмірі 159 667,07 грн., оскільки з умовами договору, порядком та строками погашення заборгованості остання була ознайомлена та надала свою згоду, підтвердивши особистим підписом в кредитному договорі. Обгрунтовуючи свої позовні вимоги до [PERSON] , позивач посилався на положення ч.3 ст. 61, ч. 4 ст. 65 СК України. Відповідно до вимог ч.ч.1-3 статті 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно вимог ч.ч.1, 2, 4 статті 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. З умов кредитного договору № СL-253734 від 13.01.2020 року, укладеного між банком та [PERSON] , паспорта споживчого кредиту, анкети-заяви № СL-253734 відповідача вбачається, що це споживчий кредит на суму 117 000,00 грн, так як взятий на поточні потреби позичальника. Шляхом підписання анкети-заяви відповідач підтвердив, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який не потребує згоди другого з подружжя. Суд вважає безпідставними доводи наведені в позовній заяві про те, що відповідач [PERSON] взяв кредитні кошти на ремонт житла в інтересах сім`ї. Адже в матеріалах справи відсутні докази того, що кошти були витрачені в інтересах сім`ї, для поліпшення умов проживання. В кредитному договорі та паспорті споживчого кредиту зазначено, що кредит надається на поточні потреби, які саме не вказано. Хоч, в анкеті-заяві [PERSON] , і зазначено, що мета отримання кредиту - ремонт житла, проте, не зазначено, ремонт якого житла, та чи в інтересах сім`ї. А тому такі доводи позивача є припущенням, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Не грунтуються на вимогах закону доводи позову про те, що тлумачення частини четвертої статті 65 СК України дає підстави для висновку, що той з подружжя, хто не брав безпосередньо участі в укладенні договору, стає зобов`язаною стороною (боржником), за наявності двох умов: договір укладено другим із подружжя в інтересах сім`ї; майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. Тільки поєднання вказаних умов дозволяє кваліфікувати другого з подружжя як зобов`язану особу (боржника). Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя, з огляду на наступне. У пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 30 червня 2020 року в справі № 638/18231/15-ц (провадження № 14-712цс19) дійшла висновку, що правовий режим спільної сумісної власності подружжя, винятки з якого прямо встановлені законом, передбачає нероздільність зобов`язань подружжя, що за своїм змістом свідчить саме про солідарний характер таких зобов`язань, незважаючи на відсутність в законі прямої вказівки на солідарну відповідальність подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів. Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кредитний договір від 13.01.2020 року, укладений між АТ «Кредобанк» та відповідачем [PERSON] , не містить нотаріально посвідченої згоди [PERSON] , який був чоловіком останньої на момент укладення договору кредиту, як свідчення про те, що він був ознайомлений з умовами договору. Посилання позивача в позові на висновки Верховного Суду в справі № 205/5882/18 від 07 жовтня 2020 року не заслуговують уваги, оскільки обставини в справах різні. Таким чином, суд, встановивши дійсні обставини справи, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, дійшов висновку, про відсутність підстав для солідарного стягнення заборгованості з [PERSON] та [PERSON] . Відтак, приймаючи до уваги те, що позивачем доведено обґрунтованість позовних вимог до [PERSON] , суд прийшов до висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, що стосуються стягнення суми заборгованості з відповідача, з яким безпосередньо було укладено кредитний договір. На підставі ст. 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивача слід стягнути судовий збір в сумі 2395.01 грн. Щодо стягнення витрат на правову допомогу, то суд приходить до наступного висновку. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Стаття 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України, регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: копію договору про надання правової допомоги від 11.02.2019 р. та копію ордеру серії КС № 573217 від 16.06.2020. Однак, позивачем не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати коштів за правову допомогу. Так, на підтвердження факту оплати послуг позивачем не надано жодного доказу. Також відсутній акт прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) . Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову позивачу в стягненні витрат на правову допомогу в розмірі 15966,70 грн.

Outcome: partial