Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] пред`явив через суд позов до [PERSON] на предмет повернення позики за договором, укладеним 15 травня 2013 року, наданої в сумі 24 000 доларів США строком до 15 травня 2018 року, виконання зобов`язань за яким забезпечувалось домовленістю про перехід права власності позивачу на належний відповідачеві автомобіль марки Лексус RX300, 2003 року випуску, номерний знак [NUMBER] , однак донині відповідач запозичені кошти не повернув та умови застави не виконав, тому з підстав прострочення зобов`язання, з урахуванням 3% річних, нарахованих за ст.625 ЦК України, за період з 15 травня 2018 року по 14 травня 2021 року за 1096 днів, що складає 2161,97 доларів США, позивач просив стягнути з відповідача на свою користь суму основного зобов`язання у розмірі 24\~000 доларів США, 3% річних у розмірі 2161,97 доларів США, та судовий збір у розмірі 7227,85 грн.. З відкриттям загального позовного провадження за ухвалою суду від 09 червня 2021 року з метою забезпечення правильного, своєчасного і безперешкодного розгляду цієї справи по суті на засадах диспозитивності у підготовчому засіданні проведена її підготовка, з вжиттям заходів витребування доказів за ухвалою суду від 02 серпня 2021 року, що завершена із закриттям підготовчого провадження .за ухвалою суду від 22 листопада 2021 року. Відповідач свій відзив не подав, маючи у повному обсязі можливість реалізувати надані Законом процесуальні права на заперечення для спростування аргументів позовної заяви; про жодні причини неможливості подання доказів письмово суду не повідомляв і про дату, час і місце судового засідання повідомлявся належним чином згідно з ст. ст. 131, 187 ч. 6 ЦПК України за останнім відомим суду підтвердженим зареєстрованим місцем його постійного проживання (перебування) та смс-судовими повістками. В судове засідання позивач не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, однак уповноважив свого представника адвоката Трегуб Ю.Є., яка 04 квітня 2022 року через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її та позивача відсутність, не заперечуючи проти розгляду справи в заочному порядку. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим належним чином про час та місце розгляду справи, про причини неявки не повідомляв, свого представника в судове засідання не направив та про розгляд справи в його відсутність не клопотав, на підставі чого без фіксування судового процесу технічними засобами проведений заочний розгляд справи згідно з ст.ст. 280, 281 ЦПК України з урахуванням письмової згоди представника позивача, що з`ясуванню обставин не перешкоджає. Суд, дослідивши зібрані докази, дійшов висновку про вирішення справи в межах заявлених вимог за наявними в ній матеріалами з задоволенням позову, виходячи з встановлених у судовому засіданні наступних обставин. Згідно з вимогами ст.1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч. 1 ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ч. 2 ст.1047 ЦК України). Судом встановлено, що 15 травня 2013 року між [PERSON] та [PERSON] у простій письмовій формі укладений договір позики, за яким позивач передав у власність відповідача грошові кошти в сумі 24000 доларів США на умовах повернення всієї суми коштів не пізніше 15 травня 2018 року, що підтверджується письмовою розпискою від 15 травня 2013 року, копія якої залучена до матеріалів справи (а.с.7), а оригінал досліджений судом в підготовчому засіданні. За статтею 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. За змістом ст.526, 527, 530, 532, 533 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, належними сторонами, у строк, у встановленому місці та відповідній валюті. Відповідно до ч.1 ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За умовами ч.1 ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. В судовому засіданні встановлено, що свої зобов`язання за договором від 15 травня 2013 року відповідач у відповідності до вимог ст.ст. 526, 1049 ЦК України станом на час звернення позивача до суду не виконав і грошові кошти в належній сумі 24000 доларів США, не повернув, прострочивши таким чином перед позивачем виконання взятих на себе зобов`язань на цю суму. Так само, судом встановлено, що зобов`язання позики не були виконані і за рахунок набуття права власності позикодавцем на автомобіль марки Лексус RX300, 2003 року випуску, номерний знак [NUMBER] , оскільки за даними ТСЦ МВС №1242 від 11 серпня 2021 року за вих. № 31/4-1242-1075, вказаний автомобіль знятий з обліку [PERSON] , а інших доказів набуття такого автомобіля позивачем з 15 березня 2013 року по день розгляду справи суду не надано. Одночасно з цим, суд зауважує на тому, що саме гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Такі правові висновки викладені у Постанові ВП ВС від 16.01.2019 № 464/3790/16-ц (14-465цс18). Отже, судом встановлено на підставі досліджених доказів, що відповідач прострочив зобов`язання позики за договором від 15 травня 2018 року, виконаного позикодавцем в повному обсязі в іноземній валюті, у зв`язку з чим права позивача згідно зі ст. 611 ЦК України підлягають захисту з присудженням на його користь суми основного боргу в межах заявлених вимог в розмірі 24000 доларів США. Також Велика Палата Верховного Суду у розгляді питання про визначення 3 % річних у доларах США зазначила, що оскільки стаття 625 ЦК України розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12, і Велика Палата Верховного Суду не вбачає підстав для відступу від такої позиції. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. З огляду на усталену судову практику та згідно з правилами ч.2 ст.625 ЦК України компенсація боржника за неправомірне користування утримуваними ним грошовими коштами становитиме за час прострочення в період з 15 травня 2018 року по 14 травня 2021 року, тобто за 1096 днів: -три відсотки річних (15 травня 2018 року -14 травня 2021 року): (24000 доларів США х 3 х 1096 днів) : 365 : 100 = 2161,97 доларів США, а тому і підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Судові витрати відносяться на рахунок відповідача відповідно до ст. 141 ЦПК України пропорційно розміру задоволених вимог позивача, тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сплачений за квитанцією №0.0.2123304833.1 від 14 травня 2021 року судовий збір в сумі 7227,86 грн.

Outcome: approved