Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

29 грудня 2021 року [PERSON] засобами поштового зв`язку направила до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська позов до відповідачів [PERSON] , яка діє в своїх інтересах та інтересах малолітньої [PERSON] , [INFO] , треті особи: Департамент адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради та Орган опіки та піклування адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням, який надійшов до суду 04 січня 2022 року. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2022 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін у цивільній справі. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 09 лютого 2022 року розгляд справи було відкладено і визначено дату розгляду 11 березня 2022 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 березня 2022 року розгляд справи було відкладено і визначено дату розгляду 11 квітня 2022 року. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 11 квітня 2022 року розгляд справи було відкладено і визначено дату розгляду 24 травня 2022 року. Позивач у своєму позові посилалася на те, що їй на підставі свідоцтва про спадщину за законом від 21 березня 2017 року, посвідченого Другою дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 3-267, належить домоволодіння [ADDRESS] . Наприкінці березня 2017 року до неї з проханням надати у користування житло та зареєструвати у будинку звернулася її донька, [PERSON] . До звернення відповідача у сторін існували напружені стосунки через різні погляди на життя. На момент реєстрації відповідач приховала вагітність та, зареєструвавши своє місце проживання, [PERSON] знову припинила спілкування з позивачем. У період з квітня 2017 року по грудень 2017 року відповідач у спірному житловому приміщенні не проживала, будинком не користувалася. У листопаді 2019 року позивачеві стало відомо, що [INFO] відповідач народила дочку [PERSON] , яку зареєструвала без згоди власника у будинку. На теперішній час у буд. [ADDRESS] проживають інші особи, які також зареєстровані у житловому приміщенні за згодою позивача. На теперішній час вона має намір укласти договір довічного утримання із зазначеними особами, проте, нотаріусом було роз`яснено, що реєстрація малолітньої особи у житловому приміщенні перешкоджає укладенню договору довічного утримання. Фактичне місце проживання [PERSON] з малолітньою [PERSON] , [INFO] , їй невідомо, тому вирішити питання у позасудовому порядку неможливо. Позивач у своїх позовних вимогах просила суд визнати [PERSON] , і малолітню [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Відповідачеві у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк відповідачем відзив на позовну заяву подано не було, зустрічний позов не заявлено, будь-які інші документи до суду не направлено. Третя особа Департамент адмінпослуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради у своїх письмових поясненнях до суду зазначила, що місцем проживання особи, яка не досягла 10 років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них. При розгляді спорів про зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням, обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою, який подає судові письмовий висновок відносно вирішення спору на підставі відомостей, отриманих за результатами обстеження умов проживання дитини та батьків. На теперішній час письмовий висновок від органу опіки і піклування судові надано не було. Реєстрацію місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] , було проведено на підставі реєстрації місця проживання матері. Просили ухвалити рішення відповідно до норм чинного законодавства України. Третій особі ООП адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради у встановленому законом порядку було направлено копію ухвали про прийняття цивільної справи до провадження суду з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів. У встановлений строк письмових пояснень щодо позову або відзиву до суду подано не було. Перевіривши матеріали справи, оцінивши докази, що містяться в матеріалах справи, суд вважає позовну заяву необґрунтованою та такою, що задоволенню не підлягає за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 21 березня 2017 року, виданого Другою дніпровською державною нотаріальною конторою і зареєстрованого в реєстрі за № 3-267, [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] (а.с. 10), право власності на яке у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 11). Актом про проживання, складеним 02 грудня 2021 року комісією у складі [PERSON] і [PERSON] , засвідченим головою Квартального комітету № 21 Чалик І.М., встановлено, що [PERSON] і малолітня [PERSON] , [INFO] , у спірному будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] , не проживають з 2018 року (а.с. 12). Відповідно до довідки № 12312 від 03 листопада 2021 року, виданої Департаментом адміністративних послуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради, у буд. [ADDRESS] зареєстровані [PERSON] , [PERSON] і відповідачі [PERSON] з малолітньою [PERSON] , [INFO] (а.с. 13). На підставі ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч. 4 ст. 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Статтею 317 ЦК України встановлено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно із ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яких шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме порушене право та з яких підстав. Статтею 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до вказаної норми закону при вирішенні питання про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, враховуються причини її відсутності. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України, при цьому саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені законом строки у жилому приміщенні без поважних причин. Відповідно до п. 27 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» роз`яснено, що під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Пунктом 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» визначено, враховуючи принцип безпосередності судового розгляду, що рішення може бути обґрунтоване лише доказами, одержаними у визначеному законом порядку та дослідженими в судовому засіданні. Таким чином, суд приходить до висновку, що в матеріалах цивільної справи відсутні будь-які фактичні дані, на підставі яких суд може встановити наявність обставин, що обґрунтовують позовні вимоги. Зокрема, відсутні докази не проживання відповідача у спірному житловому приміщенні з неповажних причин, відсутність перешкод у її проживанні. Наданий позивачем як доказ акти суд не приймає як належний доказ, оскільки з нього неможливо встановити, час, з якого [PERSON] з малолітньою дочкою не проживає у будинку: позивач стверджує, що [PERSON] не проживала у будинку з моменту її реєстрації, 10 квітня 2017 року, в акті зазначено, що з 2018 року. Спірні питання з приводу спільного користування житлом, оплати комунальних послуг з можливістю отримання субсидії по житлово-комунальним послугам (чим вмотивовано озвучену позивачкою позицію в суді першої і апеляційної інстанцій), можуть бути вирішені іншим шляхом, зокрема розподілом особових рахунків або стягнення нанесених витрат у судовому порядку. За таких обставин, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, які було надано позивачем, доказів неповажності причин не проживання відповідача судові надано не було, суд не вбачає законних підстав визнавати [PERSON] та малолітньою [PERSON] [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] , тому позивачеві у задоволенні позовних вимог слід відмовити. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивачеві у задоволенні позовних вимог відмовлено, судовий збір у загальному розмірі 1 816 гривень, сплачений [PERSON] (а.с. 1, 2), слід віднести за її рахунок. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed