Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

[PERSON] звернулася до Жидачівського районного суду Львівської області із позовом, в якому просить визнати за нею право власності на 4/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивує тим, що згідно Свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.01.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів, житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами по [ADDRESS] належав колгоспному двору, головою якого був батько позивачки - [PERSON] . Згідно витягу №258 від 12.11.2021 року із погосподарської книги с. Мельнич, станом на 30.06.1990 року будинковолодіння [ADDRESS] Львівської рахувалося за колгоспним двором, де [PERSON] , 1931 року народження - голова двору, помер в 1998 році, [PERSON] , 1933 року народження - дружина, член колгоспного двору, померла у 2008 році, [PERSON] , 1967 року народження - дочка, член колгоспного двору, [PERSON] , 1986 року народження - внук, член колгоспного двору, [PERSON] , 1988 року народження - внучка, член колгоспного двору. Інших членів двору не було. Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Із врахуванням викладеного [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] станом на 15 квітня 1991 року не втратили права на будинок після припинення колгоспного двору, а їхні частки у даному будинку були рівними, умовно по 1/5 частині будинку. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина до складу якої увійшло право на земельну частку пай, належне померлому на підставі Сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЛВ №0154249 від 29.10.1996 року, а також належна йому 1/5 частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . Згідно довідки Журавненської селищної ради №257 від 12.11.2021 року [PERSON] ,1931 року народження проживав в с. Мельнич Жидачівського району Львівської області до дня смерті, що наступила [INFO] . Разом з ним до дня смерті проживали: дружина - [PERSON] , дочка - [PERSON] , внук - [PERSON] та внучка - [PERSON] . Зазначає, що крім позивачки, спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , були його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] , однак вони спадщину у жоден із передбачених законом способів не прийняли. Натомість позивачка проживала із своїм батьком на час відкриття спадщини, вчинила дії, які відповідно до ст.549 чинного на той час Цивільного кодексу України у редакції 1963 року, свідчили про її прийняття: продовжувала проживати у спільному будинку, користувалася земельною ділянкою, успадкувала речі, належні померлому. Згодом позивачка юридично оформила спадщину відносно земельної частки (паю), отримавши Свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.08.2017 року. Спадщину відносно частини будинку позивачка юридично не оформляла, однак фактично її прийняла. Стверджує, що таким чином, позивачка маючи свою 1/5 частину будинку та успадкувавши 1/5 частину будинку, батькові, стала фактичним власником 2/5 частини житлового будинку та господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . [INFO] померла матір позивачки [PERSON] , після смерті якої відкрилася спадщина, до складу якої увійшла належна їй 1/5 частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . Згідно довідки Журавненської селищної ради №264 від 16.11.2021 року [PERSON] 1933 року народження проживала в с. Мельнич Жидачівського району Львівської області до дня смерті, що наступила [INFO] . Разом з нею до дня смерті проживали: дочка - [PERSON] , внук - [PERSON] та внучка - [PERSON] . Заповіт від [PERSON] , у виконкомі Мельницької сільської ради не посвідчувався. Окрім позивачки, спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , були дочка [PERSON] та син [PERSON] , однак вони спадщину у жоден із передбачених законом способів не прийняли. Оскільки позивачка постійно проживала із матір`ю на час відкриття спадщини, не заявляла про відмову від спадщини, то на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, вважається такою, що її прийняла, однак не оформила своїх спадкових прав. Таким чином, маючи свою 1/5 частину будинку як член колгоспного двору, фактично успадкувавши 2/5 частини будинку після смерті своїх батьків, позивачка стала фактичним власником 3/5 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . Крім того зазначає, що відповідачка [PERSON] не претендує на свою частину будинку. 11.11.2021 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу із метою отримання свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті свого батька [PERSON] , однак нотаріус їй відмовив. Причиною відмови стало те, що житловий будинок з надвірними спорудами, що знаходиться по [ADDRESS] , який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померлий не є його останнім членом. Враховуючи ту обставину, що на даний час позивачка немає можливості оформити право власності на частину житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який розташований по [ADDRESS] , що фактично є у її власності, вона змушена звернутися до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Жидачівського районного суду Львівської області від 27.01.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 21.04.2022 року закрито підготовче провадження у справі та призначено її до розгляду по суті. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, однак від представника позивача - адвоката Яременка І.О. надійшла заява, згідно якої просить розгляд справи проводити у їх відсутності, позовні вимоги підтримують в повному обсязі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, 11.02.2022 року подав заяву, згідно якої повідомляє, що йому відомо про відкриття спадщини після смерті його батька - [PERSON] , померлого [INFO] , та після смерті його матері - [PERSON] , померлої [INFO] , та на спадщину після смерті своїх батьків він не претендує. Крім цього повідомляє, що він до 15 квітня 1991 року більше трьох років поспіль не брав участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства колгоспного двору, та на частку у майні колгоспного двору не претендує та відмовляється від частки у спадковому майні у цьому ж дворі на користь [PERSON] . Позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти ухвалення рішення на користь позивачки, наслідки визнання позову йому зрозумілі. Також просить розгляд справи проводити без його участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, 11.02.2022 року подала заяву, згідно якої повідомляє, що їй відомо про відкриття спадщини після смерті її батька - [PERSON] , померлого [INFO] , та після смерті її матері - [PERSON] , померлої [INFO] , та на спадщину після смерті своїх батьків вона не претендує. Крім цього повідомляє, що вона до 15 квітня 1991 року більше трьох років поспіль не брала участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства колгоспного двору, та на частку у майні колгоспного двору не претендує та відмовляється від частки у спадковому майні у цьому ж дворі на користь [PERSON] . Позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти ухвалення рішення на користь позивачки, наслідки визнання позову їй зрозумілі. Також просить розгляд справи проводити без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, 11.02.2022 року подала заяву, згідно якої повідомляє, що їй відомо про відкриття спадщини після смерті її дідуся - [PERSON] , померлого [INFO] , та після смерті її бабусі - [PERSON] , померлої [INFO] , та на спадщину після смерті своїх дідуся та бабусі вона не претендує. Крім цього повідомляє, що вона до 15 квітня 1991 року більше трьох років поспіль не брала участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства колгоспного двору, та на частку у майні колгоспного двору не претендує та відмовляється від частки у спадковому майні у цьому ж дворі на користь [PERSON] . Позовні вимоги визнає повністю, не заперечує проти ухвалення рішення на користь позивачки, наслідки визнання позову їй зрозумілі. Також просить розгляд справи проводити без її участі. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив. Відзиву та клопотання про проведення судового засідання без його участі до суду не надходило. У зв`язку з цим, суд визнає неявку відповідача в судове засідання не поважною та вважає за можливе розглядати справу у його відсутності. На підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки учасники процесу в судове засідання не з`явились. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, системний аналіз положень чинного законодавства України, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Частиною 1 статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно ч.1 ст.3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч.1 ст.11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 30.01.1989 року, виданого Жидачівською районною радою народних депутатів, житловий будинок з приналежними до нього будівлями і спорудами, який розташований у [ADDRESS] належить на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого є [PERSON] (а.с.11). Згідно витягу №258 від 12.11.2021 року із погосподарської книги с. Мельнич, станом на 30.06.1990 року будинковолодіння [ADDRESS] рахується за [PERSON] , 1931 року народження - голова колгоспного двору, помер в 1998 році, [PERSON] ,1933 року народження - дружина, член колгоспного двору, померла у 2008 році, [PERSON] , 1967 року народження - дочка, член колгоспного двору, [PERSON] ,1986 року народження-внук, член колгоспного двору, [PERSON] ,1988 року народження - внучка, член колгоспного двору. Інших членів двору немає (а.с.12). Відповідно до роз`яснень викладених у Постанові Пленуму Верховного Суду України №20 від 22.12.1995 року "Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності", зокрема, підпункт а) пункту 6 визначено, що право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Оскільки, станом на 30.06.1990 року у вищевказаному житловому будинку, який відносився до суспільної групи «колгоспний двір» проживали [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , то вони фактично стали його співвласниками, однак право власності, після припинення колгоспного двору, за ними не реєструвалось, а кожному з них належала умовно 1/5 частина будинку. [INFO] помер батько позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть Серія [NUMBER] , виданим Мельницькою сільською радою Жидачівського району Львівської області від 06.08.1998 року (а.с.13). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшло зокрема належна йому 1/5 частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . Згідно довідки Журавненської селищної ради №257 від 12.11.2021 року [PERSON] , 1931 року народження проживав і був зареєстрований в [ADDRESS] до дня смерті - [INFO] . Разом з ним до дня смерті проживали: дружина - [PERSON] , 1933 р.н., померла [INFO] , дочка - [PERSON] , 1967 р.н., внук - [PERSON] , 1986 р.н., внучка - [PERSON] , 1988 р.н. Заповіт від [PERSON] , у виконкомі Мельницької сільської ради не посвідчувався (а.с.14). Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» відносини спадкування регулюються правилами ЦК, якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема відповідні правила ЦК України (1963 року), у тому числі щодо прийняття спадщини, спадкоємців за заповітом і за законом. Оскільки заповіту [PERSON] не залишав, то спадкування відбулося за законом. Стаття 529 ЦК УРСР 1963 року визначає, що при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. Згідно ст.549 ЦК УРСР 1963 року, діями, що свідчать про прийняття спадщини є: фактичний вступ в управління чи володіння спадковим майном або подача спадкоємцем заяви про прийняття спадщини до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини. Судом встановлено, що крім позивачки, спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , були його дружина [PERSON] , дочка [PERSON] та син [PERSON] , однак вони спадщину у жоден із передбачених законом способів не прийняли. Оскільки [PERSON] постійно проживала із батьком на час відкриття спадщини, не заявляла про відмову від спадщини, то на підставі ст.549 ЦК УРСР 1963 року, вона вважалася такою, що прийняла спадщину, шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, однак юридично спадкові права на частину будинку вона не оформляла. Згодом позивачка юридично оформила спадщину після смерті батька відносно земельної частки (паю), отримавши Свідоцтво про право на спадщину за законом від 03.08.2017 року, а саме права на земельну частку (пай) в ССП ім.Шевченка Мельницької сільської ради Жидачівського району Львівської області, розміром 1,93 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості), який належав померлому на підставі сертифікату на право на земельну частку (пай) серія ЛВ №0154249, виданого Жидачівською районною державною адміністрацією Львівської області 29.10.1996 року на підставі розпорядження голови Жидачівської РДА від 24.10.1996 року №686 та зареєстрованого 10.03.1997 року у Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №298 (а.с.15). Таким чином, позивачка маючи свою 1/5 частину будинку та успадкувавши 1/5 частину будинку, яка належала батькові - [PERSON] , стала фактичним власником 2/5 частини житлового будинку та господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . [INFO] померла матір позивачки [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серія [NUMBER] , виданим Мельницькою сільською радою Жидачівського району від 04.01.2008 року (а.с.16). Після смерті [PERSON] відкрилася спадщина, до складу якої увійшла належна їй 1/5 частина житлового будинку та господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . Згідно довідки Журавненської селищної ради №264 від 16.11.2021 року [PERSON] , 1933 року народження проживала і була зареєстрована в [ADDRESS] до дня смерті, що наступила [INFO] . Разом з нею до дня смерті проживали: дочка - [PERSON] , 1967 р.н., внук - [PERSON] , 1986 р.н., внучка - [PERSON] , 1988 р.н.. Заповіт від [PERSON] , у виконкомі Мельницької сільської ради не посвідчувався (а.с.17). Оскільки заповіт від [PERSON] не посвідчувався, то спадкування відбулося за законом. Стаття 1216 Цивільного кодексу України визначає, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 Цивільного кодексу України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Стаття 1218 Цивільного кодексу України передбачає, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народженні після його смерті, той з подружжя, який його пережив та батьки. Судом встановлено, що крім позивачки, спадкоємцями першої черги спадкування за законом після смерті [PERSON] , були дочка [PERSON] та син [PERSON] , однак вони спадщину у жоден із передбачених законом способів не прийняли, що також підтверджується витягом зі спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) №68065223 від 12.01.2022 року, де відсутня інформація про заведені спадкові справи чи видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлої [INFO] (а.с.18). Згідно ч.3 ст.1268 ЦК України, спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Оскільки позивачка постійно проживала із матір`ю на час відкриття спадщини, не заявляла про відмову від спадщини, то на підставі ч.3 ст.1268 ЦК України, вважається такою, що її прийняла, однак юридично не оформила своїх спадкових прав. Таким чином, маючи свою 1/5 частину будинку як член колгоспного двору, фактично успадкувавши 2/5 частини будинку після смерті своїх батьків, позивачка стала фактичним власником 3/5 частин житлового будинку та господарських будівель і споруд в [ADDRESS] . Крім того, як видно із заяв відповідача [PERSON] від 11.02.2022 року, остання повідомляє, що їй відомо про відкриття спадщини після смерті її дідуся - [PERSON] , померлого [INFO] , та після смерті її бабусі - [PERSON] , померлої [INFO] , та на спадщину після смерті своїх дідуся та бабусі вона не претендує. Крім цього повідомляє, що вона до 15 квітня 1991 року більше трьох років поспіль не брала участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства колгоспного двору, та на частку у майні колгоспного двору не претендує та відмовляється від частки у спадковому майні у цьому ж дворі на користь [PERSON] (а.с.46). З метою оформлення права власності на спадкове майно, позивач звернулася до нотаріуса із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину. Однак, листом-відповіддю приватного нотаріуса Стрийського районного нотаріального округу Посацькою А.О. №115/02-31 від 11.11.2021 року [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на житловий будинок [ADDRESS] , що належав колгоспному двору, головою якого був [PERSON] , що помер [INFO] , у зв`язку із тим, що станом на сьогоднішній день останній член колгоспного двору відсутній, у зв`язку із проживанням у ньому спадкоємиці (а.с.19). Відповідно до свідоцтва про народження Серії [NUMBER] [PERSON] , [INFO] , її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.9). Як видно із копії свідоцтва про розірвання шлюбу Серії [NUMBER] , 13.11.2001 року у Жидачівському районному відділі реєстрації актів громадянського стану шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано, актовий запис №166. Після розірвання шлюбу їй присвоєно прізвище « [PERSON] » (а.с10). Як видно із заяв відповідачів [PERSON] та [PERSON] від 11.02.2022 року, останні повідомляють, що їм відомо про відкриття спадщини після смерті їх батька - [PERSON] , померлого [INFO] , та після смерті їх матері - [PERSON] , померлої [INFO] , та на спадщину після смерті своїх батьків вони не претендують. Крім цього повідомляють, що вони до 15 квітня 1991 року більше трьох років поспіль не брали участі своєю працею і засобами у веденні загального господарства колгоспного двору, та на частку у майні колгоспного двору не претендують та відмовляються від частки у спадковому майні у цьому ж дворі на користь [PERSON] (а.с.44, 45). Вирішуючи даний спір суд виходить з такого. Колгоспний двір, за положеннями Цивільного кодексу Української РСР, визначався як сімейно-трудове об`єднання осіб, всі або частина яких є членами колгоспу, брали участь у суспільному виробництві колгоспу та спільно вели підсобне господарство на присадибній ділянці. З введенням у дію з 15 квітня 1991 року Закону України «Про власність» колгоспні двори ліквідовано і питання права власності на майно колишніх колгоспних дворів регулюється нормами ЦК УРСР 1963 року. Правовий режим власності колгоспного двору, виділ частки з колгоспного двору, його поділ, а також підстави втрати права на частку в майні колгоспного двору визначено ст. 120-126 ЦК УРСР 1963 року. Так, згідно зі статтями 120, 123 ЦК УРСР 1963 року майно колгоспного двору належить його членам на праві спільної сумісної власності і розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою (ст.126 ЦК УРСР 1963 року). У пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності» роз`яснено, що положення статей 17, 18 Закону "Про власність" ( 697-12 ) щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, ще регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося; г) пункту 6 постанови ПВСУ від 22 грудня 1995 року № 20 роз`яснено, що загальні правила спадкування щодо частки члена колгоспного двору в майні двору застосовуються з 01 липня 1990 року. При спадкуванні після смерті останнього члена колгоспного двору, що мала місце до цієї дати, частка в майні двору, належна особі, яка вибула з членів двору, але не втратила на неї права на час смерті останнього члена двору, не входить до спадкового майна. Згідно ст. 524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінене заповітом. У відповідності до статті 525 ЦК Української РСР часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. Відповідно до ч.1 ст.529 ЦК Української РСР при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. Відповідно до вимог ст.548 ЦК Української РСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Статтею 549 ЦК УРСР визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини. Крім того, відповідно до ст.1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до іншої особи (спадкоємця). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Згідно ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261 - 1265 цього Кодексу (спадкоємці за законом). Відповідно до положень ст.1258 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки (ст.1261 ЦК України). Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Прийнята спадщина визнається власністю спадкоємця з часу відкриття спадщини (ст.1268 ЦК України). Відповідно до ч.1 та ч.2 ст.1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно ч.1. ст.1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно (ч. 1 ст. 1297 ЦК України). Згідно ст.ст.41, 55 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (ч.1 ст.392 ЦК України). Тобто, передумовою для застосування ст.392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Згідно роз`яснень, викладених у п.23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7, вбачається, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Тобто, визнання права власності на майно, в тому числі і на спадкове майно, в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадщини у нотаріальному порядку, у зв`язку з чим, виникає цивільно-правовій спір. Таким чином, судом встановлено, що позивач у справі позбавлена можливості у позасудовому порядку зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору, оскільки у нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину у майні колгоспного двору, зокрема у зв`язку із тим, що померлий [PERSON] не був останнім членом колгоспного двору. Оскільки, позивач позбавлена можливості зареєструвати своє право власності на майно колгоспного двору,враховуючи те, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не претендують на частки у майні колгоспного двору, визнали позовні вимоги, а тому вимога позивача про визнання за нею права власності на 4/5 частини житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами в [ADDRESS] на майно підлягає до задоволення, оскільки відсутній інший спосіб оформити (зареєструвати) у встановленому Законом порядку позивачем права власності на частку у майні колгоспного двору.

Outcome: approved