Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Позивач - [PERSON] 10.01.2022 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про стягнення з останнього на свою користь аліментів у розмірі 50 відсотків від прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб, щомісячно. В обґрунтування позову позивач посилається, що вона є матір`ю відповідача та [PERSON] , є людиною похилого віку, непрацездатна, хворіє на діабет, а відтак потребує матеріальної допомоги у формі аліментів від свого сина, яким добровільно матеріальна допомога не надається. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.02.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання, з повідомленням сторін по справі. У судове засідання призначене на 23.05.2022 року позивачка не з`явилась, про дату, час і місце проведення якого повідомлена належним чином, однак надала до суду заяву про підтримання позовних вимог та розгляд справи за її відсутності. Відповідач у судове засідання призначене на 23.05.2022 року не з`явився, повідомлявся про дату, час і місце розгляду справи належним чином, шляхом скерування судової повістки разом з рекомендованим поштовим повідомленням на адресу зареєстрованого місця проживання, встановлену у відповідності до відповіді адресно-довідкового бюро ГУДМС України в Одеській області, якою є: [ADDRESS] , однак про причини неявки суд не повідомив, відзив на позовну заяву не надав. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Приймаючи вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи у судовому засіданні 23.05.2022 року за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши наявні документи в матеріалах справи, суд дійшов до наступного висновку. Стаття 51 Конституції України встановлює, що повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Відповідно до частини першої, третьої статті 172 СК України, повнолітні дочка, син зобов`язані піклуватися про батьків, проявляти про них турботу та надавати їм допомогу. Якщо повнолітні дочка, син не піклуються про своїх непрацездатних, немічних батьків, з них можуть бути за рішенням суду стягнуті кошти на покриття витрат, пов`язаних із наданням такого піклування. Відповідно до статті 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Аналіз даної норми свідчить про те, що необхідною умовою для виникнення обов`язку повнолітніх дітей утримувати своїх батьків є наявність двох обов`язкових підстав - непрацездатність батьків та потреба в матеріальній допомозі. У пункті 21 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» судам роз`яснено, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги (стаття 202 СК України), не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них (стаття 204 СК України). Згідно з ч. 2 ст. 205 СК при визначенні розміру аліментів на непрацездатних батьків необхідно враховувати можливість отримання ними матеріальної допомоги від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, а також від дружини, чоловіка та своїх батьків. З зазначеного вбачається, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі наявності складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. Вказаний правовий висновок викладений Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у Постанові від 05.09.2019 року у справі №212/1055/18-ц, провадження № 61-2386сво19. Необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. До уваги приймається отримання батьками пенсії, державних пільг, субсидій, наявність у батьків майна, що може приносити дохід тощо. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Тобто, батьків слід визнавати такими, що потребують матеріальної допомоги. За приписами ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Досліджуючи докази наявні в матеріалах справи, судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , громадянка України, що підтверджується паспортом громадянина України серії [NUMBER] , виданим 30.11.1998 року Київським РВ УМВС України в Одеській області. 06.10.1966 року Палацом одружень м. Одеси був зареєстрований шлюб між [PERSON] та [PERSON] , під час якого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », що підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] . Відповідно до свідоцтва про смерть серії [NUMBER] вбачається, що [INFO] [PERSON] помер. За період перебування у шлюбі, [PERSON] та [PERSON] мають двох синів: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Згідно з абзацом 17 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», непрацездатні громадяни - особи, які досягли встановленого цим Законом віку, що дає право на призначення пенсії за віком, у тому числі на пільгових умовах, та дострокової пенсії, або особи з інвалідністю, у тому числі діти з інвалідністю, а також особи, які мають право на пенсію у зв`язку з втратою годувальника відповідно до закону. Частиною 1 ст. 26 вказаного Закону визначено, що за загальним правилом пенсійний вік складає 60 років. У відповідності до довідки про доходи №0339623679932318 від 30.12.2021 року вбачається, що [PERSON] перебуває на обліку в Центральному об`єднаному управлінні ПФУ в місті Одесі Одеської області, отримує пенсію за віком, яка за період з 01.01.2021 року по 31.12.2021 року складає в загальній сумі 22877,06 грн, що середньомісячно становить 1906,42 грн. З поданої до суду медичної документації судом також встановлено, що позивачка страждає на діабет та проходить лікування. За наслідком викладеного є встановленим, що відповідач є сином [PERSON] , яка є непрацездатною особою та потребує на матеріальну допомогу. Доказів на підтвердження спростування вище встановлених обставин зі сторони відповідача до суду не надано, як і доказів на підтвердження ухилення позивачки, як матері від виконання своїх обов`язків щодо [PERSON] . За наслідком викладеного, суд доходить до висновку, що позивачка має право на отримання аліментів з відповідача в порядку ст. 202 СК України. Відповідно частини 1 статті 205 СК України, суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі і (або) у частці від заробітку (доходу) з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. За наслідком викладеного, суд вважає необґрунтованим розмір аліментів заявлений позивачем у відсотковому співвідношенні від прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність. Згідно з ч. 1 ст. 1 Закону України «Про прожитковий мінімум» від 15.07.1999р. № 966-XIV прожитковий мінімум - вартісна величина достатнього для забезпечення нормального функціонування організму людини, збереження його здоров`я набору продуктів харчування (далі - набір продуктів харчування), а також мінімального набору непродовольчих товарів (далі - набір непродовольчих товарів) та мінімального набору послуг (далі - набір послуг), необхідних для задоволення основних соціальних і культурних потреб особистості. Законом України «Про державний бюджет на 2021 рік» визначено такі розміри основних мінімальних соціальних стандартів у 2021 році, зокрема осіб, які втратили працездатність: з 1 січня - 1769 гривень, з 1 липня - 1854 гривні, з 1 грудня - 1934 гривні. У відповідності до Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» від 02.12.2021 року за №1928-ІХ прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність на 2022 рік складає: з 1 січня - 1934 гривні, з 1 липня - 2027 гривень, з 1 грудня - 2093 гривні. Із наданих позивачем довідки про розмір пенсії вбачається, що розмір пенсії отриманий позивачкою дорівнює прожитковому мінімуму для осіб, які втратили працездатність. На момент розгляду цієї справи позивачка отримує пенсією у розмірі, що забезпечує їй прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, однак, з урахуванням похилого віку позивачки та того, що вона мешкає сама, суд допускає витрати позивача на ліки та речі, вартість яких перевищує розмір прожиткового мінімуму для непрацездатних осіб. Разом з тим, позивачка не надала доказів на підтвердження розміру витрат на лікування. При цьому отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги, що узгоджується з правовим висновком Верховного Суду викладеним у постанові від 05 вересня 2019 року по справі № 212/1055/18-ц. До відносин між батьками і дочкою, сином щодо надання їм утримання застосовуються норми статей 187, 189-192 і 194-197 цього Кодексу (ст. 201 СК України). Згідно з ч.1 ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі «Ващенко проти України» (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на наведене, а також враховуючи наявність у позивачки можливості отримання матеріальної допомоги від іншого сина, до якого не пред`явлено позову про стягнення аліментів, суд вважає, що з відповідача на користь позивачки підлягають стягненню аліменти у відповідності до положень ч.1 ст. 205 СК України в твердій грошовій сумі у розмірі 967 гривень 00 копійок, щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову до суду 10.01.2022 року - довічно, що дорівнює 50% прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність на момент звернення позивачки до суду, у зв`язку з чим вказана позовна заява в цій частині підлягає частковому задоволенню. Разом з тим, під час ухвалення рішення суду суд не вбачає підстав для встановлення порядку його виконання шляхом визначення розрахункового рахунку для зарахування аліментів, оскільки порядок виконання рішення суду залежить від добровільного його виконання боржником чи в примусовому порядку, який здійснюється у відповідності до положень Інструкції з організації примусового виконання рішень, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України 02.04.2012 року за №512/5 (у редакції наказу Міністерства юстиції України 29.09.2016 року за №2832/5), зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 2 квітня 2012 р. за № 489/20802. Одночасно суд роз`яснює, що у разі наявності обставин, що істотно ускладнюють виконання рішення або роблять його неможливим, особа має право на звернення до суду з заявою про встановлення або зміни способу або порядку виконання, відстрочення або розстрочення виконання судового рішення у відповідності до ч.3 ст. 435 ЦПК України. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Згідно зі ст.5 Закону України «Про судовий збір», від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються зокрема позивачі у справах про стягнення аліментів. Приймаючи задоволення позовних вимог, оскільки позивач звільнена від сплати судового збору за подання до суду позовної заяви про стягнення аліментів, у відповідності до ст. 141 ЦПК України з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 992 гривні 40 копійок.

Outcome: partial