Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом до відповідача, у якому просила визнати її звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України неправильним, змінити формулювання причини звільнення у наказі від 18.02.2022 року № 46к «Про звільнення [PERSON] » з посиланням на ч. 3 ст. 38 КЗпП України, стягнути з відповідача на її користь заробітну плату в сумі 32135,16 грн., вихідну допомогу у розмірі 9430,20 грн., компенсацію за 2 календарних дні невикористаної щорічної відпустки в сумі 448,48 грн., а також середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні за період з 18.02.2022 року по день прийняття рішення судом. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що вона працювала у Державному підприємстві «Львівський державний завод «ЛОРТА» /надалі по тексту ДП «ЛДЗ «Лорта»/ на посаді інженера з нормування праці першої категорії монтажно-складського цеху (003) та звільнена з роботи 18.02.2022 року по ч.1 ст. 38 КЗпП України ( наказ № 46к від 18.02.2022 року), всупереч її заяві на звільнення від 17.02.2022 року, в якій вона просила звільнити її за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати. Зазначає, що відповідач незаконно змінив правові підстави звільнення, чим грубо порушив її права. Із врахуванням наведеного просить позов задоволити. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 25.03.2022 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення /виклику/ сторін. Відповідач своїм правом на подання відзиву на позовну заяву не скористався. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Враховуючи наведене, відповідно до частини 8 статті 178 та частини 5 статті 279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. У відповідності до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Розглянувши справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, вивчивши зібрані по справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд виходить з такого. Статтею ст.\~43\~Конституції України\~визначено,\~що кожен\~має право\~на належні,\~безпечні і\~здорові умови\~праці,\~на заробітну\~плату,\~не нижчу\~від визначеної\~законом. Використання\~праці жінок\~і неповнолітніх\~на небезпечних\~для їхнього\~здоров`я\~роботах забороняється. Громадянам\~гарантується захист\~від незаконного\~звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Статтею 94 КЗпП України визначено, що заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно із ст. 21 Закону України «Про оплату праці» працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. Відповідно до\~ст.\~97\~КЗпП України\~оплата праці\~працівників здійснюється\~за погодинною,\~відрядною або\~іншими системами\~оплати праці.\~Оплата може\~провадитися за\~результатами індивідуальних\~і колективних\~робіт. Форми\~і системи\~оплати праці,\~норми праці,\~розцінки,\~тарифні сітки,\~ставки,\~схеми посадових\~окладів,\~умови запровадження\~та розміри\~надбавок,\~доплат,\~премій,\~винагород та\~інших заохочувальних,\~компенсаційних і\~гарантійних виплат\~встановлюються підприємствами,\~установами,\~організаціями самостійно\~у колективному\~договорі з\~дотриманням норм\~і гарантій,\~передбачених законодавством,\~генеральною та\~галузевими (регіональними)\~угодами.\~Власник або\~уповноважений ним\~орган чи\~фізична особа\~не має\~права в\~односторонньому порядку\~приймати рішення\~з питань\~оплати праці,\~що погіршують\~умови,\~встановлені законодавством,\~угодами,\~колективними договорами. Оплата праці працівників здійснюється в першочерговому порядку. Всі інші платежі здійснюються власником або уповноваженим ним органом після виконання зобов`язань щодо оплати праці. Стаття 115 КЗпП\~України визначає,\~що заробітна\~плата виплачується\~працівникам регулярно\~в робочі\~дні у\~строки,\~встановлені колективним\~договором або\~нормативним актом\~роботодавця,\~погодженим з\~виборним органом\~первинної профспілкової\~організації чи\~іншим уповноваженим\~на представництво\~трудовим колективом\~органом (а\~в разі\~відсутності таких\~органів -\~представниками,\~обраними і\~уповноваженими трудовим\~колективом),\~але не\~рідше двох\~разів на\~місяць через\~проміжок часу,\~що не\~перевищує шістнадцяти\~календарних днів,\~та не\~пізніше семи\~днів після\~закінчення періоду,\~за який\~здійснюється виплата. Водночас, згідно п. 171.1 ст. 171 Податкового кодексу України особою, відповідальною за нарахування, утримання та сплату (перерахування) до бюджету податку з доходів у вигляді заробітної плати, є роботодавець, який виплачує такі доходи на користь платника податку, у тому числі на підставі рішення суду. Згідно із п.6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в резолютивній частині рішення. Згідно із ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно із\~ст.\~38\~КЗпП України\~працівник має\~право розірвати\~трудовий договір,\~укладений на\~невизначений строк,\~попередивши про\~це власника\~або уповноважений\~ним орган\~письмово за\~два тижні.\~У разі,\~коли заява\~працівника про\~звільнення з\~роботи за\~власним бажанням\~зумовлена неможливістю\~продовжувати роботу\~(переїзд\~на нове\~місце проживання;\~переведення чоловіка\~або дружини\~на роботу\~в іншу\~місцевість;\~вступ до\~навчального закладу;\~неможливість проживання\~у даній\~місцевості,\~підтверджена медичним\~висновком;\~вагітність;\~догляд за\~дитиною до\~досягнення нею\~чотирнадцятирічного віку\~або дитиною\~з інвалідністю;\~догляд за\~хворим членом\~сім`ї\~відповідно до\~медичного висновку\~або особою\~з інвалідністю\~I\~групи;\~вихід на\~пенсію;\~прийняття на\~роботу за\~конкурсом,\~а також\~з інших\~поважних причин),\~власник або\~уповноважений ним\~орган повинен\~розірвати трудовий\~договір у\~строк,\~про який\~просить працівник. Якщо\~працівник після\~закінчення строку\~попередження про\~звільнення не\~залишив роботи\~і не\~вимагає розірвання\~трудового договору,\~власник або\~уповноважений ним\~орган не\~вправі звільнити\~його за\~поданою раніше\~заявою,\~крім випадків,\~коли на\~його місце\~запрошено іншого\~працівника,\~якому відповідно\~до законодавства\~не може\~бути відмовлено\~в укладенні\~трудового договору. Працівник має право у визначений ним строк розірвати трудовий договір за власним бажанням, якщо власник або уповноважений ним орган не виконує законодавство про працю, умови колективного чи трудового договору. Відповідно до ч. ч. 3, 4 ст.\~235\~КЗпП України у разі визнання формулювання причини звільнення неправильними або такими, що не відповідає чинному законодавству, у випадках, коли це не тягне за собою поновлення працівника на роботі, орган, який розглядає трудовий спір, зобов`язаний замінити формулювання i вказати в рiшеннi причину звільнення у точній вiдповiдностi з формулюванням чинного законодавства та з посиланням на вiдповiдну статтю (пункт) закону. Якщо неправильне формулювання причини звільнення в трудовій книжці перешкоджало працевлаштуванню працівника, орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення\~про виплату\~йому середнього\~заробітку за\~час вимушеного\~прогулу в порядку i на умовах, передбачених частиною другою цiєї статті. У разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст.\~30\~Закону України\~«Про оплату\~праці» при кожній виплаті заробітної плати роботодавець повинен повідомити працівника про такі дані, що належать до періоду, за який провадиться оплата праці: а) загальна сума заробітної плати з розшифровкою за видами виплат; б) розміри і підстави відрахувань із заробітної плати; в) сума заробітної плати, що належить до виплати. У пункті 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 1992 року № 9 «Про практику розгляду судами трудових спорів» судам\~роз?яснено,\~що суд\~не в\~праві визнати\~звільнення правильним,\~виходячи з\~обставин,\~з якими\~власник або\~уповноважений ним\~орган не\~пов`язували\~звільнення.\~Якщо обставинам,\~які стали\~підставою звільнення,\~в наказі\~(розпорядженні)\~дана неправильна\~юридична кваліфікація,\~суд може\~змінити формулювання\~причин звільнення\~і привести\~його у\~відповідність з\~чинним законодавством\~про працю.\~А в\~п.\~32\~вказаної постанови\~вказано,\~що оскільки\~згідно зі\~ст.235\~КЗпП оплаті\~підлягає вимушений\~прогул,\~вимоги працівника\~про стягнення\~середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~підлягають задоволенню\~в тому\~разі і\~за той\~період,\~коли з\~вини власника\~або уповноваженого\~ним органу\~була затримана\~видача трудової\~книжки або\~неправильне формулювання\~причин звільнення\~в трудовій\~книжці перешкоджало\~працевлаштуванню працівника. При присудженні оплати за час вимушеного прогулу зараховується заробіток за місцем нової роботи (одержана допомога по тимчасовій непрацездатності, вихідна допомога, середній заробіток на період працевлаштування, допомога по безробіттю), який працівник мав в цей час. Судом встановлено, що [PERSON] з 17.08.2021 року працювала на посаді інженера з нормування праці першої категорії монтажно-складського цеху (003) ДП «ЛДЗ «Лорта» /а.с 12-14/. 17.02.2022 року вона написала заяву про звільнення її з 18.02.2022 року за власним бажанням у зв`язку з невиплатою заробітної плати /а.с 23/. Наказом ДП «ЛДЗ «Лорта» № 46 к від 18.02.2022 року «Про звільнення [PERSON] » позивача звільнено з посади інженера з нормування праці першої категорії монтажно-складського цеху (003) за власним бажанням з 18.02.2022 року на підставі ст.\~38\~КЗпП України та наказано виплатити компенсацію за 2 календарних дні невикористаної щорічної відпустки /а.с. 24/ Із розрахункових листків та довідки № 28 від 03.03.2022 року, виданих ДП «ЛДЗ «ЛОРТА», з серпня 2021 року по лютий 2022 року вбачається, що позивачці щомісячно нараховувалася заробітна плата, а саме: у серпні 2021 року нараховано до виплати 3535,33 грн без утримання податків й інших обов`язкових платежів або 2845,94 грн. з утриманням податків; у вересні 2021 року 5963,64 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів або 4800,73 грн. з утриманням податків, у жовтні 2021 року 5776,10 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів або 4649,76 грн. з утриманням податків, у листопаді 2021 року 4845,45 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів або 3900,59 грн. з утриманням податків, у грудні 2021 року 1508,05 та 1418,28 відповідно; у січні 2022 року 4778,81 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів та у лютому 2022 року - 5727,78 без утримання податків й інших обов`язкових платежів /а.с. 15-20/. Водночас із вказаних розрахункових листків /а.с. 16-20/ та виписки за контрактом з 01.01.2021 року по 11.03.2022 року /а.с. 22/ вбачається, що відповідач не виплачував нараховану заробітну плату, у зв"язку із чим загальна сума боргу становить 32135,16 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів /а.с. 15/. За змістом статті 38\~КЗпП України розірвання трудового договору з ініціативи працівника і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до розірвання цього договору і які працівник визначає самостійно. У разі якщо вказані працівником причини звільнення - порушення роботодавцем трудового законодавства (частина третя статті 38 КЗпП України) - не підтверджуються або роботодавцем не визнаються, останній не вправі самостійно змінювати правову підставу розірвання трудового договору. При незгоді роботодавця звільнити працівника із підстав, передбачених частиною третьою статті 38 КЗпП України, останній може відмовити у розірванні трудового договору, але не вправі розірвати цей договір з інших підстав, які працівником не зазначалися. Для визначення правової підстави розірвання трудового договору значення має сам лише факт порушення законодавства про працю, що спонукало працівника до розірвання трудового договору з власної ініціативи, а не\~поважність чи\~неповажність причин такого порушення та істотність порушення трудових прав працівника. Зазначена правова позиція висловлена у постанові Верховного Суду України від 22 травня 2013 року № 6-34цс13 та у постановах Верховного Суду 20 червня 2018 року у справі № 161/10759/16-ц та від 1 лютого 2018 року у справі № 757/25503/15-ц. Таким чином, оскільки відповідачем не надано доказів на спростування доводів позивача щодо порушення приписів чинного трудового законодавства, подана позивачкою [PERSON] заява від 17.02.2022 року містила чітку підставу для звільнення - порушення працедавцем законодавства про працю, передбачену ч. 3 ст. 38 КЗпП України, а відповідач самостійно змінив правову підставу розірвання трудового договору, вказавши таку, як звільнення за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, що порушує права позивачки, тому позов у цій частині є підставним і підлягає до задоволення. Відповідно до вимог ч. 1 статті 47\~КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Від так, оскільки судом встановлено, що відповідачем порушено право позивачки на своєчасне отримання заробітної плати у нарахованому розмірі та не проведено з нею розрахунку при звільненні, що також не спростовано відповідачем, тому позовні вимоги позивачки щодо стягнення заборгованості по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі та компенсації за 2 календарних дні невикористаної щорічної відпустки є підставними та підлягають до задоволення. Згідно зі статтею 44\~КЗпП України при припиненні трудового договору з підстав, зазначених у пункті 6 статті 36 та пунктах 1, 2 і 6 статті 40 цього Кодексу, працівникові виплачується вихідна допомога у розмірі не менше середнього місячного заробітку; а у разі призову або вступу на військову службу, направлення на альтернативну (невійськову) службу (пункт 3 статті 36) - у розмірі двох мінімальних заробітних плат; внаслідок порушення власником або уповноваженим ним органом законодавства про працю, колективного чи трудового договору (статті 38 і 39) - у розмірі, передбаченому колективним договором, але не менше тримісячного середнього заробітку. Статтею 117\~КЗпП України\~визначено,\~що у\~разі невиплати\~з вини\~власника або\~уповноваженого ним\~органу належних\~звільненому працівникові\~сум у\~строки,\~зазначені в\~статті 116\~цього Кодексу,\~при відсутності\~спору про\~їх розмір\~підприємство,\~установа,\~організація повинні\~виплатити працівникові\~його середній\~заробіток за\~весь час\~затримки по\~день фактичного\~розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до вимог частини першої статті 117\~КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених законодавчих норм дає підстави дійти висновку про те, що умовами застосування частини першої статті 117\~КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При цьому, за правовою позицією, висловленою Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17 під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо). Згідно з вимогами частини другої статті 117\~КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. За змістом частини першої статті 117\~КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку. І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності. Частина перша статті 117\~КЗпП України стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору умисно або з необережності не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником. Частина друга статті 117\~КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем і колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору. Отже, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальності роботодавця протягом усього періоду прострочення. Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення. Аналогічна позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 травня 2020 року у справі № 810/451/17 50. Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджено постановою Кабінету\~Міністрів України,\~від 8\~лютого 1995\~р.\~№ 100 (далі - Порядок). Відповідно до вимог пунктів 2 та 4 Порядку середньомісячна заробітна плата позивача має бути обчислена виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, тобто місяцю, в якому почалась затримка розрахунку з позивачем при звільненні. При обчисленні середньої заробітної плати за останні два місяці, крім перелічених вище виплат, також не враховуються виплати за час, протягом якого зберігається середній заробіток працівника (за час виконання державних і громадських обов`язків, щорічної і додаткової відпусток, відрядження, вимушеного прогулу тощо) та допомога у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі дні. Останні 2 місяці роботи, які передують місяцю звільнення [PERSON] це грудень 2021 року та січень 2022 року. З розрахункових листів (а.с. 17) вбачається, що [PERSON] у грудні 2021 року відпрацювала 4 робочих дні, а у січні 2022 року 11 робочих днів. Середньоденний заробіток позивачки за два календарних місяці (грудень 2021 року та січень 2022 року), що передували місяцю в якому почалась затримка у проведенні остаточного розрахунку, складає 419,12 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів, виходячи із розрахунку: 6286,86 грн. = (1508,05 грн. - заробітна плата за грудень 2021 року без утримання податків й інших обов`язкових платежів) + 4778,81 грн. (заробітна плата за січень 2022 року без утримання податків й інших обов`язкових платежів) / 15 робочих днів (4 робочих днів у грудні 2021 року + 11 робочих днів у січні 2022 року). У разі, коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат та допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці, згідно з графіком роботи підприємства. Від так, середньомісячна заробітна плата позивачки становить 419,12 грн. х 7,5 ((4+11):2) середньомісячна кількість робочих днів = 3143,4 грн. Таким чином, суд дійшов висновку, що у зв`язку із неправильною підставою звільнення, позивачці не виплачено вихідну допомогу у розмірі тримісячного середнього заробітку, у розмірі 9430,20 грн., виходячи із розрахунку: 3143,4 грн. х 3, яка підлягає стягненню у примусовому порядку. У зв`язку із невиплатою позивачці належної при звільненні вихідної допомоги, відповідно до 117 КЗпП України відповідач повинен виплатити їй середній заробіток\~за весь\~час затримки\~по день\~фактичного розрахунку (постанова Великої Палати Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі № 821/1083/17). Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що відсутність фінансово-господарської діяльності або коштів у роботодавця не виключає його вини в невиплаті належних звільненому працівникові коштів та не звільняє роботодавця від відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України. Як вбачається із роз`яснень даних у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», суд на підставі ст.117\~КЗпП України стягує на користь працівника середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, якщо роботодавець не доведе відсутності у цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно із Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» збереження середньої заробітної плати і середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Згідно п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого вказаною постановою, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Пунктом 4 Порядку встановлено, що при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження згідно з чинним законодавством, не враховуються одноразові виплати /компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо/. У п. 20 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» зазначено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст.\~117\~КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Згідно із\~п.п.\~14.1.48\~п.\~14.1\~ст.\~14\~ПК України\~заробітна плата\~-\~це основна\~та додаткова\~заробітна плата,\~інші заохочувальні\~та компенсаційні\~виплати,\~які виплачуються\~(надаються)\~платнику податку\~у зв`язку\~з відносинами\~трудового найму\~згідно із\~законом. Тому середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні входить до бази оподаткування ПДФО у складі інших оподатковуваних доходів на підставі п.п. 164.2.20 ПК України. Наведене також вбачається із листа ДФС від 09.06.2016 № 12817/6/99-99-13-02-03-15. Тому, при визначенні його розміру суд виходить із розрахунку поданого позивачем, згідно якого середньоденна заробітна плата позивача становить 419,12 грн. без утримання податків й інших обов`язкових платежів. Згідно із відомостями із Листа № 47-03/520 від 12.08.2021 р. «Про розрахунок норми тривалості робочого часу на 2022 рік» кількість робочих днів за період з 19.02.2022 року по 17.05.2022 року /день ухвалення рішення суду/ складає 58 дні (6 днів за лютий 2022 року + 22 дні за березень 2022 року + 20 днів за квітень 2022 року +10 днів у травні). Таким чином, на день ухвалення рішення фактична заборгованість по середньому заробітку за час затримки розрахунку перед позивачем становить 24308 грн. 96 коп. без утримання податків й інших обов`язкових платежів (із розрахунку 419,12 грн. середньоденний заробіток х 58 днів) . Разом з тим, з урахуванням висновків Великої палати Верховного Суду, викладених в постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що ДП «ЛДЗ «ЛОРТА» є державним підприємством військово-оборонної галузі, проте це не виключає відповідальність відповідача за своєчасну виплату заробітку, суд вважає доцільним стягнути розмір середнього заробітку у сумі 10000 грн., що буде достатньою компенсацію майнових втрат, які понесла позивачка через несвоєчасний розрахунок при звільнені, співмірним із розміром заборгованості, та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача. Враховуючи наведене, суд дійшов переконання, що позовні вимоги позивачки підставні, а тому позов підлягає частковому задоволенню. Згідно з ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відтак, з відповідача на користь позивачки належить стягнути судовий збір в розмірі 1984 грн. 80 коп. Також, 1984 грн. 80 коп. судового збору підлягає стягненню з відповідача на користь держави (за позовну вимогу про стягнення заборгованості по заробітній платі та вихідної допомоги, від сплати якого позивач звільнена на підставі п.1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»). На підставі викладеного та

Outcome: dismissed