Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати недійсним договір дарування приміщення, посвідчений 16.03.2020 приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за реєстром №2889. В обґрунтування позову зазначено, що позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] на праві спільної сумісної власності подружжя володіли приміщенням магазину площею 81,1 кв. м., що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . 16.03.2020, на підставі договору дарування приміщення, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за реєстром №2889, вищевказане приміщення було відчужене відповідачем [PERSON] на користь обдаровуваної [PERSON] . Зазначений договір укладався за письмової згоди позивача [PERSON] як співвласника приміщення та колишнього чоловіка дарувальниці. Позивач вказує, що після укладення договору дарування виявилися раніше невідомі йому обставини, що, на його думку, є підставами для визнання недійсним цього правочину. Так, позивач був впевнений, що укладанням договору дарування позивач та відповідач вирішують взаємні майнові питання шляхом реальної передачі спільно набутого у шлюбі майна на користь їх дочки - [PERSON] . Погодженою сторонами метою цього правочину був перехід усіх прав та обов`язків власника приміщення до спільної дочки, тобто реальна зміна власника майна. У позові вказано, що фактичним власником та користувачем спірного приміщення магазину залишилась відповідач [PERSON] , а укладення спірного договору дарування було формальністю без настання будь-яких реальних наслідків. Протягом усього часу з дати укладення договору дарування від 16.03.2020 по даний момент фактичним власником та користувачем приміщення магазину є відповідач [PERSON] , яка укладає щодо нього договори оренди, вирішує усі питання щодо його експлуатації та обслуговування, є власником за особовими рахунками тощо. Позивачу також стало відомо, що відповідач [PERSON] є позичальником за договором про надання споживчого кредиту №11353468000 від 29.05.2008, укладеним з АТ «УкрСиббанк», за яким отримала у позику 89100,00 євро на строк до 29.05.2029. Останні виплати по вказаному кредитному договору [PERSON] здійснювала ще у 2019 році, внаслідок чого у 2020 році утворилась заборгованість у розмірі 47242,53 євро, у зв`язку з чим у провадженні Богунського районного суду м. Житомира знаходиться справа №751/204/21 за позовом АТ «УкрСиббанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Окрім того, у провадженні Богунського районного суду м. Житомира також перебуває справа №295/14348/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та неустойки у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання. За твердженням позивача, вищенаведене свідчить, що реальною метою укладення спірного договору дарування від 16.03.2020 було не відчуження приміщення на користь обдарованої, а лише номінальна зміна власника нерухомого майна з метою його виведення з власності відповідача [PERSON] задля уникнення можливості звернення стягнення на нього за простроченими грошовими зобов`язаннями; тобто, що дійсним наміром відповідача [PERSON] було ухилення від цивільно-правової відповідальності перед кредиторами. Ухвалою Богунського районного суду м.Житомира від 20.07.2021 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 30.08.2021 від відповідачів [PERSON] та [PERSON] до суду надійшов відзив на позовну заяву. Відповідач [PERSON] у відзиві вказала, що відповідно до нотаріально посвідченого договору дарування квартири від 09.02.2005, вона отримала в дар від [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Вказана квартира знаходиться на першому поверсі трьохповерхового житлового будинку, загальною площею 57,61 кв. м., в тому числі житловою площею 27,89 кв. м. Посилаючись на положення п.2 ч.1 ст.57 СК України, [PERSON] вказує, що квартира [ADDRESS] , є її особистою власністю, оскільки хоч і набута за час шлюбу, однак на підставі договору дарування. В подальшому належна [PERSON] квартира шляхом реконструкції була переобладнана під приміщення магазину, право власності на яке було зареєстровано у встановленому законодавством порядку. Таким чином, відповідач вказує, що спірне приміщення магазину належало їй на праві особистої приватної власності. 16.03.2020 на підставі договору дарування приміщення [PERSON] подарувала приміщення магазину своїй доньці [PERSON] . Відповідач зазначає, що умовами п. 6.2. договору дарування визначено, що в момент укладання та нотаріального посвідчення договору дарування відсутність податкової застави та заборони обтяження нотаріусом перевірено [PERSON] вказує, що вона мала одноособове право розпорядитися на власний розсуд належним їй нерухомим майном, вимоги чинного законодавства України під час його укладання та нотаріального посвідчення були дотримані в повному обсязі, у тому числі щодо прав грошових вимог будь-яких третіх осіб. Відповідач [PERSON] у відзиві вказала, що 07.12.2020 вона надала своїй матері [PERSON] довіреність, якою уповноважила її бути представником [PERSON] з питань, які будуть стосуватися здачі в найм (оренду) від її імені та в її інтересах належної їй на праві приватної власності нерухомості, а саме магазину, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та здійснення відповідного нагляду за магазином. Зазначеною довіреністю [PERSON] уповноважила [PERSON] мати вільний доступ до зазначеної нерухомості; вносити необхідні платежі, які стосуються реалізації права власності на згадану вище нерухомість; представляти інтереси власника в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях з питань пов`язаних із організацією нормального функціонування приміщення та укладанням договору найму (оренди) магазину, тощо. Довіреність видана строком на десять років без права передоручення та дійсна до сьомого грудня дві тисячі тридцятого року та станом на 27.08.2021 довіреність не скасована. Таким чином, представництво інтересів [PERSON] , пов`язані з управлінням спірним приміщенням магазину, здійснюється [PERSON] згідно нотаріально посвідченої довіреності, в якій визначений чіткий перелік наданих їй повноважень, що спростовує доводи позовної заяви [PERSON] про те, що протягом усього часу з дати укладання договору дарування по даний час фактичним володільцем приміщення є [PERSON] , яка укладає щодо нього договори оренди, вирішує усі питання щодо його експлуатації та обслуговування, є власником за особовими рахунками тощо. Щодо наявності боргових зобов`язань за договором про надання споживчого кредиту №11353468000 від 29.05.2008, укладеним між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] , відповідач вказує, що своєчасність виконання зобов`язань за цим договором забезпечено ліквідним майном шляхом передання в іпотеку квартири [ADDRESS] , та порукою фінансово спроможних фізичних осіб, за рахунок якої АТ «УкрСиббанк» матиме можливість відновити своє порушене право у випадку настання несприятливої ситуації. [PERSON] вказує, що оспорюваний правочин був укладений 16.03.2020, при цьому, [PERSON] звернувся до Богунського районного суду міста Житомира з позовом про стягнення з [PERSON] заборгованості за договором позики та неустойки у зв`язку з невиконанням грошового зобов`язання лише 01.12.2020, а АТ «УкрСиббанк» з позовом про стягнення заборгованості звернулося до цього ж суду 09.03.2021. Станом на 27.08.2021 судові рішення, що набрали законної сили у вищенаведених справах - відсутні. Таким чином, часовий проміжок між укладанням договору дарування приміщення та відкриттям проваджень у вищевказаних справах є значним, що не може свідчити про те, що укладання оспорюваного правочину було викликане ухиленням [PERSON] від відповідальності за зобов`язаннями. Посилаючись на зазначене, відповідачі просять відмовити у задоволенні позову. Інші заяви по суті справи до суду не надходили. Згідно з протокольною ухвалою суду від 11.01.2022 підготовче провадження у справі завершено та призначено розгляд справи по суті. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним, причини неявки не повідомили. Відповідачі та їх представник [PERSON] у судове засідання, яким закінчується розгляд справи, не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним, причини неявки не повідомили. Третя особа у судове засідання не з`явився, надіслав до суду заяву про розгляд справи без його участі, при вирішенні спору поклався на розсуд суду. Відповідно до ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання, яким завершується розгляд справи, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, заслухавши пояснення учасників судового засідання, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 16.03.2020 укладено договір дарування, посвідчений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтаком В.Я. за реєстром №2889, відповідно до змісту якого [PERSON] (дарувальник) безоплатно передала у власність (подарувала), а [PERSON] (обдаровувана) прийняла у власність (у дар) магазин, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 81,1 кв.м. (далі договір). У пункті 5.1 договору вказано, що укладення цього правочину відбулося за письмовою згодою колишнього чоловіка [PERSON] [PERSON] . Відповідно до п. 4.2 сторони домовились, що під передачею приміщення за цим договором слід вважати передачу документів. Прийняття обдаровуванню від дарувальника документів на право власності (тобто цього договору) свідчить про те, що передача та прийняття речі відбулась. В присутності нотаріуса дарувальник передав обдаровуваній документи на право власності (тобто цей договір). Сторони усвідомлюють, що цим актом підтверджено передачу приміщення обдаровуваній, а також домовились не складати окремого письмового акту прийому передачі приміщення. У п. 6.2 договору зазначено, зокрема, що сторони підтвердили, що укладення цього договору відповідає їх інтересам, волевиявлення є вільним і усвідомленим, умови цього договору зрозумілі і відповідають дійсній домовленості сторін; цей договір не приховує іншого правочину і спрямований на реальне настання наслідків, які обумовлені в ньому. Відсутність податкової застави перевірено за Витягом з Державного реєстру обтяжень рухомого майна (податкові застави), виданим приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. 16.03.2020. Відсутність заборони відчуження нерухомості та обтяження нерухомості іпотекою підтверджується інформаційними довідками з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження майна, виданими приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Сєтак В.Я. 16.03.2020 (а.с. 7-12). Згідно з ч. 1 ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 15 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права уразі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. За правилами п.1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. За вимогами\~статті 202 ЦК України\~правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Згідно із частиною першою\~статті 203 ЦК України\~зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. За змістом статей 626, 628, 629 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ст. 629 ЦК договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як визначено ч.1 ст.627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 638 ЦК України встановлено, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно з частиною першою\~статті 717 ЦК України\~за договором дарування одна сторона (дарувальник) передає або зобов`язується передати в майбутньому другій стороні (обдаровуваному) безоплатно майно (дарунок) у власність. Дарунком можуть бути рухомі речі, в тому числі гроші та цінні папери, а також нерухомі речі (частина перша\~статті 718 ЦК України). Відповідно до частини другої\~статті 719 ЦК України\~договір дарування нерухомої речі укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Право власності обдаровуваного\~на дарунок виникає з моменту його прийняття (частина перша\~статті 722 ЦК України). На обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилається на те, що спірний договір дарування укладений формально, без настання будь-яких реальних наслідків, з метою уникнення можливості звернення стягнення на спірне майно для виконання боргових зобов`язань [PERSON] . Відповідно до вимог\~статті 215 ЦК України підставою\~недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою\~статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Згідно з частиною 1 статті 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Наведеними нормами визначені загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, та загальні підстави недійсності правочину, за яких правочин може бути визнаний недійсним, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). Статтею 234 ЦК України визначено, що фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином. Фіктивний правочин визнається судом недійсним. Правові наслідки визнання фіктивного правочину недійсним встановлюються законами. Для визнання правочину фіктивним суди повинні встановити наявність умислу в усіх сторін правочину. При цьому необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У фіктивних правочинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву, тобто обидві сторони, вчиняючи фіктивний правочин, знають заздалегідь, що він не буде виконаний, тобто мають інші цілі, ніж передбачені правочином. Такий правочин завжди укладається умисно. Отже, основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) іншого учасника або третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину. Укладення договору, який за своїм змістом суперечить вимогам закону, оскільки не спрямований на реальне настання обумовлених ним правових наслідків, є порушенням частин першої та п`ятої статті 203 ЦК України, що за правилами статті 215 цього Кодексу є підставою для визнання його недійсним відповідно до статті 234 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі №369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19) зроблено висновок про те, що позивач вправі звернутися до суду із позовом про визнання договору недійсним, як такого, що направлений на уникнення звернення стягнення на майно боржника, на підставі загальних засад цивільного законодавства (пункт 6 статті 3 ЦК України) та недопустимості зловживання правом (частина третя статті 13 ЦК України), та послатися на спеціальну норму, що передбачає підставу визнання правочину недійсним, якою може бути як підстава, передбачена статтею 234 ЦК України, так і інша, наприклад, підстава, передбачена статтею 228 ЦК України. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Отже, цивільно-правовий договір не може використовуватися учасниками цивільних відносин для уникнення зобов`язання зі сплати грошових коштів, в тому числі на відшкодування шкоди або виконання судового рішення. Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України). Як вбачається з матеріалів справи, 29.05.2008 між АТ «УкрСиббанк» та [PERSON] було укладено договір споживчого кредиту №11353468000 від 29.05.2008, відповідно до умов якого [PERSON] отримала кредиту у сумі 89100,00 Евро. З метою забезпечення виконання зобов`язань позичальника банком прийнято в іпотеку квартиру [ADDRESS] , а також поруку [PERSON] та [PERSON] (а.с. 65-70). АТ «Укрсиббанк» звернулося до суду з позовом від 28.12.2020 до [PERSON] ,\~ [PERSON] , [PERSON] , про стягнення заборгованості за кредитним\~договором, у якому АТ «Укрсиббанк» просить стягнути заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11353468000 від 29.05.2008 у розмірі 47242,53 дол США з [PERSON] у солідарному порядку з [PERSON] , з [PERSON] у солідарному порядку з [PERSON] (а.с. 19-22). Також у провадженні Богунського районного суду м. Житомира перебуває цивільна справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики та неустойки, у якому позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за договором позики у розмірі 955453,32 грн та неустойку у розмірі 1738925,04 грн. Зазначений позов надійшов до суду 01.12.2020 (а.с. 25). Таким чином, АТ «Укрсиббанк» та [PERSON] звернулися до суду\~з позовами\~до [PERSON] 28.12.2020 та 01.12.2020 відповідно, у той час, як спірний договір дарування був укладений 16.03.2020. Доказів того, що [PERSON] знала про намір вказаних осіб пред`явити до неї позови про стягнення заборгованості, матеріали справи не містять. Крім того, зобов`язання [PERSON] перед АТ «Укрсиббанк» забезпечені іпотекою та порукою, у зв`язку з чим право банку на стягнення заборгованості за кредитним договором має бути реалізовано, в першу чергу, за рахунок майна, яке передане в іпотеку, а також поручителями. Тому суд критично відноситься до тверджень позивача, що [PERSON] уклала спірний договір дарування приміщення з метою уникнення виконання зобов`язань, зокрема, за договором споживчого кредиту №11353468000 від 29.05.2008. Також, змістом спірного договору дарування від 16.03.2020 визначено, що під передачею приміщення за цим договором слід вважати передачу документів. Прийняття обдаровуваним від дарувальника документів на право власності (тобто цього договору) свідчить про те, що передача та прийняття речі відбулась. В присутності нотаріуса дарувальник передав обдаровуваній документи на право власності (тобто цей договір). Таким чином, відбулося реальне виконання договору. Частинами 1, 2 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Відповідач [PERSON] реалізовує своє право власності на належне їй приміщення магазину, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на власний розсуд. Так, 07.12.2020 [PERSON] видала на ім`я [PERSON] довіреність, яка посвідчена приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Муревич І.О. та зареєстрована в реєстрі на №3360, якою [PERSON] уповноважила [PERSON] бути її представником з питань, які будуть стосуватися здачі в найм (оренду) від її імені та в її інтересах належної їй на праві приватної власності нерухомості, а саме магазину, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , та здійснення відповідного нагляду за магазином. Зазначеною довіреністю [PERSON] уповноважила [PERSON] мати вільний доступ до зазначеної нерухомості; вносити необхідні платежі, які стосуються реалізації права власності на згадану вище нерухомість; представляти інтереси власника в усіх без винятку установах, підприємствах, організаціях з питань пов`язаних із організацією нормального функціонування приміщення та укладанням договору найму (оренди) магазину, тощо. Довіреність видана строком на десять років без права передоручення та дійсна до сьомого грудня дві тисячі тридцятого року (а.с. 64). При цьому, такі дії відповідачів не можуть свідчити про те, що фактичним власником приміщення є [PERSON] , а спірний договір дарування було укладено без мети настання реальних наслідків, оскільки приміщення з власності [PERSON] не вибуло та такі дії відповідачів нормам чинного законодавства не суперечать. Також не може спростувати вказаних обставин і те, що особові рахунки, відповідно до яких спірне приміщення обслуговується комунальними послугами, відкриті на ім`я [PERSON] , оскільки вона є колишнім власником магазину, і зазначене свідчить лише про те, що новий власник [PERSON] не здійснила переоформлення таких рахунків на своє ім`я, однак вона не позбавлена права здійснила переоформлення рахунків у будь-який час, та зазначене на зміст права власності жодним чином не впливає. Позивачем не надано до суду жодних доказів, які б поза розумним сумнівом свідчили про те, що оспорюваний правочин був направлений на уникнення відповідальності перед АТ «Укрсиббанк, [PERSON] або іншими особами, як кредиторами, та судом в ході розгляду справи таких обставин не встановлено обставин. Наявність боргових зобов`язань перед іншими особами само по собі не може свідчити про те, що правочин з відчуження нерухомого майна направлений на уникнення відповідальності за такими зобов`язаннями. На підставі вищевикладеного, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено обставин фіктивності договору дарування приміщення від 16.03.2020 та не надано суду доказів, які б свідчили про те, що він був вчинений без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим договором. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що оспорюваний договір дарування був реальним та його умови були виконані сторонами, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлягає. Судові витрати, згідно зіст. 141 ЦПК України,\~покладаються на позивача, з урахуванням відмови у задоволенні позову.

Outcome: dismissed