Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Веселинівського районного суду з позовом до [PERSON] про визнання договору купівлі - продажу дійсним. Позовні вимоги обгрунтував тим, що 04 вересня 2007 року між ним та [PERSON] було укладено Договір купівлі - продажу житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний договір був укладений в простій письмовій формі. Відповідно до умов Договору Продавець зобов`язався передати, а Покупець прийняти належний Продавцю на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами і сплатити його вартість в сумі 2300 гривень. На підтвердження оплати Покупцем вартості будинку Продавець власноручно написав розписку про отримання коштів. Зважаючи на те, що для нотаріального посвідчення Договору у покупця були відсутні кошти, а Продавець відмовився оплачувати нотаріальні послуги, Сторони домовилися, що звернуться до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення цього Договору в строк до 04 вересня 2010 року, тобто протягом трьох років. На початку 2010 року він дізнався, що власник будинку та сторона Договору - [PERSON] , в 2009 році помер. Єдиним спадкоємцем після його смерті є його син - відповідач [PERSON] , який прийняв спадщину після смерті батька. Він звернувся до [PERSON] з проханням оформити своє право власності на успадкований ним житловий будинок та в подальшому здійснити його продаж у встановленому законом порядку. На вказану пропозицію отримав відмову. Зокрема, відповідач повідомив, що йому відомо, що вказаний будинок батько ще за життя продав, а тому він не має наміру вчиняти жодних дій направлених на оформлення своїх спадкових прав та вчиняти інших дій пов`язаних з оформленням будинку. Разом з тим, надав йому копію свідоцтва про право на спадщину за законом, на підтвердження прийняття ним спадщини. За таких обставин, виникла ситуація, що він не має можливості захистити своє право на придбане майно, а тому вимушений звернутися до суду за захистом своїх прав та просить суд визнати договір купівлі-продажу дійсним. Ухвалою суду від 05 квітня 2022 року в даній цивільній справі було відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 28 квітня 2022 року в даній цивільній справі було закрито підготовче провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримали в тому ж обсязі і з тих же підстав і зокрема зазначили, що договір між [PERSON] та [PERSON] було укладено в простій письмовій формі, про що свідчить відповідна розписка, в якій зазначено ціну майна, строки та інше. Звернутись до нотаріуса для посвідчення вказаного договору стало неможливим через смерть продавця майна [PERSON] , а спадкоємець, відповідач по справі [PERSON] , відмовляється оформляти спадщину, тому, за вказаних підстав, просять позовні вимоги задовольнити та визнати договір купівлі продажу дійсним. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, надав до суду заяву в якій посить суд розглянути справу у його відсутність, проти задоволення позовних вимог не заперечує, одночасно вказав на те, що дійсно його батько за життя продав будинок [PERSON] , оформляти своє право власності на успадкований будинок після смерті батька він не бажає. Свідок [PERSON] суду показала, що працювала бухгалтером в Подільській сільській раді. [PERSON] та [PERSON] дійсно укладали договір купівлі - продажу житлового будинку в с. Поділля Веселинівського району та в її присутності були передані кошти продавцю за проданий будинок про що вона поставила свій підпис в розписці про отримання коштів останнім від продавця. Суд, заслухавши позивача, представника позивача, свідка,дослідивши матеріали справи, прийшов до переконання, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно із ч. 1 ст. 3 Цивільного процесуального кодексу України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. В судовому засіданні встановлено, що 04 вересня 2007 року між позивачем [PERSON] та [PERSON] було укладено Договір купівлі- продажу житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний договір був укладений в простій письмовій формі. Згідно договору купівлі - продажу Продавець зобов`язався передати, а Покупець зобов`язався прийняти належний Продавцю на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за [ADDRESS] , та належить Продавцю на підставі Договору дарування від 26 липня 1994 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Вознесенської державної нотаріальної контори Миколаївської області та зареєстрований в реєстрі за №1789. Відчужуваний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами складається з кам`яного будинку, зазначений на плані під літ. А., жилою площею 33, 5 кв.м., сарай кам`яний зазначений на плані літ. Б, погріб кам`яний зазначений на плані літ. В п/д, туалет дерев`яний зазначений на плані літ. Г та споруди під № І-3. За домовленістю сторін, продаж житлового будинку вчинено за суму 2300 гривень. На підтвердження оплати Покупцем вартості будинку Продавець власноручно написав розписку на зворотній стороні Договору. Враховуючи, що для нотаріального посвідчення Договору у покупця були відсутні кошти, а продавець відмовився оплачувати нотаріальні послуги, Сторони домовилися, що звернуться до нотаріальної контори для нотаріального посвідчення цього Договору в строк до 04 вересня 2010 року, тобто протягом трьох років. Згідно копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , яка знаходиться в матеріалах спадкової справи № 270/2009, виданого Подільською сільською радою Веселинівського району Миколаївської області 19.10.2009 року, [PERSON] помер [INFO] . З документів, які наявні у спадковій справі №270/2009, заведеної після смерті [PERSON] копія якої була надана на виконання ухвали суду, встановлено, що вказану спадкову справу було заведено державним нотаріусом Веселинівської державної нотаріальної контори 04 грудня 2009 року на підставі заяви [PERSON] про прийняття спадщини після смерті його батька [PERSON] та вказано про наявність спадкоємця за законом на [PERSON] . Згідно матеріалів спадкової справи, того ж дня 04.12.2009 року, до Веселинівської державної нотаріальної контори надійшла заява [PERSON] , відповідно до якої вона відмовляється від спадкового майна після смерті її сина [PERSON] . Також з матеріалів спадкової справи вбачається, що відповідачу [PERSON] видавались свідоцтва про право на спадщину на три земельні ділянки, однак, свідоцтва про право на спадщину на житловий будинок відповідач не отримував. Згідно договору дарування від 26.07.1994 року [PERSON] подарувала, а [PERSON] прийняв у дар житловий будинок з господарськими і побутовими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] . Відповідно до Технічного паспорту власником вищевказаного житлового будинку був [PERSON] . Відповідно до частин першої, четвертої статті 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Згідно із частинами першою та третьою статті 206 ЦК України визначено, що усно можуть вчинятися правочини, які повністю виконуються сторонами у момент їх вчинення, за винятком правочинів, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, а також правочинів, для яких недодержання письмової форми має наслідком їх недійсність. Правочини на виконання договору, укладеного в письмовій формі, можуть за домовленістю сторін вчинятися усно, якщо це не суперечить договору або закону. Відповідно до частини першо їстатті 655 ЦК України за договором купівлі - продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до ст. 657 ЦК України договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Статтею 220 ЦК України визначено, що у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Частиною 2 статті 220 ЦК України вказано, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування частини другої статті 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Пленум Верховного Суду України N 9 від 06 листопада 2009 року "Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними" у п.13 звертає увагу судів на те, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним, суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення, не може бути підставою для застосування частини другої статті 220 ЦК України. Норма частини другої статті 220 ЦК України не застосовується щодо правочинів, які підлягають і нотаріальному посвідченню, і державній реєстрації, оскільки момент вчинення таких правочинів відповідно до статей 210 та 640 ЦК України пов`язується з їх державною реєстрацією, а тому вони не є укладеними і не створюють прав та обов`язків для сторін. Саме такого висновку дійшов Верховний Суд у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 березня 2019 року, справа N 665/2266/16-ц, провадження N 61-29416св18; Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 квітня 2019 року, справа N 2-4783/07, провадження N 61-14587св18. Відповідно до ч. 3ст. 640 ЦК України договір, який підлягає нотаріальному посвідченню є укладеним з дня такого посвідчення. При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Відповідно до положень Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" право власності на нерухоме майно підлягає державній реєстрації. Згідно вимог ст. ст. 76,77,79,80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно вимог ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Також, визнання правочину дійсним, як спосіб захисту, може застосовуватись до правочинів, які не були посвідчені нотаріально. Згідно ч. 1ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. На підтвердження своїх вимог, позивач наводить вимоги ч. 2 ст. 220 ЦК України, відповідно до змісту яких вбачається, що якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального свідчення, суд може визнати такий договір дійсним. Як зазначалося судом, однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним у судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата другою стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Разом з тим, доказів, які б свідчили про ухилення [PERSON] за життя від нотаріального посвідчення такого договору у справі відсутні, як не зазначенні вказані обставини також й у позові, тоді як відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, суд приходить до переконання, що позивач не обґрунтував належним чином свої вимоги, не вказав та не надав суду відповідних доказів на підтвердження ухилення від нотаріального посвідчення правочину однієї із його сторін, з чого б вбачалася втрата можливості з будь-яких причин його посвідчити нотаріально, що є обов`язковими умовами для визнання правочину дійсним згідно зістаттею 220 ЦК України При виборі і застосуванні норм права до спірних правовідносин суд відповідно до положень ч. 4 ст. 263 ЦПК України, враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладенні в постановах Верховного Суду. В постанові від 25 квітня 2018 року справа № 355/123/16-ц провадження № 61-5768св18 Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду встановив, що у разі визнання відповідачем позову суд лише за наявності для того законних підстав може ухвалити рішення про задоволення позову. При цьому визнання позову не повинно суперечити закону або порушувати права, свободи чи інтереси інших осіб. Разом з тим, визнання позовних вимог [PERSON] свідчить про відсутність спору про право, а враховуючи, що зідно ст. 2 ЦПК України суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі, що полягає у справедливому, неупередженому та своєчасному розгляду і вирішенню цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, суд приходить до висновку, що пред`явлення позивачем [PERSON] позову до [PERSON] було спрямовано виключно на юридичне оформлення через рішення суду переходу до позивача права власності на нерухоме майно. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про безпідставність та необґрунтованість вимог [PERSON] про визнання договору купівлі-продажу дійсним, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України. Оскільки суд дійшов висновку про відмову у позові, судові витрати слід віднести за рахунок позивача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed