Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

17.01.2022 року позивач [PERSON] , в особі представника адвоката Ткаченко О.С., звернулася до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя з зазначеним позовом до Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» (далі - ПАТ «Запоріжжяобленерго»), в якому просить стягнути з відповідача на свою користь заробітну плату у розмірі 3 660,00 грн. належну їй при звільненні та середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 06.11.2021 року по день ухвалення рішення. Також просить судові витрати стягнути з відповідача. В обґрунтування позову зазначено наступне. 15.02.2019 року [PERSON] було прийнято на посаду юрисконсульта в відділ захисту правових інтересів та корпоративних прав в Публічне акціонерне товариство «Запоріжжяобленерго» на підставі наказу № 635-К від 13.02.2019 року. 05.11.2021 року трудовий договір припинено за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ та згідно наказу № 5021 від 03.11.2021 року. При звільненні, позивачеві була нарахована до виплати заробітна плата за листопад 2021 року - 8 483,35 грн., фактично виплачено 4 421,07 грн. та відраховано 3 660,00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення згідно п. 5.23 до 12 КД. Проте, підстава відрахування матеріальної допомоги у розмірі 3 600,00 грн. [PERSON] невідома, жодні зміни до колективного договору щодо стягнення матеріальної допомоги при звільненні позивач вказує, що не підписувала та не повідомлялась у встановленому законом порядку поро зміну умов праці. Відтак, [PERSON] вважає, що при звільненні роботодавець не у повному обсязі здійснив виплату належних працівнику виплат при звільненні. 17.11.2021 року адвокат Ткаченко О.С., в інтересах [PERSON] , звернулась до відповідача з адвокатським запитом щодо надання інформації щодо підстави відрахування з [PERSON] 3 660,00 грн. матеріальної допомоги при звільненні. З відповіді на адвокатський запит від 17.12.2021 року за вих. № 001-32/4829 сторона позивача вбачає, що із суми остаточного розрахунку з [PERSON] (при її звільненні з ПАТ «Запоріжжяобленерго» на підставі наказу № 5021-к від 03.11.2021 року) було проведено відрахування суми матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 3 660,00 грн. згідно з урахуванням кількості невідпрацьованих місяців протягом 6 місяців з місяця нарахування матеріальної допомоги. При цьому, позивач вважає, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» не надало жодних документів на підтвердження підстав здійснення відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення при звільненні. А саме наказ на який відповідач посилається та колективний договір (із змінами) надано не було. Згідно повідомлення про нараховану суму, належну працівнику при звільненні за вих. № 436 від 05.11.2021 року, [PERSON] , відрахування 3 660,00 грн. матеріальної допомоги на оздоровлення було здійснено з посиланням на п. 5.23 до 12 КД. Проте, зі змісту Колективного договору ПАТ «Запоріжжяобленерго», з яким ознайомлена була [PERSON] п. 5.23 до 12 КД, відсутній взагалі. Відтак, на сьогодні позивачеві невідомо на підставі якого документу було здійснено відрахування матеріальної допомоги та є достатньою підставою стверджувати, що роботодавець не мав права здійснювати такі відрахування заробітної плати з остаточного розрахунку при звільнення позивача. З наказу, як вказує за № 5021-к від 03.11.2021 року про припинення трудового договору з [PERSON] на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ не вказано, про необхідність здійснення утримання виплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення. Тобто, позивач вважає, що таке відрахування було здійснено з грубим порушенням норм чинного законодавства. Окрім того, позивач зазначає, що ані Законом України «Про оплату праці», ані Законом України» Про відпустки» не передбачено відрахування із заробітної плати при звільненні матеріальної допомоги на оздоровлення. Посилання відповідача на пункти колективного договору які нібито дають підстави для відрахування матеріальної допомоги є неспроможними. У разі внесення змін до колективного договору що погіршують становище працівників, а саме на законодавчому рівні не передбачено відрахування матеріальної допомоги при звільненні, тому навіть якщо такі зміни були внесені позивач не була належним чином повідомлена про них та вони є недійсними в силу заборони внесення таких змін; чи пройшли такі зміни повідомну реєстрацію згідно вимог закону в Управлінні з питань праці Запорізької міської ради. Відтак, такі дії роботодавця щодо відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення, на думку сторони позивача, не є законними, тому роботодавець зобов`язаний таку допомогу виплатити позивачу як незаконно відраховану при звільненні. Після ухвалення судового рішення про стягнення заборгованості із заробітної плати роботодавець не звільняться від відповідальності передбаченої ст. 117 КЗпПУ, а саме виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, тобто, за весь період невиплати власником або уповноваженим ним органом належних працівникові при звільненні сум. Оскільки відповідач при звільненні [PERSON] не провів з нею повний розрахунок належних їй виплат при звільненні, а сама незаконно та безпідставно відрахував матеріальну допомогу на оздоровлення, то останній повинен виплатити працівникові середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно довідки № 511 від 15.11.2021 року середній заробіток позивача в день складання 806,27 грн. (20 156,91/25), із розрахунку у жовтні 2021 року - 20 робочих днів, у листопаді 5 робочих днів. Відтак, з 06.11.2021 року по 17.01.2022 року = 48 робочих дня (17 листопада, 22 грудня та 9 січня). Отже середній заробіток за цей період складає 38 700,96 грн. Ухвалою судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 18.01.2022 року, прийнято до розгляду та відкрито провадження у даній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Крім цього, вказаною ухвалою встановлено сторонам строки на подання заяв по суті справи. 12.04.2021 року на адресу суду від представника Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого, представник відповідача просить у задоволенні позову [PERSON] відмовити у повному обсязі. 13.05.2022 року на адресу суду позивачем [PERSON] подано відповідь на відзив, згідно яких остання просила позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Окрім того, вказувала про безпідставність заперечень відповідача проти позовних вимог. 06.06.2022 року представником відповідача подано до суду письмові пояснення по справі, відповідно до яких відповідач просить у задоволенні позову відмовити повністю. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позовній заяві, відповіді на відзив, та просив задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача Публічного акціонерного товариства «Запоріжжяобленерго» заперечував проти задоволення позову, просив відмовити у повному обсязі в задоволенні позовних вимог, з підстав, викладених у відзиві на позовну заяву. Дослідивши письмові докази, вислухавши пояснення представника позивача, врахувавши позицію відповідача, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] з огляду на наступне. Судом встановлено, що позивач, [PERSON] перебувала з відповідачем Публічним акціонерним товариством «Запоріжжяобленерго» у трудових відносинах, працювала на посаді юрисконсульта до відділу захисту правових інтересів та корпоративних прав, про що видано відповідний наказ за № 635-к від 13.02.2019 року. 05.11.2021 року позивач [PERSON] була звільнена відповідно до наказу № 5021-к від 03.11.2021 року за угодою сторін на підставі п. 1 ст. 36 КЗпПУ. Вказані обставини підтверджуються відповідними записами в трудовій книжці [PERSON] , виданій на ім`я позивача, визнані сторонами та в силу ч. 1 ст. 82 ЦПК України окремого доказування не потребують. Звертаючись до суду з позовом, позивач посилалася на не проведення з нею повного розрахунку при звільненні, на незаконне та безпідставне відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення. Перевіряючи обґрунтованість пред`явлених позовних вимог, а також законність дій відповідача як роботодавця щодо відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, у тому числі трудових. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Способи захисту визначені ст. 16 ЦК України та КЗпП України. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Справи щодо захисту порушених, оспорюваних або невизнаних прав, свобод чи інтересів, що виникають із трудових відносин, за положеннями ст. 19 ЦПК України розглядаються судами у порядку цивільного судочинства за правилами спрощеного позовного провадження. Конституційне право громадян на оплату праці розглядається як одне з найбільш важливих та пріоритетних засад становлення і розвитку суспільства, ефективний засіб стимулювання працівників та службовців до належного та якісного виконання службових обов`язків. Згідно зі ст. 3 КЗпП України, законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ст. 4 КЗпП України, встановлено, що законодавство про працю складається з КЗпП України та інших актів законодавства України, прийнятих відповідно до нього. Як вбачається з посадової інструкції позивача № ПІ-01-60-1116, затвердженої 04.08.2020 (надалі посадова інструкція) визначено завдання та обов`язки [PERSON] , її права, відповідальність, перелік локальних та нормативних актів, які повинен знати позивач, кваліфікаційні вимоги до посади, порядок взаємовідносин з іншими відділами Товариства тощо. Відповідно до п. 2, 3, 11, 12, 15 розділу 5 посадової інструкції «Повинен знати» визначено, що юрисконсульт 2 категорії повинен знати та використовувати в своїй роботі: Статут Товариства; розпорядження Товариства; Правила внутрішнього трудового розпорядку Товариства; цю посадову інструкцію, «Положення про договірний відділу»; Діючий колективний договір Товариства; Чинне Законодавство України, в тому числі, цивільне, господарське, трудове, фінансове, адміністративне, кримінальне та інші галузі матеріального права, законодавство України в Сфері електроенергетики, банкрутства, виконавчого провадження; галузі процесуального законодавства (цивільне-процесуальне право, господарське-процесуальне право, кримінальне-процесуальне право, законодавство про адміністративне судочинство) тощо. Отже, як видно у розділі 5 посадової інструкції позивача визначено перелік документів, а саме накази, розпорядження відповідача, діючий колективний договір відповідача, чинну посадову інструкцію та перелік галузей законодавства, які як юрисконсульт повинен знати позивач (з посадовою інструкцією позивач ознайомлена під підпис, що підтверджується її копією). За таких обставин, суд вважає твердження позивача про те, що вона не була ознайомлена із діючим колективним договором ПАТ «Запоріжжяобленерго» (була лише ознайомлена із редакцією колективного договору, яка не передбачає можливості проведення відрахувань матеріальної допомоги) та з наказом № 331-од від 13.07.2021 року, безпідставними, адже відповідно до посадової інструкції знання вище перелічених документів (наказів та чинного колективного договору) було обов`язковими для позивача під час її роботи у відповідача, і позивач повинен була знати та використовувати такі документи у своїй роботі. Під час розгляду справи, стороною позивача належними та допустимими доказами не доведено того, що позивач не повинен була знати і використовувати у своїй роботі накази та діючий колективний договір ПАТ «Запоріжжяобленерго», а також те, що такі документи не розповсюджуються на позивача, як працівника відповідача. В той же час, у позовній заяві не містяться жодних інших вимог позивача до відповідача щодо визнання недійсними та скасування наказів і розпоряджень відповідача, визнання внесених змін до колективного договору недійсними та такими, що не відповідають приписам законодавства тощо. Суд вважає безпідставними твердження позивача, про те, що ПАТ «Запоріжжяобленерго» нібито порушений порядок внесення змін до колективного договору, внесені зміни до колективного договору не відповідають вимогам постанови Кабінету Міністрів України № 115 від 13.02.2013 року «Про порядок повідомної реєстрації галузевих (міжгалузевих) і територіальних угод, колективних договорів», закону України «Про колективні договори і угоди», оскільки вирішення вказаних питань не є предметом позову [PERSON] до ПАТ «Запоріжжяобленерго» незалежно від того, якими правовими підставами позивач аргументує свою правову позицію наведену нею у позові (відповіді на відзив). Судом встановлено, що відповідно до наказу відповідача № 331-лд від 13.07.2021 року «Про внесення змін до «Положення про прядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяоблернерго» при наданні щорічної відпуски», погодженого з первинною профспілковою організацією ПАТ «Запоріжжяобленерго» (надалі наказ № 331-0д) діюче «Положення про порядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяобленерго», затверджене наказом ПАТ «Запоріжжяобленерго № 662-од від 16.12.2020 року (надалі наказ № 662-од) було доповнене пунктом № 2.6. наступного змісту: «У разі звільнення працівника протягом шести місяців з місяця нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення (крім випадків виключення з особового складу у зв`язку зі смертю, звільнення у зв`язку зі скороченням чисельності або штату працівників (п. 1 ст. 30 КЗпПУ), звільнення внаслідок виявленої невідповідності працівника займаної посаді або виконуючій роботі внаслідок стану здоров`я (п. 2 с. 40 КЗпПУ), звільнення за переведенням працівника, або за його згодою, на інше підприємство, в установу, організацію або перехід на виробну посаджу (п. 5 ст. 36 КЗпПУ), звільнення у зв`язку з закінченням строкового трудового договору (п. 2 ст. 36 КЗпПУ) працівників, які досягли пенсійного віку, звільнення за власним бажанням, у зв`язку з виходом на пенсію (ст. 38 КЗпПУ) відрахувати суму матеріальної допомоги на оздоровлення за формулою: ?ВідрахМД=?МЩ на озд *N/6; де: ?МД на озд - сума матеріальної допомогти на оздоровлення, грн.; N - кількість невідпрацьованих місяців протягом 6 місяців з місяця нарахування матеріальної допомоги на оздоровлення (при розрахунку брати місяць, а не дату).». Аналогічні за змістом зміни було внесеного і до додатку № 11 колективного договору відповідача «Положення про порядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам Пат «Запоріжжяобленерго» при наданні щорічної відпустки», а саме доповнено Положення пунктом 2.6. аналогічного змісту. Отже, зміни до «Положення про порядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяобленерго» при наданні щорічної відпустки», згідно наказу № 331-од було внесено як до наказу № 662-0д так і до колективного договору відповідача, тобто були закріплені і в наказі № 331-од і в Колективному договорі відповідача. Таким чином, враховуючи те, що відповідно до положень посадової інструкції позивача, вона повинна знати, як накази і розпорядження відповідача, так і діючий Колективний договір відповідача, суд вважає безпідставними твердження позивача про те, що вона не була обізнана з «Положенням про порядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяобленерго», в тому числі і в частині проведення нарахувань та відрахувань матеріальної допомоги на оздоровлення при звільненні. У рішенні Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Також в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (п. 1 ст. 32 Конвенції) неодноразово наголошував, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Відповідно до п. 1.4. Колективного договору відповідача встановлено, що положення колдоговру поширюються на працівників підприємства, які працюють за наймам, незалежно від членства в профспілці, а також осіб, що працюють на виборних та штатних посадах у профспілковій організації підприємства; є обов`язковими як для роботодавця і уповноваженого ним органу, так і для профспілкового комітету і працівників підприємства, а відповідно до п. 1.12. Колективного договору відповідача надання соціальних гарантій згідно з колективним договором здійснюється у межах коштів, передбачених затвердженим Наглядовою радою фінансовим планом. Відповідно до розділу 5 Колективного договору відповідача, визначені соціальні гарантії, які надаються відповідачем працівникам, до яких, відповідно до п. 5.22 належить надання працівникам один раз на рік матеріальної допомоги на оздоровлення, згідно з Положенням, затвердженим Генеральним директором та погодженим з Головою профспілкового комітету підприємства (додаток 11) у зв`язку із щорічною відпусткою. З вищевикладеного вбачається, що надання соціальних гарантій, згідно колективного договору відповідача здійснюється у межах коштів, згідно фінансового плану затвердженого Наглядовою радою відповідача. Разом з тим, суд зауважує, що питання щодо порядку виплати матеріальної допомоги у відповідача, в межах коштів, згідно фінансового плану на підприємстві врегульоване, відповідно до наказів № 331-од та № 662-од та додатку № 11 до Колективного договору відповідача - «Положенням про порядок виплати матеріальної допомоги на оздоровлення працівникам ПАТ «Запоріжжяобленерго» при наданні щорічної відпустки». Таким чином, суд вважає безпідставними твердження позивача, що на відповідні правовідносини між позивачем та відповідачем, в частині повернення матеріальної допомоги на оздоровлення у разі звільнення працівника, можуть розповсюджуватись приписи ст.ст. 1, 2, 26 Закону України «Про оплату праці», приписи ст. 22 Закону України «Про відпустку». Щодо обґрунтованості проведення відрахування суми матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 3 660 грн. при звільненні, то суд вважає, що воно було за формулою, закріпленою в наказі № 331-од в Колективному договорі відповідача, а саме: ?ВідрахМД=?МД на озд *N/6; 7320*3/6= 3660,00 грн. де 7 320,00 грн. сума матеріальної допомоги на оздоровлення - ?МД на озд; 3 місяці - кількість невідпрацьованих місяців, а саме: грудень 2021 року, січень, лютий 2022 року - N. При цьому, кількість відпрацьованих місяців складає 3 - вересень, жовтень, листопада 2021. Таким чином, як вбачається з вищенаведеного розрахунку відповідачем було правомірно проведено відрахування матеріальної допомоги на оздоровлення в сумі 3 660,00 грн. Відповідач законно та обґрунтовано провів розрахунок з позивачем, а отже твердження позивача щодо відсутності підстав відрахування суми матеріальної допомоги на оздоровлення в розмірі 3 660,00 грн., необізнаності позивача із колективним договором відповідача в частині відрахувань матеріальної допомоги при звільненні суд вважає безпідставними та такими, що підлягають відхиленню, а позовну вимогу щодо сплати 3 660,00 грн. - такою, що не підлягає задоволенню. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Враховуючи викладене вище, суд дійшов обґрунтованого висновку, що відповідач діяв у межах та у відповідності до норм чинного трудового законодавства. При цьому, позивач, звертаючись до суду з даним позовом, на підтвердження обґрунтувань позову про не проведення з нею повного розрахунку при звільненні, не надала належних, допустимих та достатніх в їх сукупності доказів, які б свідчили про обґрунтованість та доведеність таких вимог та поза розумним сумнівом доводили порушення її трудових прав. Натомість, матеріалами справи достовірно підтверджено проведення відповідачем повного розрахунку з позивачем при звільненні, у зв`язку з чим суд приходить до висновку про необґрунтованість позовних вимог про стягнення заробітної плати у розмірі 3 660,00 грн. належних позивачеві при звільненні та відсутність підстав для їх задоволення. Оскільки вимоги про стягнення заробітної плати у розмірі 3 660,00 грн. належних позивачеві при звільненні не підлягають задоволенню, суд також відмовляє у задоволенні інших вимог [PERSON] щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, з 06.11.2021 року по день ухвалення рішення, оскільки ці вимоги є похідними від первісних позовних вимог. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, розглядаючи справу в межах заявлених позовних вимог, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі відмови в позові - на позивача.

Outcome: dismissed