Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

30 липня 2021 року Акціонерне товариство «Альфа-Банк» звернулось до Приморського районного суду міста Одеси з позовними вимогами, в яких просить стягнути з відповідача [PERSON] заборгованість в сумі 366\~377,60 грн. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що на підставі договору кредиту від 29.03.2006 року № 2006/24-24/039, укладеного з АКБСР «Укрсоцбанк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», відповідач отримав кредит у сумі 100\~000 євро під 10,5% річних строком до 28.03.2013 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2011 року по справі № 2-4828/11 з [PERSON] стягнуто на користь ПАТ «Укрсоцбанк» заборгованість за кредитним договором в розмірі 1\~144\~929,98 грн. Позивач зазначає, що стягнута за рішенням суду грошова сума відповідачем не сплачена, внаслідок чого відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України позивачем здійснено нарахування 3% річних та суми інфляційних втрат. Ухвалою суду від 04 жовтня 2021 року було відкрито спрощене позовне провадження у даній справі та призначено справу до судового розгляду. 21 березня 2022 року та 01 червня 2022 року від представника позивача до суду надійшли письмові пояснення по справі. 02 червня 2022 року від представника відповідача до суду надійшли письмові пояснення, в яких просив відмовити в задоволенні позовних вимог у зв`язку з їх необґрунтованістю та недоведеністю. Зокрема, відповідач зазначав, що позивач пропустив строк на пред`явлення виконавчого листа у справі № 2-4828/11 до виконання, у зв`язку з чим не має права на стягнення трьох відсотків річних та інфляційних втрат. Крім того, відповідач зазначає, що наданий позивачем розрахунок заборгованості є помилковим, у зв`язку з чим сума, яку банк просить стягнути з нього на свою користь, в цілому є недоведеною. В судове засідання 02 червня 2022 року сторони не з`явились. Від учасників справи надійшли заяви про розгляд справи за відсутності. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи викладене, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін, за наявними в справі матеріалами. Суд, проаналізувавши матеріали справи, приходить до наступного. Судом встановлено, що 29 березня 2006 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та [PERSON] укладено договір кредиту № 2006/24-24/039, за умовами якого банк надав відповідачу у тимчасове користування на умовах забезпечення, повернення, строковості, платності та цільового характеру використання грошові кошти в сумі 100\~000 (сто тисяч) євро зі сплатою 10,5% річних із кінцевим терміном повернення 28 березня 2013 року. Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2011 року по справі № 2-4828/11 задоволено позов ПАТ «Укрсоцбанк» та стягнуто в солідарному порядку, зокрема, з відповідача [PERSON] на користь банку заборгованість за кредитним договором від 29.03.2006 року № 2006/24-24/039 в сумі 1\~144\~929,98 грн. На підставі рішення єдиного акціонера АТ «Укрсоцбанк» № 5/2019 від 15.10.2019 р., рішення загальних зборів акціонерів АТ «Альфа-Банк», оформленого протоколом № 4/2019 від 15.10.2019 р., АТ «Альфа-Банк» є правонаступником всього майна, прав та обов`язків АТ\~«Укрсоцбанк». Згідно з розрахунком заборгованості, складеним позивачем, розмір 3% річних, нарахованих на стягнуту судом суму боргу, за період з 15.07.2018 року по 15.07.2021 року складає 103\~043,70 грн. Нарахована позивачем сума інфляційних втрат за цей ж період становить 366\~377,60 грн. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно зі статтею 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу ч. 1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). На підставі ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Відповідно до ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У відповідності до ч. 1 ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4)\~відшкодування збитків та моральної шкоди. На підставі ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, частина перша статті 267 ЦК України передбачає, що особа, яка виконала зобов`язання після спливу позовної давності, не має права вимагати повернення виконаного, навіть якщо вона у момент виконання не знала про сплив позовної давності. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року по справі № 757/44680/15-ц зроблено правовий висновок, згідно з яким тлумачення частини першої статті 509, частини першої статті 267, статті 625 ЦК України свідчить, що: (1) натуральним є зобов`язання, вимога в якому не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку, але добровільне виконання якої не є безпідставно набутим майном; (2) конструкція статті 625 ЦК України щодо нарахування 3% річних та інфляційних втрат розрахована на її застосування до такого грошового зобов`язання, вимога в якому може бути захищена в судовому (примусовому) порядку; (3) кредитор в натуральному зобов`язанні не має права на нарахування 3% річних та інфляційних втрат, оскільки вимога в такому зобов`язанні не може бути захищена в судовому (примусовому) порядку. В силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У контексті обставин даної справи суд звертає увагу на те, що рішення Приморського районного суду міста Одеси у справі № 2-4828/11, яким з відповідача на користь ПАТ\~«Укрсоцбанк» було стягнуто заборгованість за договором кредиту, на яку позивач нараховує 3% річних та інфляційні втрати, набрало законної сили в липні 2011 року. Відповідно до ст. 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені\~Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у\~статті 3\~цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчі документи можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох років, крім посвідчень комісій по трудових спорах та виконавчих документів, за якими стягувачем є держава або державний орган, які можуть бути пред`явлені до примусового виконання протягом трьох місяців. Строки, зазначені в частині першій цієї статті, встановлюються для виконання рішення з наступного дня після набрання ним законної сили чи закінчення строку, встановленого в разі відстрочки чи розстрочки виконання рішення, а якщо рішення підлягає негайному виконанню - з наступного дня після його прийняття. Відповідно до ч. ч. 1, 3 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відомостей про пред`явлення виконавчого листа по справі № 2-4828/11 до примусового виконання у встановлені Законом України «Про виконавче провадження» строки позивач в матеріали справи не надав, хоча це й було його процесуальним обов`язком відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України. З цих підстав суд приходить до висновку, що обов`язок відповідача по сплаті заборгованості в сумі 1\~144\~929,98 грн, стягнутої за рішенням Приморського районного суду міста Одеси від 30.06.2011 року по справі № 2-4828/11, є натуральним зобов`язанням, тобто таким, яке не може бути виконаним у примусовому порядку, проте виконання якого не буде вважатися безпідставно здійсненим. А, відтак, в силу наведеної вище правової позиції Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, на таку заборгованість не можуть бути нараховані 3% річних та інфляційні втрати. Крім того, надаючи правову оцінку здійсненому позивачем розрахунку інфляційних втрат, суд зауважує, що позивач в місяці, у які індекс інфляції складав менше 1 (тобто, мала місце дефляція), визначав розмір інфляційних втрат як 0 грн. Однак, в постанові Верховного Суду від 27.08.2020 року по справі № 638/9285/19 міститься правовий висновок про те, що розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Позивач вказаного не врахував та поряд з відсутністю правових підстав для нарахування 3% річних та інфляційних втрат, здійснив розрахунок з методологічними порушеннями. А, відтак, позовні вимоги АТ «Альфа-Банк» поряд з безпідставністю є також недоведеними. Розглянувши справу повно, всебічно, об`єктивно та неупереджено, суд вважає вимоги позивача необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed