Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

Позивач Національна поліція України (далі за текстом - НПУ) звернулася до Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області з позовом до [PERSON] про стягнення безпідставно набутих коштів. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 у справі № 500/821/20 задоволено позов [PERSON] та визнано протиправним і скасовано наказ НПУ № 170 о/с від 11.02.2020 в частині звільнення [PERSON] , зобов`язано НПУ поновити [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Тернопільській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.02.2020 до 07.12.2020 у розмірі 220545,15 грн, провівши необхідні відрахування. Рішення було допущено до негайного виконання в частині поновлення відповідача на посаді та стягнення середнього заробітку за один місяць, а відтак [PERSON] виплачена заробітна плата у сумі 22592,43 грн, що з відрахуванням обов`язкових платежів становило 18937,31 грн. Також наказом НПУ № 22 о/с від 12.01.2021 [PERSON] поновлено на вказаній вище посаді. У подальшому наказом НПУ № 183 о/с від 18.02.2021 припинено державну службу [PERSON] на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Крім цього, у період з 12.01.2021 до 18.02.2021 відповідачу нараховано та виплачено: 1) заробітну плату за період з 12.01.2021 до 18.01.2021 у сумі 5593,03 грн (до виплати 4502,39 грн); 2) оплату щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 19.01.2021 до 12.02.2021 у сумі 15965 грн (до виплати 12851,83 грн); 3) заробітну плату за період з 15.02.2021 до 18.02.2021 у сумі 3525 грн (до виплати 2837,62 грн); 4) грошову компенсацію за невикористані 6 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки у сумі 3831,12 грн (до виплати 3084,05 грн); 5) вихідну допомогу при звільненні у сумі 11521,46 грн (до виплати 9274,78 грн), а всього 40435,31 грн (до виплати 32550,67 грн). Разом з тим постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі № 500/821/20 задоволено апеляційну скаргу НПУ, скасовано рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 у справі № 500/821/20 та у задоволенні позову [PERSON] відмовлено. На підставі цієї постанови НПУ скасувала накази № 22 о/с від 12.01.2021 та № 183 о/с від 18.02.2021 в частині, що стосується [PERSON] . Відтак, на думку позивача, підстава, відповідно до якої відповідачу нараховано та виплачено кошти у сумі 32550,67 грн, відпала, оскільки внаслідок скасування рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 наказ НПУ № 170 о/с від 11.02.2020 про звільнення [PERSON] є чинним. За таких підстав відповідно до ст. 1212 ЦК України позивач просить стягнути з [PERSON] на користь Національної поліції України кошти у сумі 32550,67 грн. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 09.02.2022 відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін та надано учасникам справи строк для подання заяв по суті справи. 28.04.2022 представник відповідача [PERSON] через канцелярію суду подала відзив, у якому позов не визнала та просила у позові відмовити. Відзив мотивований тим, що згідно зі ст. 1215 ЦК України заробітна плата та прирівняні до неї платежі повертаються лише у тому випадку, якщо виплата цих сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату, або у разі недобросовісності набувача виплати. Представник відповідача вважає, що позивач не надав доказів на підтвердження цих обставин, а тому відсутні підстави для задоволення позову. При поданні відзиву представник позивача також подала клопотання про визнання поважними причин пропуску строку для подання відзиву та просила такий строк поновити з тих підстав, що договір про надання правової допомоги № 8 між нею та [PERSON] укладений лише 19.04.2022. За таких підстав суд вважає за необхідне задовольнити дане клопотання та приєднати до матеріалів справи відзив та додані до нього докази. У судове засідання 16.05.2022 позивач Національна поліція України, належним чином повідомлена про дату, час та місце цього засідання, явку уповноваженого представника не забезпечила. Позивач завчасно подав заяву про розгляд справи без участі його представника. У судовому засіданні 16.05.2022 представник відповідача [PERSON] позов не визнала з підстав, викладених у відзиві, та просила у позові відмовити. Зазначила, що позивач звертався до Тернопільського окружного адміністративного суду з заявою про поворот виконання рішення суду від 07.12.2020, однак у задоволенні цієї заяви відмовлено з тих підстав, що суд не встановив факт повідомлення [PERSON] завідомо неправдивих відомостей або подання ним підроблених документів. У судове засідання 16.05.2022 відповідач [PERSON] не з`явився, однак бере участь у судовому процесі через представника [PERSON] . Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке. Суд встановив, що рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 у справі № 500/821/20 задоволено позов [PERSON] та визнано протиправним і скасовано наказ НПУ № 170 о/с від 11.02.2020 в частині звільнення [PERSON] , зобов`язано НПУ поновити [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Тернопільській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України та виплатити середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 12.02.2020 до 07.12.2020 у розмірі 220545,15 грн, провівши необхідні відрахування. Наказом НПУ № 22 о/с від 12.01.2021 [PERSON] поновлено на вказаній вище посаді. У подальшому наказом НПУ № 183 о/с від 18.02.2021 припинено державну службу [PERSON] на підставі п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу». Указані обставини визнавались та не заперечувались учасниками справи, а відтак доказуванню не підлягають. Крім цього, у період з 12.01.2021 до 18.02.2021 відповідачу нараховано та виплачено: 1) заробітну плату за період з 12.01.2021 до 18.01.2021 у сумі 5593,03 грн (до виплати 4502,39 грн); 2) оплату щорічної основної оплачуваної відпустки за період з 19.01.2021 до 12.02.2021 у сумі 15965 грн (до виплати 12851,83 грн); 3) заробітну плату за період з 15.02.2021 до 18.02.2021 у сумі 3525 грн (до виплати 2837,62 грн); 4) грошову компенсацію за невикористані 6 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки у сумі 3831,12 грн (до виплати 3084,05 грн); 5) вихідну допомогу при звільненні у сумі 11521,46 грн (до виплати 9274,78 грн), а всього 40435,31 грн (до виплати 32550,67 грн). Такі обставини підтверджуються повідомленням департаменту фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку НПУ від 01.10.2021 та розрахунковими листами щодо здійснення нарахувань та виплат [PERSON] за січень-лютий 2021 року. Крім цього, на виконання постанови Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2021 у справі № 500/821/20 НПУ видала наказ № 587 о/с від 12.05.2021, яким скасовано наказ № 22 о/с від 12.01.2021 щодо поновлення [PERSON] на посаді головного спеціаліста відділу уповноважених Голови з питань контролю за дотриманням прав людини в поліцейській діяльності (з дислокацією у Тернопільській області) Управління забезпечення прав людини Національної поліції України з 12.02.2020 та виплати на його користь середнього заробітку у сумі 22592,43 грн, а також скасовано наказ № 183 о/с від 18.02.2021 щодо припинення державної служби [PERSON] відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 87 Закону України «Про державну службу» з 18.02.2021 та виплати грошової компенсації за невикористані 6 календарних днів щорічної основної оплачуваної відпустки та вихідної допомоги. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач покликався на те, що враховуючи скасування рішення суду, на підставі якого [PERSON] були проведені усі вказані вище виплати, отримані відповідачем кошти є коштами, що отримані без наявних правових підстав, а відтак підлягають поверненню позивачу. Так, ч. 1 ст. 1212 ЦК України визначає, що особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна. Вiдсутнiсть правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовiдношення i його юридичному змісту. Тобто вiдсутнiсть правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала. Разом з тим у ст. 1215 ЦК України передбачено загальне правило, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Згідно з частиною першою зазначеної статті не підлягає поверненню заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. При цьому правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. Такий правовий висновок міститься у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі № 753/15556/15-ц. Так, докази про набуття відповідачем коштів у сумі 32550,67 грн у результаті рахункової помилки НПУ позивач не надавав та на такі обставини не посилався. При цьому сам факт оскарження відповідачем у судовому порядку наказу про звільнення з посади не може свідчити про недобросовісність його дій, оскільки є реалізацією [PERSON] конституційного права, передбаченого ст. 55 Конституції України, на захист судом прав і свобод людини і громадянина. Відтак, незважаючи на те, що після поновлення відповідача на посаді та подальшого скасування рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 07.12.2020 у справі № 500/821/20, яке і стало підставою для цього поновлення, суд вважає доведеними обставини, що: 1) виплата відповідачу коштів у сумі 32550,67 грн була проведена позивачем добровільно, на законних підставах та за відсутності рахункової помилки з його боку; 2) недобросовісність з боку відповідача не встановлена. Відтак суд доходить висновку, що передбачені ст. 1212 ЦК України підстави для повернення позивачу коштів відсутні. За таких підстав, дослідивши наявні у справі докази, оцінивши їх кожний окремо та взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд доходить висновку, що позов не є обґрунтованим та задоволенню не підлягає. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частина 1 ст. 141 ЦПК України визначає, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, при зверненні до суду з даним позовом позивач сплатив судовий збір у сумі 2270 грн, що підтверджується квитанцією № 5159 від 29.12.2021. Відтак з урахуванням вказаних норм закону сплачений судовий збір слід покласти на позивача. Разом з тим ч.1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана юридичною особою, встановлена ставка судового збору у розмірі 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 2481 грн, та не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 868350 грн. Відтак при зверненні до суду з цим позовом позивач мав сплатити судовий збір у сумі 2481 грн, а тому недоплачений розмір судового збору у сумі 211 грн підлягає стягненню з позивача на користь держави.

Outcome: approved