Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Представник Борисов І. В. , який діє в інтересах [PERSON] , звернувся до Берегівського районного суду із позовною заявою до АТ Страхова компанія «Інго» та [PERSON] про відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди.. Позовні вимоги мотивовані тим, що постановою Берегівського районного суду від 02.11.2020 року [PERSON] визнаний винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, а саме за те, що 30 вересня 2020 року о 15:59 годині в м. Берегове по вул. Б.Хмельницького, 53, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ -Дейво», реєстраційний номерний знак « [NUMBER] », під час руху не переконався в безпеці вибраного маневру повороту допустив зіткнення з автомобілем марки «Форд F-150» державний номерний знак « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] в результаті чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень. Власником автомобіля марки «Форд F-150» номер шасі [NUMBER] станом на момент ДТП, згідно автоматизованої системи департаменту ДАІ МВС України від 18.08.2020 року, посвідчення про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER] від 06.11.2019 та згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] є [PERSON] .. В результаті пошкодження транспортного засобу позивачу було завдано матеріальну шкоду та згідно звіту про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу №039/08/2021 - ФОП [PERSON] , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Форд F-150» д.н.з. [NUMBER] становить 324 405,64 гривень. Оскільки цивільно-правову відповідальність власника транспортного засобу «ЗАЗ -Дейво», реєстраційний номерний знак « [NUMBER] », яким на час дорожньо-транспортної пригоди керував відповідач [PERSON] , було застраховано у АТ страхова компанія «ІНГО» з лімітом відповідальності за пошкодження майна у 130 000,00 грн., то саме вказаний розмір страхового відшкодування повинно бути виплачено АТ страхова компанія «ІНГО» на користь позивача. Таким чином, враховуючи, що вартість відновлюваного ремонту транспортного засобу Форд F-150» д.н.з. [NUMBER] , є більшою за страховий ліміт АТ страхова компанія «ІНГО», то представник позивача просить стягнути з страхової компанії завдану шкоду в розмірі страхового ліміту в сумі 130 000 грн., а з відповідача [PERSON] стягнути різницю між вартістю відновлюваного ремонту ТЗ - 324 405,64 грн. та страховим лімітом, що становить 194 405, 64 грн.. Представником Позивача подано до суду заяву про розгляд справи без його участі, в якій позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві. Представником відповідача АТ страхова компанія «ІНГО» на адресу суду направлено відзив на позов з доданими до нього документами, за змістом якого представник відповідача посилається на відсутність правових підстав для виплати на користь позивача суми страхового відшкодування, оскільки заявлена подія не є страховим випадком, у зв`язку з чим просить відмовити в задоволенні позовних вимог. На думку представника АТ страхова компанія «ІНГО», [PERSON] у розумінні ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є особою, відповідальність якої застрахована за Полісом №АР/1532260, оскільки на момент ДТП він володів транспортним засобом «Форд F-150» державний номерний знак « [NUMBER] » на митній території України всупереч закону, та відповідно, зазначений транспортний засіб в розумінні закону не може вважатися забезпеченим, оскільки експлуатувався особою, відповідальність якої не застрахована, а тому в задоволенні позову просив відмовити. Представником позивача адвокатом Борисов І. В. подано відповідь на відзив, згідно якої він вважає твердження АТ страхова компанія «ІНГО» необґрунтованими та такими, що не спростовують позовні вимоги. Крім того, такі не доведені жодними допустимими доказами. Відповідач [PERSON] також подав до суду відзив на позов, згідно якого просив в позові [PERSON] відмовити, оскільки [PERSON] не є особою, яка має право звертатися до суду щодо відшкодування шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, оскільки на момент ДТП не являвся власником автомобіля «Форд F-150» державний номерний знак « [NUMBER] ». Крім того, зазначив, що вартість запчастин, які зазначені у звіті про оцінку завищені у п`ять разів, а деякі і у десять разів від ринкових цін. Позивач [PERSON] та його представник в судове засідання не з`явилися, однак останнім подана заява, згідно якої він просить розглянути справу без їх участі та задовольнити позовні вимоги з підстав викладених у позові та доданих до нього доказів. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засідання просили в задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовити у повному обсязі з підстав викладених у відзиві та поясненнях. Представник відповідача АТ страхова компанія «ІНГО» в судове засідання не з`явився, згідно відзиву та заперечення на відповідь на відзив, позовні вимоги [PERSON] не визнав у повному обсязі та просив відмовити у задоволенні позову. Заслухавши відповідача, його представника, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, судом встановлено наступне. 30 вересня 2020 року о 15:59 годині в м. Берегове по вул. Б.Хмельницького, 53, водій [PERSON] , керуючи автомобілем марки «ЗАЗ -Дейво», реєстраційний номерний знак « [NUMBER] », під час руху не переконався в безпеці вибраного маневру повороту допустив зіткнення з автомобілем марки «Форд F-150» державний номерний знак « [NUMBER] » під керуванням [PERSON] в результаті чого транспортні засоби зазнали механічних пошкоджень Постановою Берегівського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2020 року у справі №297/2139/20, яка набрала законної сили 13.11.2020 року, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, та накладено на нього адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі двадцяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 340 (триста сорок) грн. (а.с. 7). За змістом ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Як зазначено в постанові Берегівського районного суду Закарпатської області від 02 листопада 2020 року у справі №297/2139/20, яка набрала законної сили 13.11.2020 року, «вина [PERSON] у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.124 КУпАП, доводиться матеріалами справи про адміністративне правопорушення, зокрема: протоколом від 30.09.2020 року про адміністративне правопорушення; схемою дорожньо-транспортної пригоди; письмовими поясненнями [PERSON] та [PERSON] » (а.с. 7). Таким чином, суд приходить до висновку, що дії [PERSON] правильно кваліфіковано за ст.124 КУпАП, оскільки він керуючи транспортним засобом порушив вимоги ПДР України, що призвело до механічного пошкодження транспортних засобів та повністю доведено в суді. Даних щодо неправомірності дій поліцейських під час документування та оформлення адміністративних матеріалів відносно [PERSON] судом встановлено не було». З матеріалів справи випливає, що на момент вчинення ДТП цивільно-правову відповідальність власника наземного транспортного засобу «ЗАЗ Дейво», реєстраційний номерний знак « [NUMBER] », було застраховано в АТ страхова компанія «ІНГО» (Поліс обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АР/1532260 від 18.11.2019 р. (а.с.8). Враховуючи зазначене, [PERSON] , як власник транспортного засобу «Форд F-150» державний номерний знак « [NUMBER] », згідно посвідчення про реєстрацію ТЗ серія [NUMBER] від 06.11.2019 та згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] (а.с.9, 17), звернувся до АТ страхова компанія «ІНГО» із заявою про страхове відшкодування 08.10.2020 року (а.с. 19-20). Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №6337, дата оцінки 30.09.2020 року та ремонтної калькуляції вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ транспортного засобу «Форд F-150» державний номерний знак « [NUMBER] », становить 178 721,35 грн. (а.с.72-91). Листом вих. №2861596 від 21.05.2021 року (а.с.92) АТ страхова компанія «ІНГО» відмовило [PERSON] у здійсненні страхового відшкодування, посилаючись на те, що заявлена подія ДТП не є страховим випадком. [PERSON] у розумінні ст. 1 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» не є особою, відповідальність якої застрахована за Полісом №АР/1532260, оскільки на момент ДТП неправомірно (порушуючи приписи чинних правових норм) керував транспортним засобом, щодо якого Законом України «Про дорожній рух» встановлено обмеження, та відповідно на думку страхової компанії, відсутні правові підстави вважати заявлену подію страховим випадком. Вважаючи таку відмову у здійсненні страхової виплати незаконною, [PERSON] звернувся до суду з даним цивільним позовом. Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено, що особа, якій завдано збитки у результаті порушення її цивільного права, має право на відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (пункт 1 частини 2 статті 22 ЦК України). Відповідно до частини 3 статті 386 ЦК України власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду визначено статтею 1166 ЦК України. Так, частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України визначено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до частини 2 статті 1187 Цивільного кодексу України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до пункту 2.1 статті 2 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України «Про страхування», цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону. Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Згідно з положеннями статті 11 ЦК України заподіяння внаслідок ДТП шкоди зумовлює виникнення правовідносин, у яких право потерпілого на отримання відшкодування завданої шкоди кореспондується з обов`язком винуватця відшкодувати таку шкоду, а за наявності у винуватця договору (полісу) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність за завдання шкоди майну третіх осіб внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу, такий обов`язок покладається також і на страховика у визначених законодавством межах його відповідальності, адже між винуватцем та його страховиком у такому випадку існують договірні відносини, в яких останній узяв на себе зобов`язання відшкодувати у визначених межах за винуватця завдану потерпілому шкоду з настанням обумовлених страхових випадків. У такому випадку потерпілий виступає кредитором стосовно винуватця та страховика за договором (полісом) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, які зі свого боку є боржниками у відповідному зобов`язанні згідно з визначеними законодавством межами їх відповідальності. Так, відповідно до підпункту 33.1.4 пункту 33.1 статті 33 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до такої пригоди, зобов`язаний невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Згідно з пунктом 34.1. статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик зобов`язаний протягом двох робочих днів з дня отримання повідомлення про настання події, що містить ознаки страхового випадку, розпочати її розслідування, у тому числі здійснити запити щодо отримання відомостей, необхідних для своєчасного здійснення страхового відшкодування. Відповідно до пункту 34.2. статті 34 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» протягом 10 робочих днів з дня отримання повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду страховик (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, МТСБУ) зобов`язаний направити свого представника (працівника, аварійного комісара або експерта) на місце настання страхового випадку, та/або до місцезнаходження пошкодженого майна для визначення причин настання страхового випадку та розміру збитків. За змістом пункту 36.2 статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховик (МТСБУ) протягом 15 днів з дня узгодження ним розміру страхового відшкодування з особою, яка має право на отримання відшкодування, за наявності документів, зазначених у статті 35 цього Закону, повідомлення про дорожньо-транспортну пригоду, але не пізніш як через 90 днів з дня отримання заяви про страхове відшкодування зобов`язаний у разі визнання ним вимог заявника обґрунтованими - прийняти рішення про здійснення страхового відшкодування (регламентної виплати) та виплатити його, а у разі невизнання майнових вимог заявника або з підстав, визначених статтями 32 та/або 37 цього Закону, - прийняти вмотивоване рішення про відмову у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати). Так, відповідно до статті 990 ЦК України страховик здійснює страхову виплату відповідно до умов договору на підставі заяви страхувальника (його правонаступника) або іншої особи, визначеної договором, і страхового акта (аварійного сертифіката). Відповідно до частини першої статті 25 Закону України «Про страхування» здійснення страхових виплат і виплата страхового відшкодування проводиться страховиком згідно з договором страхування на підставі заяви страхувальника (його правонаступника або третіх осіб, визначених умовами страхування) і страхового акта (аварійного сертифіката), який складається страховиком або уповноваженою ним особою (аварійним комісаром) у формі, що визначається страховиком. Отже, за змістом законодавства про страхування настання страхового випадку (скоєння дорожньо-транспортної пригоди) є підставою для здійснення страховиком виплати страхового відшкодування потерпілому відповідно до умов договору страхування та в межах страхової суми. Страховим відшкодуванням у цих межах покривається оцінена шкода, заподіяна внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Для отримання страхового відшкодування потерпілий чи інша особа, яка має право на отримання відшкодування, подає страховику заяву про страхове відшкодування. Таке відшкодування повинно відповідати розміру оціненої шкоди, але якщо розмір заподіяної шкоди перевищує страхову суму, розмір страхової виплати за таку шкоду обмежується зазначеною страховою сумою. При цьому, відповідно до абзацу першого пункту 36.2. статті 36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» якщо відшкодування витрат на проведення відновлювального ремонту пошкодженого майна (транспортного засобу) з урахуванням зносу здійснюється безпосередньо на рахунок потерпілої особи (її представника), сума, що відповідає розміру оціненої шкоди, зменшується на суму визначеного відповідно до законодавства податку на додану вартість. При цьому доплата в розмірі, що не перевищує суми податку, здійснюється за умови отримання страховиком (у випадках, передбачених статтею 41 цього Закону, - МТСБУ) документального підтвердження факту оплати проведеного ремонту. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку, обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. Саме такий правовий висновок викладено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 755/18006/15-ц. Отже, у випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Обов`язок страховика відшкодувати заподіяну страхувальником шкоду виникає із самого факту заподіяння застрахованою особою у результаті дорожньо-транспортної пригоди такої шкоди. Судом встановлено, що у дорожньо-транспортній пригоді, яка мала місце 30.09.2020 року з вини [PERSON] , взяли участь два транспортні засоби: «ЗАЗ Дейво», реєстраційний номерний знак « [NUMBER] » (водій [PERSON] винуватець ДТП); «Форд F-150» державний номерний знак « [NUMBER] » (власник [PERSON] потерпілий). В той же час, страховиком власника транспортного засобу «ЗАЗ Дейво», реєстраційний номерний знак « [NUMBER] » відповідачем АТ СК «ІНГО» відмовлено потерпілому (Позивачу) у виплаті страхового відшкодування у межах передбаченого страховим полісом ліміту, у зв`язку з тим, що [PERSON] не був правомірним володільцем транспортного засобу, що не є забезпеченим транспортним засобом. Так, пунктом 1.4. статті 1 Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що: особи, відповідальність яких застрахована, страхувальник та інші особи, які правомірно володіють забезпеченим транспортним засобом. Володіння забезпеченим транспортним засобом вважається правомірним, якщо інше не встановлено законом або рішенням суду. Згідно з пунктом 1.5. статті 1 вказаного Закону: наземні транспортні засоби (далі транспортні засоби) це пристрої, призначені для перевезення людей та/або вантажу, а також встановленого на ньому спеціального обладнання чи механізмів, які підлягають державній реєстрації та обліку у територіальних органах Міністерства внутрішніх справ України та/або допущені до дорожнього руху, а також ввезені на митну територію України для тимчасового користування, зареєстровані в інших країнах. Пунктом 1.6. статті 1 цього Закону передбачено, що: власники транспортних засобів юридичні та фізичні особи, які відповідно до законів України є власниками або законними володільцями (користувачами) наземних транспортних засобів на підставі права власності, права господарського відання, оперативного управління на основі договору оренди або правомірно експлуатують транспортний засіб на інших законних підставах. Відповідно до пункту 1.7. статті 1 Закону: забезпечений транспортний засіб транспортний засіб, зазначений у чинному договорі обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, за умови його експлуатації особами, відповідальність яких застрахована. За змістом пункту 37.1. статті 37 Закону підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) є: навмисні дії особи, відповідальність якої застрахована (страхувальника), водія транспортного засобу або потерпілого, спрямовані на настання страхового випадку. Зазначена норма не поширюється на осіб, дії яких пов`язані з виконанням ними громадянського чи службового обов`язку, вчинені у стані необхідної оборони (без перевищення її меж) або під час захисту майна, життя, здоров`я. Кваліфікація дій таких осіб встановлюється відповідно до закону; вчинення особою, відповідальність якої застрахована (страхувальником), водієм транспортного засобу умисного злочину, що призвів до страхового випадку (події, передбаченої статтею 41 цього Закону); невиконання потерпілим або іншою особою, яка має право на отримання відшкодування, своїх обов`язків, визначених цим Законом, якщо це призвело до неможливості страховика (МТСБУ) встановити факт дорожньо-транспортної пригоди, причини та обставини її настання або розмір заподіяної шкоди; неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є юридична або фізична особа, що експлуатує такий об`єкт в силу наявності права власності, користування (оренди), повного господарського відання, оперативного управління або іншого речового права. Не вважається володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, і не несе відповідальності за шкоду перед потерпілим особа, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки в силу трудових відносин з таким володільцем (водій, машиніст, оператор тощо). Тобто, володільцем об`єкта, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку, є не лише його власник, але й інша фізична чи юридична особа, яка на відповідній правовій підставі володіє цим об`єктом. При цьому, вирішуючи питання про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки, національні суди повинні встановити, хто та на якій правовій підставі володіє відповідним транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Добросовісність набувача презюмується, тобто набувач вважається добросовісним поки не буде доведено протилежне. Згідно з частиною 3статті 397 ЦК України фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду. Відповідно до пункту 2.2. Правил дорожнього руху власник транспортного засобу, а також особа, яка використовує такий транспортний засіб на законних підставах, можуть передавати керування транспортним засобом іншій особі, що має при собі посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії. Крім того, власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб. Відтак, за наявності у водія транспортного засобу реєстраційного документа на цей транспортний засіб, законність володіння таким транспортним засобом презюмується. Так, відповідно до рахунку (INVOICE) від 24.09.2019 року позивачем [PERSON] було придбано на аукціоні в США, а саме в ТОВ «Інтер Карло», автомобіль марки «Форд F-150», номер шасі [NUMBER] . Згідно виписки з АТ «ПриватБанк» 26.09.2019 року було перераховано кошти за вищезазначений автомобіль (а.с.117-120). Відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , власником транспортного засобу марки Форд F-150» д.н.з. [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] , є позивач [PERSON] (а.с. 9). Таким чином, суд вважає, що відповідно до вищезазначеного рахунку (INVOICE) від 24.09.2019 та свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу [NUMBER] , законним володільцем та власником автомобіля «Форд F-150», номер шасі [NUMBER] на момент ДТП та на даний час є позивач [PERSON] .. Суд не приймає до уваги посилання відповідачів про те, що у позивача [PERSON] були відсутні права на управління транспортним засобом на момент скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди та відсутні підстави для визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком і виплати страхової суми, з огляду на наступне. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності і такої підстави закон не передбачає. Подібний висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12.03.2019 у справі № 911/3594/17, а також у постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.02.2018 у справі № 925/1121/17, від 17.04.2019 у справі № 916/675/15). Крім цього, згідно пункту б ст. 2 Правил митного контролю та митного оформлення транспортних засобів, що переміщуються громадянами через митний кордон України (затвердженого Наказом Державної Митної служби України № 1711 від 17.11.2005 року) визначено, що документи, які підтверджують право власності на ТЗ є придбані в підприємств - оформлені на відповідних бланках і завірені печатками цих осіб чи інших організацій та установ оригінали рахунків, чеків, рахунків-фактур, інвойсів, інших документів. У цих документах, крім чеків, згідно з формою відповідного бланка повинні бути зазначені дата продажу, номери шасі (рами), кузова (або ідентифікаційний номер), двигуна ТЗ, його модель і рік виготовлення, а також прізвище, ім`я, по батькові особи, якій продано ТЗ. Отже, в матеріалах справи відсутні докази на володіння водієм [PERSON] автомобілем «Форд F-150» державний номерний знак « [NUMBER] », неправомірним способом. Будь-яким судовим рішенням такі незаконні дії [PERSON] не встановлювались. Докази протилежного в матеріалах справи відсутні. З огляду на викладене, суд вважає необґрунтованими доводи страхової компанії про відсутність у [PERSON] права на управління транспортним засобом на момент скоєння ним дорожньо-транспортної пригоди та відсутність підстав для визнання дорожньо-транспортної пригоди страховим випадком і виплати страхової суми. В ході розгляду даної справи позивачем надано належні та допустимі докази, що підтверджують факт завдання шкоди водієм [PERSON] , а також докази того, що останній та страхова компанія АТ СК «ІНГО» є особами, які відповідно до вимог чинного законодавства мають зобов`язання щодо відшкодування шкоди, завданої забезпеченим транспортним засобом. Разом з тим, суд не приймає до уваги поданий представником позивача звіт про оцінку вартості майнової шкоди, заподіяної ушкодженням транспортного засобу №039/08/2021, який проведений ФОП [PERSON] , згідно якого вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «Форд F-150» д.н.з. [NUMBER] становить 324 405,64 гривень, оскільки датою оцінки у вказаному звіті зазначено 30.09.2020 року, а огляд транспортного засобу проводився тільки 02.10.2020 року, тобто оцінка була зроблена раніше, ніж був оглянутий автомобіль «Форд F-150» . Суд вважає, що наданий АТ СК «ІНГО» доказ на підтвердження розміру матеріального збитку, заподіяного власнику КТЗ «Форд F-150» державний номерний знак « [NUMBER] », який становить 178 721,35 грн. є належним та підтверджується звітом про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №6337 від 05.11.2020 року та ремонтною калькуляцією, який проведено ТОВ «СЗУ Україна Консалтинг» (а.с.72-91). Оскільки полісом №АР/1532260 від 18.11.2019 р. обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів передбачено ліміт відповідальності на одного потерпілого за шкоду, завдану майну, у розмірі 130 000,00 грн., та розмір франшизи 1300,00 грн., з відповідача АТ СК «ІНГО» підлягає стягненню на користь [PERSON] 130 000,00 грн. у рахунок відшкодування шкоди, завданої дорожньо-транспортною пригодою. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно звіту про оцінку вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу №6337 від 05.11.2020 року та ремонтної калькуляції (а.с.72-91) вартість матеріального збитку з урахуванням ПДВ, заподіяного власнику КТЗ «Форд F-150» державний номерний знак « [NUMBER] », становить 178 721,35 грн.. Сума страхового відшкодування у 130 000,00 грн., підлягає стягненню з страхової компанії. Відтак, з безпосереднього винуватця ДТП [PERSON] слід стягнути різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) у розмірі 48 721 гривень 35 копійок. Докази, які б спростовували наявність правових підстав для стягнення з [PERSON] різниці між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням) в матеріалах справи відсутні. Що стосується позивних вимог про стягнення з [PERSON] в користь [PERSON] моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП в розмірі 10 000 грн., суд вважає таку необґрунтованою та в порушення вимог ст. 81 ЦПК України, не доведеною належними та допустимими доказами, тому в цій частині слід відмовити. Частинами 1-4 статті 12 Цивільного процесуального кодексу України (надалі «ЦПК України») визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Так, статтею 81 ЦПК України встановлено правила обов`язку доказування і подання доказів в цивільній справі. Відповідно до частини 1 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, а частиною 5 вказаної статті визначено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (частина 6 статті 81 ЦПК України). Згідно ж з частиною 7 статті 81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (стаття 77 ЦПК України). Проаналізувавши матеріали справи та вимоги чинного законодавства, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. На підставі викладеного, відповідно до ст.ст. 22, 386, 1166, 1187, 1192, 1193 Цивільного Кодексу України, ст. ст. 2, 3, 6, 9, 33,34,36 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»,

Outcome: partial