Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

До Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська 09.08.2021 надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа - Управління-служба у справах дітей Соборної районної у м. Дніпрі ради про визначення порядку спілкування з дитиною. В обґрунтування даної позовної заяви позивач посилався не те, що 02 жовтня 1999 року між сторонами був зареєстрований шлюб у якому [INFO] народилась донька [PERSON] . 28.10.2019 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розірвано шлюб між сторонами. Після розірвання шлюбу донька стала проживати разом із матір`ю. Згодом батько забрав дитину до будинку в якому сторони раніше проживали, який разом будували та більш не повернув дитину. Після цього відповідач почав створювати штучні перешкоди, оскільки на думку позивача він не бажає, щоб мати спілкувалась з дитиною, заперечує проти їх зустрічей. Позивач неодноразово викликала слідчо-оперативну групу відділу поліції, за місцем проживання дитини, оскільки приходила до доньки, однак відповідач відмовлявся відкривати двері. На час звернення до суду позивач не має можливості виховувати доньку та турбуватися про неї. У зв`язку з викладеним просить суд зобов`язати [PERSON] не чинити [PERSON] перешкоди у вихованні та спілкуванні з малолітньою донькою [PERSON] . Визначити способи участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, а саме: дозволити [PERSON] побачення та спілкування з малолітньою донькою [PERSON] кожного понеділка, середи та п`ятниці з 16:00 год. до 20:00 год., кожної суботи з 10:00 год. наступного дня неділі до 22:00 год. без присутності батька та без обмеження місця проведення зустрічі; спільний відпочинок: другу половину літніх канікул дитина проводить з матір`ю; необмежене спілкування з донькою [PERSON] , [INFO] особисто, засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між матір`ю та донькою та стягнути судові витрати. Позивач надала заяву в якій просила розглядати справу без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, просила позов задовольнити. Відповідач надав відзив на позовну заяву в якому заперечував проти задоволення позову, посилаючись на те що донька сама не бажає спілкуватись з матір`ю через її агресивну поведінку, жодних перешкод у спілкуванні відповідач не чинить, відтак в задоволенні позову просив відмовити. Згідно з приписами ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтею 12 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до змісту ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої винесено постанову, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Судом встановлено, що 02 жовтня 1999 року між сторонами був зареєстрований шлюб у якому [INFO] народилась донька [PERSON] (а.с. № 7-8). 28.10.2019 рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська розірвано шлюб між сторонами. Після розірвання шлюбу донька проживала разом із матір`ю. Станом на час подання позову донька проживає у батька, що не заперечують сторони. Відповідач заперечуючи проти позову зазначає, що донька сама не бажає спілкуватись з матір`ю через її агресивну поведінку та жодних перешкод у спілкуванні відповідач не чинить. Згідно висновку про визначення [PERSON] способу участі у вихованні дитини [PERSON] . Адміністрація Соборного району Дніпровської міської ради вважає за доцільне визначити матері [PERSON] способи участі у вихованні доньки [PERSON] та спілкуванні з нею таким чином: -кожного понеділка, середи та п`ятниці з 16:00 год. до 20:00 год. за бажанням дитини; -кожної суботи з 10:00 год. наступного дня неділі до 22:00 год. без присутності батька та без обмеження місця проведення зустрічі за бажанням дитини; -спільний відпочинок у другу половину літніх канікул за бажанням дитини. Наявні у справі докази та пояснення сторін вказують на складні відношення між батьками, наявність неприязних відносин між ними. Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Статтею 153 СК України встановлено, що мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування. Відповідно до положень статті 157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Відповідно ст.159 СК України, якщо той із батьків, з ким проживає дитина, чинить перешкоди тому з батьків, хто проживає окремо, у спілкуванні з дитиною та у її вихованні, зокрема якщо він ухиляється від виконання рішення органу опіки та піклування, другий із батьків має право звернутися до суду з позовом про усунення цих перешкод. Суд визначає способи участі одного з батьків у вихованні дитини (періодичні чи систематичні побачення, можливість спільного відпочинку, відвідування дитиною місця його проживання тощо), місце та час їхнього спілкування. В окремих випадках, якщо це викликано інтересами дитини, суд може обумовити побачення з дитиною присутністю іншої особи. Під час вирішення спору щодо участі одного з батьків у вихованні дитини береться до уваги ставлення батьків до виконання своїх обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення, в тому числі стан психічного здоров`я одного з батьків, зловживання ним алкогольними напоями або наркотичними засобами. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини (стаття 141 СК України). Європейський суд з прав людини зауважує, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. (HUNT v. UKRAINE, № 31111/04, § 54, ЄСПЛ, від 07 грудня 2006 року). При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (MAMCHUR v. UKRAINE, № 10383/09,? § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Згідно із частиною восьмою статті 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Згідно з частиною шостою статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. За приписами частини другої статті 5 ЦПК України у випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Статтею 18 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Україною 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), визначено принцип загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини, а також встановлено, що найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Частиною першою статті 3 Конвенції визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно зі статтею 9 Конвенції держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. У статті 7 Конвенції передбачено, що кожна дитина має право знати своїх батьків і право на їх піклування. Відповідно до статті 15 Закону України «Про охорону дитинства» дитина, яка проживає окремо від батьків або одного з них, має право на підтримання з ними регулярних особистих стосунків і прямих контактів. Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини. Згідно із статтею 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Отже, положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини. У постанові від 23 лютого 2022 року справа № 682/1456/20 провадження № 61-20311св21, Верховний суд зазначив, що дитина є найбільш вразливою стороною в ході будь-яких сімейних конфліктів, оскільки на її долю випадає найбільше страждань та втрат. Судовий розгляд сімейних спорів, у яких зачіпаються інтереси дитини, є особливо складним, оскільки в його процесі вирішуються не просто спірні питання між батьками та іншими особами, а визначається доля дитини, а тому результат судового розгляду повинен бути спрямований на захист найкращих інтересів дитини. Суд критично оцінює заперечення відповідача викладені у відзиві на позовну заяву, оскільки останні відображають суб`єктивне ставлення відповідача до суті спору та об`єктивно нічим не підтверджуються. Так, у постанові від 23 грудня 2021 року справа № 202/412/20 (провадження № 61-18600св20) Верховний Суд прийшов до висновку, що «у даних спірних правовідносинах сам факт звернення особи до органу опіки та піклування з приводу визначення порядку побачень з дитиною є свідченням наявності перешкод у реалізації ним батьківських прав щодо участі у вихованні і спілкуванні із сином, який проживає з матір`ю (відповідачем).» Отже, приймаючи до уваги, що мати має безумовне право на спілкування з донькою та прийняття участі у її вихованні, враховуючи висновок органу опіки та піклування, наданий на виконання статті 19 СК України, суд вважає можливим визначити наступний спосіб участі [PERSON] у спілкуванні та вихованні малолітньої дитини, а саме: дозволити [PERSON] побачення та спілкування з малолітньою донькою [PERSON] , а саме: кожного понеділка, середи та п`ятниці з 16:00 год. до 20:00 год., кожної суботи з 10:00 год. наступного дня неділі до 22:00 год. без присутності батька та без обмеження місця проведення зустрічі; спільний відпочинок: другу половину літніх канікул дитина проводить з матір`ю. Зважаючи на встановлені судом стосунки позивача із відповідачем, суд вважає за необхідне роз`яснити сторонам, що при зустрічах з дитиною не потрібно травмувати дитячу психіку, не з`ясовувати стосунки в її присутності, не налаштовувати її один проти одного, та зазначає, що дитина повинна розвиватися фізично, морально та духовно, а не перетворюватися на предмет маніпуляції між батьками та їх родичами. При цьому суд наголошує, що мати дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право спілкуватися та обов`язок піклуватися про здоров`я дитини, стан її розвитку, незалежно від того з ким вона буде проживати. Одночасно суд звертає увагу [PERSON] про недопущення у перешкоджанні у побаченнях [PERSON] з донькою, що буде відповідати інтересам дитини. Розглядаючи вимоги позивача в частині необмеженого спілкування з донькою [PERSON] , [INFO] особисто засобами телефонного, поштового, електронного та іншого засобу зв`язку, що не передбачають безпосереднього фізичного спілкування між матір`ю та донькою суд приходить до висновку, що в задоволенні вказаних вимог слід відмовити, оскільки право на спілкування осіб є безумовним, добровільним, що закріплено діючим законодавством, а отже контролювання виконання таких вимог у разі їх задоволення неможливе в рамках виконавчого провадження та повинно виходити з особистих бажань та стосунків між батьками та дітьми. За таких підстав, оцінюючи зібрані та досліджені у справі докази, суд приходить до висновку, що позовна заява, підлягає частковому задоволенню. Задовольняючи позовні вимоги частково, суд звертає увагу сторін на те, що саме батьки несуть відповідальність по відношенню до малолітньої дитини, та саме вони повинні докласти усіх зусиль для того, щоб у їх дитини виникало прагнення бути як із мамою, так і з батьком. З урахуванням вікових змін дитини, її розвитку та потреб, батьки не позбавлені права в майбутньому змінити встановлений судом спосіб участі у вихованні дитини, що буде відповідати інтересам дитини. Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до положень ст. 141 ЦПК України, приймаючи до уваги задоволення позовних вимог, суд вважає за можливе стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1816 грн. На підставі вищевикладеного, куруючись ст.ст.8, 9, 20 Конвенції про права дитини, ст.6 ст.13 Європейської Конвенції\~з прав\~людини та основоположних свобод, ст.17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», Декларацією з прав дитини, проголошена Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, ст.ст.7, 8, 141, 150, 152, 153, 155, 158, 159, 161, 171 Сімейного Кодексу України,\~ст.ст. 4, 10, 12, 13, 19, 76, 76-81, ч. 6 ст. 82, ст.ст. 89, 141, ч.4 ст.223, ч.2 ст.247, ст.ст. 259, 263-265 ЦПК України, суд,

Outcome: approved