Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

03.11.2021 року до Франківського районного суду м.Львова надійшла позовна заява [PERSON] (далі - позивач) до АТ КБ «Приватбанк» (далі - відповідач) про стягнення неправомірно нарахованої заборгованості за кредитним договором та повернення безпідставно отриманих коштів. Короткий зміст заяв по суті справи. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначила, що є споживачем банківських послуг, які надаються АТ КБ «Приватбанк», володіє та користується платіжною карткою, виданою цією установою. 23.02.2012 року уклала з відповідачем кредитний договір на суму 8500 грн. у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. У зв`язку з неналежним виконання договору 15.03.2016 року відповідач отримав у приватного нотаріуса виконавчий лист про примусове дострокове стягнення суми кредиту, відсотків за користування такими та штрафних санкцій на загальну суму 19498,08 грн. та витрат, пов`язаних з вчиненням виконавчого напису у сумі 1700 грн. Виконавчий документ звернуто до примусового виконання, заборгованість погашена, а 17.05.2018 року державний виконавець виніс постанову про закриття виконавчого провадження на підставі сплати грошового зобов`язання. Однак, незважаючи на повне погашення нарахованої заборгованості, відповідач, продовжив списання коштів з платіжної картки. На підставі наведене, просить стягнути з відповідача 41456,72 грн. безпідставно списаних коштів та 14542,77 грн. інфляційних втрат та відсотків за безпідставне користування належними коштами. Відзив на позовну заяву до суду не надходив. 09.05.2022 року на електронну пошту суду надійшло пояснення на позов, в якому представник відповідача - [PERSON] зазначив, що сторона позивача замовчує обставину, що протягом дії кредитного договору банком неодноразово проводилися договірні списання коштів в рахунок погашення кредитної заборгованості, аналогічні тим, про які йде мова за мотивами позовної заяви, відтак і списання коштів є договірним, котре не оскаржувало ся з моменту укладення договору в частині незаконності чи неправомірності, отже не може оцінюватися як здійснене без достатньої договірної підстави. Процесуальні дії у справі. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 16.11.2021 року відкрито провадження у даній справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Призначено судове засідання на 0:30 год. 28.12.2021 року. 28.12.2021 року розгляд справи за клопотанням представника відповідача відкладено на 26.01.2022 року. 26.01.2022 року розгляд справи відкладено на 21.02.2022 року. 21.02.2022 року представник позивача Дзічковський І.Є. подав через канцелярію суду заяву, в якій просив долучити до матеріалів справи копію рішення Франківського районного суду м.Львова по справі №2-4400/10р. від 03.11.2010 року, копію свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] та копію довіреності на представництво інтересів з витягом з Єдиного реєстру довіреностей. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 21.02.2022 року долучено до матеріалів справи копію рішення Франківського районного суду м.Львова по справі №2-4400/10р. від 03.11.2010 року, копію свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] та копію довіреності на представництво інтересів з витягом з Єдиного реєстру довіреностей. Закрито підготовче провадження в справі та призначено справу до судового розгляду по суті на 11:00 год. 12.05.2022 року. 09.05.2022 року до Франківського районного суду м.Львова надійшла заява представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» Гнатишака О.В. про проведення наступного судового засідання в режимі відеоконференції. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 10.05.2022 року заяву представника відповідача АТ КБ «Приватбанк» Гнатишака О.В. про проведення судового засідання в режимі відеоконференції - задоволено. Постановлено проводити судове засідання в режимі відеоконференції з використанням системи EasyCon. 11.05.2022 року в розгляді справи оголошено перерву до 23.05.2022 року. 23.05.2022 року в розгляді справи оголошено перерву до 30.05.2022 року. У судовому засіданні 30.05.2022 року представник позивача - Дзічковський І.Є. позовні вимоги підтримав, дав пояснення аналогічні викладеним в позовній заяві, просив позов задовольнити. Представники відповідача - [PERSON] та [PERSON] проти задоволення позову заперечили з покликанням на те, що виконавчий напис виданий в 2016 році, а виконаний в 2018 році, тому договірні відносини не припинилися, при цьому кошти списувалися не в добровільному порядку. Також просили звернути увагу на позовну давність. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Судом встановлено, що 23.02.2012 року між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №б/н від 23.02.2012 року. Згідно свідоцтва про зміну імені серії [NUMBER] від 15.06.2019 року [PERSON] змінила прізвище на [PERSON] . Приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис №1829 від 15.03.2016 року, яким запропоновано стягнути грошові кошти у сумі 21198,08 грн. з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №б/н від 23.02.2012 року, укладеним між нею та ПАТ «КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк». Заборгованість проводилася за період з 23.02.2012 року по 31.01.2016 року. Як вбачається із постанови державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби м.Львів ГТУЮ у Львівській області Савки В.В. від 17.05.2018 року виконавче провадження з виконання виконавчого напису №1829 від 15.03.2016 року закінчене, оскільки заборгованість божником сплачена у повному обсязі. Норми права,які підлягають застосуванню при вирішенні спору та мотиви їх застосування. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: повернення виконаного за недійсним правочином; витребування майна власником із чужого незаконного володіння; повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що цей вид позадоговірних зобов`язань породжують такі юридичні факти: набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; відсутність для цього правових підстав або якщо такі відпали. Позивач звернувся до суду з позовом про повернення безпідставно стягнутих з нього сум заборгованості, який визнається судом таким, що не підлягає виконанню. Предметом регулювання інституту безпідставного отримання чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна i які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. За змістом частини першої статті 1212 ЦК України безпідставно набутим майном є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави. Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією iз сторін у зобов`язанні підлягає поверненню інший стороні на підстави статті 1212 ЦК України тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання. Тобто у разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, стаття 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. Під відсутністю правової підстави розуміють такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення і його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином. Такий правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду від 23 січня 2020 року у справі № 910/3395/19, від 23 квітня 2019 року у справі № 918/47/18, від 01 квітня 2019 року у справі № 904/2444/18. У випадку, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна, ст. 1212 ЦК України може бути застосована тільки після того, як така правова підстава у встановленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Або ж коли набуття відбулось у зв`язку з договором, але не на виконання договірних умов. Чинний договір чи інший правочин є достатньою та належною правовою підставою набуття майна (отримання коштів). Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 02.10.2013 у справі №6-88цс13, від 02.09.2014 у справі №910/1620/13, від 14.10.2014 у справі №922/1136/13 та від 25.02.2015 у справі №910/1913/14, від 02.02.2016 р. у справі №6-3090цс15. Судом встановлено, що між ПАТ «Приватбанк» та [PERSON] укладено кредитний договір №б/н від 23.02.2012 року. У зв`язку з невиконанням [PERSON] зобов`язань за кредитним договором в боржника виникла заборгованість в сумі 19498,08 грн. Також встановлено, що приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис №1829 від 15.03.2016 року, яким запропоновано стягнути грошові кошти у сумі 21198,08 грн. з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №б/н від 23.02.2012 року, укладеним між нею та ПАТ «КБ «Приватбанк», яке є правонаступником ЗАТ КБ «Приватбанк». Заборгованість проводилася за період з 23.02.2012 року по 31.01.2016 року. Постановою державного виконавця Галицького відділу державної виконавчої служби м.Львів ГТУЮ у Львівській області Савки В.В. від 17.05.2018 року виконавче провадження з виконання виконавчого напису №1829 від 15.03.2016 року закінчене, оскільки заборгованість божником сплачена у повному обсязі. У відповідності до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ст.78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому, одним з основних принципів цивільного судочинства є принцип змагальності. Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог. Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019р. у справі №902/761/18, від 20.08.2020р. у справі №914/1680/18). За змістом постанови Великої Палати Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 904/5726/19 (провадження № 12-95гс20) у процесуальному та матеріальному законодавстві передбачено обов`язок доказування, який слід розуміти як закріплену міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах. Цей склад фактів визначається нормою права, що регулює спірні правовідносини. Відповідно, звертаючись із позовом на захист свого порушеного права, позивач повинен довести належними, допустимими та достовірними доказами підстави виникнення в боржника обов`язку та зміст цього обов`язку згідно з нормами права, що регулюють спірні правовідносини. У свою чергу процесуальні обов`язки відповідача полягають також у здійснені ним активних процесуальних дій, наведенні доводів та наданні доказів, що спростовують існування цивільного права позивача. Тож виходячи з принципу змагальності сторін у процесі на позивача за загальним правилом розподілу тягаря доказування не може бути покладено обов`язок доведення обставин, за які відповідає відповідач, зокрема, якщо відповідач нехтує своїми процесуальними обов`язками. Суд бере до уваги правові висновки, наведені в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 26.05.2021 у справі № 204/2972/20 (провадження № 61-168 св 21) за змістом яких: «Доказами, які підтверджують наявність заборгованості та її розмір є первинні документи, оформлені відповідно до статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність». Згідно з указаними положенням закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі. Разом з тим, відповідно до пункту 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 18 червня 2003 року № 254 (в редакції, чинній на час звернення до суду з позовною заявою), виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у пункті 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління Національного банку України від 04 липня 2018 року № 75 (в редакції, чинній на час вирішення справи судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій). Відповідно до висновку Касаційної цивільної палати № 755/7704/15-ц Верховного Суду викладеного у постанові № від 23 січня 2018 року, визначаючи розмір заборгованості за кредитним договором, суд, зобов`язаний належним чином дослідити поданий стороною доказ (в даному випадку - розрахунок заборгованості за кредитним договором), перевірити його, оцінити в сукупності та взаємозв`язку з іншими наявними у справі доказами, а у випадку незгоди з ним повністю чи частково - зазначити правові аргументи на його спростування і навести у рішенні свій розрахунок, що є процесуальним обов`язком суду. Таким чином, лише виписка по картковому рахунку може бути належним доказом списання та нарахування заборгованості. Проте, позивачем до матеріалів справи долучено власний розрахунок по картці, який не може бути належним та допустимим доказом, оскільки такий не містить необхідних реквізитів, а відтак суд позбавлений можливості перевірити його достовірність та правильність нарахування заборгованості. Поряд з цим, за змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України» обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент на підтримку кожної підстави. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до переконання, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами наявність підстав для стягнення 55999,49 грн. з АТ КБ «Приватбанк», відтак суд відмовляє у задоволенні вказаних вимог. З огляду на те, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, суд не надає правової оцінки питанню пропуску позивачем строку позовної давності. Розподіл судових витрат між сторонами. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до переконання про відмову в задоволенні позову, при цьому враховуючи, що позивач звільнена від сплати судового збору, то такий слід компенсувати за рахунок держави.

Outcome: dismissed