Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

14.12.2021 року позивач [PERSON] звернулась до Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська із вищевказаним позовом до [PERSON] , Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори, в якому просила скасувати заборону - відповідний запис про обтяження майна - житлового будинку [ADDRESS] , що зареєстровано Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області 08.08.2006 року № 3574102, шляхом заборони його відчуження; підстава обтяження: Договір довічного утримання, 2-6355 від 09.10.1986 р. (додаткові дані - архівний запис № 1525-21 від 09.10.1986р.) в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, стягнути з відповідача на її користь сплачений нею судовий збір. В обгрунтування позовних вимог посилається на те, що [PERSON] був власником домоволодіння [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.07.1986 року. 09.10.1986 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір довічного утримання, що посвідчено старшим державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Слободян Є.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 26355. Також, на вказаному договорі зазначено наступне: «Заборона 09.10.1986р., Слободян Е.Б. , старшим державним нотаріусом сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, на підставі ст. 54 Закону УРСР «Про державний нотаріат» у зв`язку з посвідченням договору довічного утримання накладається заборона відчуження вказаного в договорі житлового дома, належного [PERSON] до моменту припинення договору довічного утримання. Зареєстровано в реєстрі для реєстрації заборон 2.». Позивач зазначає, що 16.11.1985 року вона уклала шлюб з [PERSON] . [INFO] [PERSON] помер. 12.10.1988 року було укладено договір купівлі-продажу між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), відповідно до якого продавець продав, а покупець купив житловий будинок [ADDRESS] , який посвідчено старшим державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Слободян Є.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 3-4907. 12.02.1991 року було видано свідоцтво про право власності на підставі ст. 23 КОБС УРСР та згідно заяви подружжя [PERSON] та [PERSON] , яким засвідчено, що в загальному спільному майні подружжя, набутому ними на протязі шлюбу, право власності належить в частині кожному з них. Загальне спільне майно подружжя, право власності на яке кожного з них посвідчується у вказаних долях, складається з: житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться на земельній ділянці розміром 300 кв.м., на якій розміщено: саманний обкладений цеглою жилий будинок А-1, жилою площею 21,0 кв.м., дощ.уборна Б, водоколонка №2, асфальт.мощення 1, огорожа № 1-4, раніше зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.1988 року, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. 12.02.1991 року був укладений договір купівлі-продажу між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець), відповідно до якого продавець продав, а покупець купив житловий будинок [ADDRESS] , який посвідчено державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ляховою Р.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2-676. 12.03.1991 року вона - позивачка отримала державний акт серія ДП № 022410 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0309 га, розташовану за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На початку 2020 року вона вирішила продати вказаний будинок і після звернення до нотаріуса дізналася, що в єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження майна шляхом заборони його відчуження (реєстраційний номер 3574102, що зареєстровано 08.08.2006 року, підстава обтяження: Договір довічного утримання: 2-6355 від 09.10.1986 (додаткові дані-архівний запис № 1525-21 від 09.10.1986р.).02.02.2021 року вона отримала постанову про відмову у вчиненні нотаріальних дій, видану Сьомою дніпровською державною нотаріальною конторою Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), а саме зняття заборони відчуження нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] , зареєстрованої Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області 08.08.2006 року № 3574102; підстава обтяження Договір довічного утримання, 2-6355 від 09.10.1986 року. Позивач зазначає, що її представник звернувся з запитом до Відділу реєстрації актів цивільного стану Солонянського районного управління юстиції з проханням надати відомості про смерть [PERSON] , на що 08.02.2021 року отримано відповідь, в якій зазначено, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану на [PERSON] складено актовий запис про смерть № 1943 від 25.12.1987 року Бабушкінським відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Дніпропетровська. Крім того, представником було здійснено інші запити для встановлення вказаних обставин та було встановлено, що відповідно до умов договору довічного утримання відбувся перехід права власності від [PERSON] до [PERSON] у зв`язку з його смертю; заборона на відчуження нерухомого майна підлягає скасуванню у зв`язку зі смертю відчужувача - [PERSON] ; свого часу заборона не була скасована та не поставлено відмітку в договорі про зняття або розірвання, помилково (або через недбалість), що порушує її права та законні інтереси, оскільки унеможливлює її право на розпорядження даним належним їй нерухомим майном. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2021 року суддя Кудрявцева Т.О. визначена для розгляду даної справи. Ухвалою від 08.02.2022 року відкрито загальне позовне провадження у справі та визначено про проведення підготовчого засідання. Ухвалою суду від 08.02.2022 року витребувано з Шевченківського районного у місті Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) витяг з Реєстру про державну реєстрацію смерті відносно [PERSON] . В підготовче засідання учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. У наданій суду 30.05.2022 року заяві позивач позовні вимоги підтримала, просила їх задовольнити та розглянути справу у її відсутність. Відповідач [PERSON] у наданих суду 11.04.2022 року письмових поясненнях визнав позов у повному обсязі, просив розглянути справу у його відсутність, зазначив, що [PERSON] є дядьком його дружини [PERSON] , в 1986 році він уклав з ним договір про те, що він утримує [PERSON] , а після його смерті його будинок за адресою [ADDRESS] стає його власністю. [PERSON] помер [INFO] , він з дружиною його поховали, в 1988 році він продав будинок подружжю [PERSON] . Представник відповідача - Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори у наданому суду листі просив розглянути справу у його відсутності, проти задоволення позву не заперечував. Зважаючи на викладене, з урахуванням положень статей 200, 206, 211, ч.2 ст. 247 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити в підготовчому засіданні судове рішення за відсутності учасників справи та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Розглянувши справи, дослідивши наявні у ній матеріали, суд дійшов наступного висновку. Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. У відповідності до ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частинами 1, 2 ст. 5 ЦПК України передбачено, що, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Відповідно до ч.1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. У відповідності до ч.1, 2 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ст. 78 ЦПК України суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Статтею 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності до ч.1 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. У відповідності до ст. 10 ЦПК України суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. У відповідності до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Як встановлено судом, [PERSON] був власником житлового будинку по [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право на спадщину від 01.07.1986 року, виданого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. 09.10.1986 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір, відповідно до якого [PERSON] передає у власність [PERSON] належний йому на праві особистої власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями, що знаходиться в [ADDRESS] на земельній ділянці площею 300 кв.м. Відповідно до п.4 даного Договору [PERSON] зобов`язався, зокрема, довічно повністю утримувати [PERSON] , забезпечуючи його їжею, одягом, доглядом, необхідною допомогою із визначенням розміру щомісячного матеріального забезпечення. Вказаний Договір було 09.10.1986 року посвідчено старшим державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Слободян Є.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 26355. Вбачається, що текст вказаного Договору містить запис про Заборону із зазначенням того, що 09.10.1986р., Слободян Е.Б. , старшим державним нотаріусом сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори, на підставі ст. 54 Закону УРСР «Про державний нотаріат» у зв`язку з посвідченням договору довічного утримання накладається заборона відчуження вказаного в договорі житлового дома, належного [PERSON] до моменту припинення договору довічного утримання. Зареєстровано в реєстрі для реєстрації заборон 2». Позивачка [PERSON] 16.11.1985 року уклала шлюб з [PERSON] . 12.10.1988 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) було укладено Договір, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив житловий будинок по [ADDRESS] . Вказаний договір було посвідчено старшим державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Слободян Є.Б. та зареєстровано в реєстрі за № 3-4907. 12.02.1991 року державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ляховою Р.М. було видано свідоцтво про право власності на підставі ст. 23 КОБС УРСР та згідно заяви подружжя [PERSON] та [PERSON] , яким засвідчено, що в загальному спільному майні подружжя, придбаному ними на протязі шлюбу, право власності належить в частині кожному з них. Загальне спільне майно подружжя, право власності на яке кожного з них посвідчується у вказаних долях, складається з: житлового будинку з господарськими та побутовими спорудами, що знаходиться на земельній ділянці розміром 300 кв.м., на якій розміщено: саманний обкладений цеглою жилий будинок А-1, жилою площею 21,0 кв.м., дощ.уборна Б, водоколонка №2, асфальт.мощення 1, огорожа № 1-4, раніше зареєстроване за [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 12.10.1988 року, посвідченого Сьомою дніпропетровською державною нотаріальною конторою. 12.02.1991 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) був укладений договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець продав, а покупець купила частину житлового будинку [ADDRESS] . Вказаний договір посвідчено державним нотаріусом Сьомої дніпропетровської державної нотаріальної контори Ляховою Р.М. та зареєстровано в реєстрі за № 2-676. Таким чином, позивач є власником вказаного будинку в цілому. 12.03.1991 року [PERSON] отримала Державний акт серія ДП № 022410 на право приватної власності на земельну ділянку, площею 0,0309 га, розташовану за адресою [ADDRESS] з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд. На початку 2020 року позивачка вирішила продати вказаний будинок і після звернення до нотаріуса дізналася, що в Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна міститься запис про обтяження майна шляхом заборони його відчуження (реєстраційний номер 3574102, що зареєстровано 08.08.2006 року реєстратором: Державний нотаріальний архів в Дніпропетровській області, підстава обтяження: Договір довічного утримання: 2-6355 від 09.10.1986, посвідчений Сьомою Дніпропетровською державною нотаріальною конторою (додаткові дані-архівний запис № 1525-21 від 09.10.1986р.). Постановою Сьомої дніпровської державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про відмову у вчиненні нотаріальних дій від 22.02.2021 року [PERSON] постановлено про неможливість вчинення нотаріальної дії - зняття заборони відчуження нерухомого майна - житлового будинку [ADDRESS] , зареєстрованої Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області 08.08.2006 року № 3574102; підстава обтяження Договір довічного утримання, 2-6355 від 09.10.1986 року, з посиланням на відсутність звернення сторони набувача [PERSON] згідно вищезазначеного договору щодо виконання умов договору довічного утримання; у зв`язку з наданням інформації державним нотаріусом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області Костомарова Ю.С., що на примірнику договору довічного утримання в наряді «Договорів відчуження житлових будинків» відсутні відмітки про зняття або розірвання договору. Про відсутність відмітки на договорі про довічне утримання про зняття заборони або розірвання договору позивач була повідомлена і листом Державного нотаріального архіву в Дніпропетровській області від 29.10.2020 року. Листом від 08.02.2021 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Дніпровському, Солонянському районах Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) представник [PERSON] - адвокат Журікова І.В. на звернення була повідомлена про те, що за даними Державного реєстру актів цивільного стану громадян на [PERSON] складений актовий запис про смерть № 1943 від 25.12.1987 року Бабушкінським (нині Шевченківським) відділом державної реєстрації актів цивільного стану м. Дніпропетровська. Вказане підтверджується Повним витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № 00035400837 від 16.04.2022 року, наданого на ухвалу суду, з якого вбачається, що [PERSON] помер [INFO] , актовий запис про смерть 1943 від 25.12.1987 року. Статтями 425, 427 ЦК України передбачено, що за договором довічного утримання одна сторона, що є непрацездатною особою за віком або станом здоров`я (відчужувач), передає у власність другій стороні (набувачеві майна) будинок або частину його, взамін чого набувач майна зобов`язується надавати відчужувачеві довічно матеріальне забезпечення в натурі у вигляді житла, харчування, догляду і необхідної допомоги. Відчуження будинку набувачем за життя відчужувача не допускається. Відповідно ж до ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Статтею 391 ЦК України передбачене право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу Конвенції про права людини встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Тлумачення цього положення як захисту права власності було здійснено Європейським судом з прав людини у справі «Маркс проти Бельгії», в рішення у якій суд зазначив: «Визнаючи, що кожен має право мирно володіти своїм майном, ст. 1 у своїй суті забезпечує право власності». У рішенні по справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції» суд нагадує, що втручання в право на мирне володіння майном повинне здійснюватися з дотриманням «справедливого балансу» між вимогами загального інтересу суспільства та вимогами захисту основоположних прав. Рішенням у справі «Прессос компанія Нав`єра А.О.» та інші проти Бельгії» Європейським судом встановлено, що має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти шляхом ужиття будь-якого заходу для позбавлення особи її власності. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Таким чином, вищенаведеними положеннями чинного законодавства України передбачено, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю, у цьому випадку відповідно до змісту статтей 379, 382 ЦК України об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира. Відповідно до Положення про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року №31/5, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами), підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Згідно п.5 глави 15 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року № 296/5, нотаріус, який наклав заборону, знімає заборону відчуження майна за рішенням суду. Арешти (заборони), які були накладені на підставі заяв, повідомлень, листів будь-яких підприємств, установ, організацій, банків, ухвал, рішень суду, слідчих органів, рішень виконкомів тощо у період до 1998 року до Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, внесені з паперових носіїв (алфавітних книг). Таким чином, вбачається, що відповідно до умов вищевказаного договору довічного утримання відбувся перехід права власності на житловий будинок по [ADDRESS] від [PERSON] до [PERSON] у зв`язку зі смертю [PERSON] , тому заборона на відчуження вказаного нерухомого майна підлягала скасуванню у зв`язку зі смертю відчужувача - [PERSON] , проте ця заборона не була скасована до цього часу. Встановлено, що наявність вказаної заборони відчуження вказаного нерухомого майна порушує права та законні інтереси позивачки як власника вищевказаного будинку на розпорядження ним на свій розсуд, що змусило її звернутися до суду із даним позовом. Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню із скасуванням заборони - відповідного запису про обтяження майна - житлового будинку [ADDRESS] , що зареєстровано Державним нотаріальним архівом в Дніпропетровській області 08.08.2006 року № 3574102, шляхом заборони його відчуження; підстава обтяження: Договір довічного утримання, 2-6355 від 09.10.1986 р. (додаткові дані - архівний запис № 1525-21 від 09.10.1986р.) в Єдиному державному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна. Ухвалюючи рішення у справі про задоволення позовних вимог, суд враховує те, що відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена. Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року №63566/00). У відповідності до ст. 141 ЦПК України, зважаючи на те, що суд дійшов висновку про необхідність задоволення позовних вимог, з відповідача [PERSON] на користь [PERSON] понесені витрати по справі - сплачений судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved