Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] 26 грудня 2019 року звернулася до Бориславського міського суду Львівської області з позовом до [PERSON] про стягнення на її користь аліментів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 3000 гривень, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 20 грудня 2019 року і до повноліття дитини. Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що з 2011 року перебувала в шлюбі з відповідачем. У них народився син [PERSON] , [INFO] . Шлюб між сторонами розірвано рішенням суду від 12 листопада 2019 року. Після розлучення дитина проживає з позивачкою, витрати з утримання дитини позивач здійснює самостійно, відповідач не бере належної участі в утриманні та вихованні сина. Тому є необхідність стягувати аліменти в примусовому порядку. Позивач не може одна забезпечити дитині належний рівень життя, батько дитини є здоровим та працездатним, отже зможе сплачувати аліменти на рівні 3\~000 грн щомісячно, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.\~Дитина для\~повноцінного усестороннього\~розвитку займається\~айкідо,\~де розмір\~місячного членського\~внеску становить\~500\~гривень.\~Позивач вважає,\~що при\~сплаті відповідачем\~аліментів у\~зазначеному розмірі\~забезпечується рівність\~при несенні\~обов`язку з\~утримання дитини. Відповідач також має у власності нерухоме майно, зокрема, нежитлове приміщення площею 3,5 кв.м. та двокімнатну квартиру загальною площею 64,3 кв.м. на [ADDRESS] . Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 10.01.2020 визначено головуючого суддю Слиша А.Т. Ухвалою судді від 20 січня 2020 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та визначено, що справа буде розглядатися за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Відповідач [PERSON] подав до суду відзив від 11 лютого 2020 року на позовну заяву, в якому просить відмовити у позові, позовні вимоги [PERSON] вважає необґрунтованими. Твердження позивачки про те, що син проживає з нею, є не правдивими і не підтвердженими. Син практично від народження проживав за адресою фактичного проживання відповідача. Після розлучення з позивачкою син також частково проживає з відповідачем. Рішенням органу опіки та піклування визначено місце проживання дитини потижнево з кожним з батьків. Стягнення аліментів з відповідача за час, коли дитина проживає з ним, суперечить законодавству. Відповідач сплачує аліменти за рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 15 листопада 2010 року на утримання неповнолітньої [PERSON] , 2010 року народження. Отже з нього стягується третина доходу, проте, згідно з Законом «Про виконавче провадження» по декількох виконавчих провадженнях сукупна сума утримань не може перевищувати 50 % доходу боржника. 15 вересня 2020 року судом залучено до участі в розгляді справи третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] . Позивач [PERSON] \~та її\~представник [PERSON] у судовому засіданні позов підтримали, дали пояснення, аналогічні змісту позовної заяви. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] у судовому засіданні позов не визнали, дали пояснення, аналогічні змісту відзиву на позовну заяву. Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, [PERSON] , у судове засідання не прибула. У матеріалах справи міститься її клопотання про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримує. Вислухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов такого висновку. Судом встановлено, що сторони\~у справі\~ [PERSON] \~та [PERSON] \~з 2011\~року перебували\~в зареєстрованому\~шлюбі.\~Рішенням Бориславського\~міського суду\~від 12.11.2019\~шлюб розірвано.\~Позивач змінила\~24\~грудня 2019 року прізвище зі « [PERSON] » на « [PERSON] », що стверджується копією паспорта позивачки. Сторони у\~справі є\~батьками [PERSON] ,\~ [INFO] , що підтверджується копією виписки зі свідоцтва про народження (а.с.7,8). Враховуючи відсутність добровільної згоди між батьками щодо порядку реалізації їх обов`язку щодо утримання і матеріального забезпечення дитини - наявні правові підстави для стягнення з відповідача аліментів на її утримання. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (ч. 2 ст. 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві. Зокрема правовідносини щодо утримання неповнолітніх дітей регулюються ст. ст. 180, 181 ч. 3, 182 ч.1, ч.2 Сімейного кодексу України, відповідно до яких: батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей; за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. При визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ст.\~141\~СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони в шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує вимоги ст.ст. 182, 184 СК України. Судом встановлено, що сторони у справі проживають окремо, неповнолітня дитина сторін [PERSON] , [INFO] , зареєстрований разом із матір`ю позивачем у справі з 09 жовтня 2019 року за адресою [ADDRESS] (а.с.81). Фактично проживає разом із позивачем за адресою [ADDRESS] . Зазначене не заперечувалось сторонами у справі та підтверджується наданими сторонами доказами. Позивач не обґрунтовуючи навіть орієнтовного розміру витрат на неповнолітнього сина, просить стягнути з відповідача аліменти в розмірі 3000 гривень 00 копійок, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, обґрунтовує вказану суму коштів витратами на харчування, купівлю одягу, шкільних речей, відвідування гуртків, відвідування садочку, організація дозвілля дітей, дитина потребує медичних обстежень та лікування, тощо. При цьому, як зазначила позивач у судовому засіданні, вибір садочку, гуртку відбувався за погодженням з відповідачем, тобто він не заперечував на відвідування дитиною зазначених закладів. У підтвердження чого суду надано копії відповідних квитанцій та чеків. Будь-яких доказів у підтвердження свого майнового стану позивачем суду не надано. Відповідач, заперечуючи позовні вимоги, зазначає, що його малолітній син періодично проживає за його місцем фактичного проживання. Тимчасове проживання сина з позивачем має епізодичний характер. Тобто позивачем не доведено існування юридичного факту проживання малолітнього сина з позивачем, що у свою чергу надає право позивачу звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів. На підтвердження зазначених обставин посилається на ряд письмових доказів, в тому числі рішення №29 комісії з питань захисту прав дитини Пустомитівської районної державної адміністрації від 05 лютого 2020 року (а.с.41), розпорядження Пустомитівської районної адміністрації від 19 лютого 2020 року за №82 (а.с.42) про визначення тимчасового місця проживання малолітнього [PERSON] почергово потижнево з кожним із батьків починаючи з 10 лютого 2020 року до 01 червня 2020 року, а також акти фактичного проживання від 13 січня 2020 року (а.с.44), 25 травня 2021 року (т.2 а.с.27) та від 21 жовтня 2021 року (т.2 а.с.28). Разом з\~тим,\~відповідно до змісту ст.ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Отже, сторона, яка посилається на ті чи інші обставини, знає і може навести докази, на основі яких суд може отримати достовірні відомості про них. В іншому разі, за умови недоведеності тих чи інших обставин суд вправі винести рішення у справі на користь протилежної сторони. Таким чином, доказування є юридичним обов`язком сторін і інших осіб, які беруть участь у справі. Положеннями ч. 1 ст. 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно зі ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Відповідно ст.80 ЦПК достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідач [PERSON] не довів наявності фактів почергового проживання у сторін малолітнього сина після 01 червня 2020 року (кінцева дата почергового проживання дитини у батьків відповідно до розпорядження Пустомитівської районної адміністрації від 19 лютого 2020 року). Надані відповідачем акти фактичного проживання від 13 січня 2020 року, 25 травня 2021 року та від 21 жовтня 2021 року про «часткове» проживання малолітнього [PERSON] разом з батьком не є достатніми доказами і не спростовуються право позивача звертатися до суду з позовом про стягнення аліментів. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, встановивши обставини справи та відповідні ним правовідносини, надавши оцінку належності та допустимості кожного доказу окремо, а також достатності доказів в їх сукупності, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Статтею 5 Протоколу №7 Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод встановлено, що кожен із подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. Статтями 18, 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, встановлено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Батьки, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до ст.150\~Сімейного кодексу\~України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 ст.179 СК України, аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини (ч.2 ст. 179 СК України). Отже, обов`язок батьків з утримання дітей виникає незалежно від факту реєстрації шлюбу, наявності між ними фактичних шлюбних відносин або спільного проживання. Батьки зобов`язані утримувати своїх дітей незалежно від того, перебувають вони в шлюбі чи шлюб між ними розірвано. Обов`язок батьків утримувати дітей є безумовним. Згідно з ст.\~8\~Закону України\~«Про охорону\~дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно з положеннями Конвенції про права дитини, ч.7, ч.8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Як вбачається з наданих суду квитанцій, чеків, які містяться в матеріалах справи, відповідач [PERSON] періодично надає майнову допомогу на утримання неповнолітнього сина. Відповідач підтвердив у судовому засіданні, що працює, проте не надав суду інформації щодо розміру доходів. При цьому у відповідача наявні аліментні зобов`язання перед іншими особами, зокрема рішенням Шевченківського районного суду м.Львова від 15 листопада 2010 року з нього в користь третьої особи у справі [PERSON] стягуються аліменти на утримання [PERSON] , [INFO] щомісячно в розмірі 1/3 частини із всіх видів заробітку, але не менше ніж 30% прожиткового мінімуму, встановленого для дитини відповідного віку, починаючи з 22 жовтня 2010 року до досягнення дитиною повноліття. (а.с.39). Разом з тим, згідно даних інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №193111721 від 15 грудня 2019 року, вбачається, що відповідачу [PERSON] на праві приватної власності належать: двокімнатна квартира загальною площею 64,3 кв.м за адресою [ADDRESS] (а.с.5). Суд при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння майнового становища платника й одержувача аліментів. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Так, аналізуючи докази, зібрані у судовому засіданні та надані сторонами на підтвердження своїх позовних вимог/заперечень, при визначенні розміру аліментів суд враховує, що відповідно до вимог закону сторони нарівні зобов`язані утримувати дитину до досягнення останньою повноліття і створювати для неї необхідні передумови для її розвитку і забезпечення організації життя дитини, також враховує розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також приймаючи до уваги обов`язок відповідача утримувати свою неповнолітню дитину, суд вважає, що заявлений позивачем розмір аліментів у розмірі 3000 гривень на дитину щомісячно, є завищеним. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2019 рік», встановлено у 2019 році прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць у розмірі з 1 грудня (на момент звернення позивача до суду) становить 2218 гривень. Частинами 6, 8 статті 7 Сімейного кодексу України визначено, що жінка та чоловік мають рівні права та обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. З огляду\~на зазначене,\~суд вважає\~за необхідне\~задовольнити позовні\~вимоги [PERSON] \~про стягнення\~аліментів на\~утримання неповнолітньої\~дитини частково\~та стягнути\~з [PERSON] \~на користь\~позивача \~аліменти на\~аліменти на\~утримання неповнолітнього\~сина [PERSON] ,\~ [INFO] ,\~у твердій\~грошовій сумі\~в розмірі\~2000\~(дві\~тисячі)\~гривень,\~який є\~таким,\~що дозволить\~на цей\~час забезпечити\~матеріальне утримання\~дитини, оскільки такий розмір є більшим від половини визначеного законом прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку. При цьому\~суд зазначає,\~що розмір\~аліментів не є сталою величиною та може бути змінений відповідно до ч.1 ст.192 СК України, за якою розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 191 СК України аліменти на\~дитину присуджуються\~за рішенням\~суду від\~дня пред`явлення\~позову,\~а в\~разі подання\~заяви про\~видачу судового\~наказу -\~із дня\~подання такої\~заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Враховуючи розпорядження Пустомитівської районної адміністрації від 19 лютого 2020 року за №82 (а.с.42) про визначення тимчасового місця проживання малолітнього [PERSON] почергово потижнево з кожним із батьків починаючи з 10 лютого 2020 року до 01 червня 2020 року, суд вважає за необхідне аліменти на дитину присудити поза межами вищезгаданого терміну почергового проживання неповнолітнього сина у сторін, а саме: з 02 червня 2020 року. Відповідно до частини першої статті 5\~Закону України\~від 08\~липня 2011\~року №\~3674-VI\~«Про судовий\~збір» від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються, зокрема, позивачі у справах про стягнення аліментів. Таким чином, згідно зі ст. 141 ЦПК України, оскільки суд дійшов висновку про часткове задоволення позову, з відповідача слід стягнути судовий збір у розмірі 992,40 гривень у дохід держави. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved