Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

18.09.2018 року [PERSON] звернувся до Київського районного суду м. Харкова з позовом про визнання недійсними кредитних та іпотечних договорів та стягнення коштів до ПАТ «Укрсоцбанк». 27.11. 2018 року суддею Київського районного суду м. Харкова Золотарьової Л.І. постановлено ухвалу про направлення справи за підсудністю до Голосіївського районного суду м. Києва. 22.01.2019 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва [PERSON]., постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. У зв`язку з рішенням Вищої ради Правосуддя № 1464/0/15-20 від 21.05.2020 року [PERSON] звільнено з посади судді Голосіївського районного суду міста Києва. На підставі п. 2.3.50 Положення про автоматизовану систему документообігу у Голосіївському районному суді м. Києва, але не виключно, керівником апарату Голосіївського районного суду міста Києва видано розпорядження № 407 про призначення автоматизованого розподілу цивільної справа № 752/17236/18. Відповідно до повторного автоматичного розподілу справ у Голосіївському районному суді м. Києва, 15.06.2020 року справа № 752/17236/18 передана до провадження судді Плахотнюк К.Г. 04.08.2020 року суддею Голосіївського районного суду м. Києва Плахотнюк К.Г., постановлено ухвалу про прийняття справи до свого провадження за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання. 13.05.2021 року Голосіївським районним судом м. Києва постановлено ухвалу про заміну відповідача ПАТ «Укрсоцбанк» його правонаступником АТ «Альфа-Банк» та закриття підготовчого провадження, призначено справу до судового розгляду. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивачем зазначено, що 25.07.2006 року та 19.08.2008 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитні договори відповідно № 823/2-27/24/6-95 і № 823/2-27/24/8-62 про надання кредитів в іноземній валюті у розмірі 30 000, 00 дол. США та 55 000, 00 дол. США. Зазначені кредитні договори суперечать Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», що затверджена постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003 року та зареєстрованої в МЮУ № 1172/8493 від 17.12.2003 року та Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженим постановою Правління НБУ № 200 від 30.05.2007 року та зареєстрованої в МЮУ № 656/13923 від 18.06.2007 року, оскільки укладені саме в іноземній валюті, а також графік повернення відсотків також оформлено в іноземній валюті. Крім того, 25.07.2006 року і 19.08.2008 року між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено іпотечні договори відповідно № 823/3-27/24/6-180 та № 823/8-27/24/8-58, предметом яких була 3-кімнатна квартира [ADDRESS] та належала йому на праві приватної власності. 02.09.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Заславською К.В. вчинено виконавчий напис № 1816, відповідно до змісту якого звернуто стягнення на предмет іпотеки - 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] . Просив визнати недійсними: кредитні договори № 823/2-27/24/6-95 від 25.07.2006 року і № 823/2-27/24/8-62 від 19.08.2008 року, іпотечні договори № 823/2-27/24/6-180 від 25.07.2006 року і № 823/8-27/24/8-58 від 19.08.2008 року; стягнути з відповідача на його користь безпідставно набуте майно - сплачені відсотки за кредитними договорами № 823/2-27/24/6-95 від 25.07.2006 року і № 823/2-27/24/8-62 від 19.08.2008 року у розмірі 52 224, 02 дол. США та 532 961, 00 грн. заставної вартості квартири [ADDRESS] , а також судові витрати. У судовому засіданні позивач відсутній, звернувся до суду з клопотанням про розгляд справи за його відсутності, просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач АТ «Альфа-банк» явку свого представника у судове засідання не забезпечили, просили застосувати строки позовної давності та відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Врахувавши думку позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку, що заявлені позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. За змістом ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України. Судом встановлено, що 25.07.2006 року та 19.08.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» було укладено кредитні договори відповідно № 823/2-27/24/6-95 і № 823/2-27/24/8-62 про надання кредитів в іноземній валюті у розмірі 30 000, 00 дол. США та 55 000, 00 дол. США. 25.07.2006 року і 19.08.2008 року між [PERSON] та ПАТ «Укрсоцбанк» укладено іпотечні договори відповідно № 823/3-27/24/6-180 та № 823/8-27/24/8-58, предметом яких була 3-кімнатна квартира [ADDRESS] та належала [PERSON] на праві приватної власності. 02.09.2010 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Заславською К.В. вчинено виконавчий напис № 1816, відповідно до змісту якого звернуто стягнення на предмет іпотеки - 3-кімнатну квартиру [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом, позивач зазначив, що укладені між ним та ПАТ «Укрсоцбанк» кредитні договори суперечать Інструкції про порядок відкриття, використання і закриття рахунків у національній та іноземних валютах», що затверджена постановою Правління НБУ № 492 від 12.11.2003 року та зареєстрованої в МЮУ № 1172/8493 від 17.12.2003 року та Правилам використання готівкової іноземної валюти на території України, затвердженим постановою Правління НБУ № 200 від 30.05.2007 року та зареєстрованої в МЮУ № 656/13923 від 18.06.2007 року, оскільки укладені саме в іноземній валюті, а також графік повернення відсотків також оформлено в іноземній валюті. Згідно п.6 ст.3, ч.3 ст.509 ЦК України зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості, як складових елементів загального конституційного принципу верховенства права. Частиною першою статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із частиною першою статті 598 ЦК України зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Відповідно до частин першої та другої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. За частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (стаття 610 ЦК України). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди (стаття 611 ЦК України). Вирішуючи спір в частині того, чи порушує укладення спірного кредитного договору в іноземній валюті вимоги діючого законодавства, суд виходить із наступного: Заборону надання (отримання) споживчих кредитів в іноземній валюті на території України встановлено Законом України від 22 вересня 2011 року «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо врегулювання відносин між кредиторами та споживачами фінансових послуг», який набрав чинності 16 жовтня 2011 року. З огляду на правила дії законів у часі недодержання вимог статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», які внесені 22 вересня 2011 року, не може бути підставою для визнання недійсними умов кредитного договору, укладеного 31 січня 2008 року до набрання чинності цих змін. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені статтею 193, частиною четвертою статті 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі - Декрет № 15-93, діяв на момент укладення договору), Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Декретом № 15-93 встановлено режим здійснення валютних операцій на території України, визначено загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства. У статті 5 Декрету № 15-93 визначено, що операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій Національного банку України. Генеральні ліцензії видаються комерційним банкам та іншим фінансовим установам України, національному оператору поштового зв`язку на здійснення валютних операцій, що не потребують індивідуальної ліцензії, на весь період дії режиму валютного регулювання. Індивідуальні ліцензії видаються резидентам і нерезидентам на здійснення разової валютної операції на період, необхідний для здійснення такої операції. Згідно статті 1 Декрету № 15-93 комерційні банки не входять до категорії «резидентів» та «нерезидентів» та змістом вказаного Декрету не передбачено обов`язку банку в отриманні індивідуальної ліцензії на передачу іноземної валюти в позику. Крім того, 09 лютого 2019 року Декрет № 15-93 втратив чинність у зв`язку із введенням в дію Закону України «Про валюту і валютні операції», за змістом частини першої статті 9 якого банки надають банківські та інші фінансові послуги, якщо вони є валютними операціями, на підставі банківської ліцензії. Статтею 524 ЦК України визначено, що зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Заборони на виконання грошового зобов`язання в іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові від 16 січня 2019 року (справа №373/2054/16-ц, провадження №14-44) Велика Палата Верховного Суду виклала такий правовий висновок стосовно проблеми стягнення заборгованості в іноземній валюті: «гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику». Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Правилами ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам ; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності ; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі ; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним ; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей); недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним ; якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З огляду на встановлені вище судом обставини, з боку відповідача відсутні будь-які порушення порядку укладення оспорюваних з позивачем правочинів, а тому підстави для визнання їх недійсним відсутні. Відтак, позовні вимоги [PERSON] до АТ «Альфа-Банк» про визнання недійсними кредитних та іпотечних договорів та стягнення коштів, не підлягають задоволенню судом у повному обсязі. Підстави для розподілу судових витрат відсутні. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed