Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач Орган опіки та піклування районної адміністрації Запорізької міської ради по Вознесенівському району в інтересах малолітнього [PERSON] до [PERSON] , про стягнення аліментів та позбавлення батьківських прав, посилаючись на те, що малолітній [PERSON] опинився у складних життєвих обставинах. Відомості про батька дитини внесені зі слів матері відповідно до ч.1 ст. 135 Сімейного кодексу України. [PERSON] з 07 жовтня 2020 року і по теперішній час перебуває в комунальній установі «Запорізький обласний спеціалізований будинок дитини «Сонечко». 03.08.2020 року від вказаної установи надійшов лист про вжиття заходів щодо захисту прав дитини, оскільки його мати [PERSON] за час перебування сина в будинку дитини « Сонечко », жодного разу його не відвідала, потребами, здоров`ям, умовами проживання не цікавиться. Згідно з письмовими поясненнями [PERSON] від 18.03.2021 року вона на той час проживала в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте умови проживання там не дозволяли забрати [PERSON] в її сім`ю. [PERSON] зобов`язалась до кінця літа 2021 року вирішити свої побутові проблеми, створити необхідні умови для життя та розвитку сина. [PERSON] попереджено про відповідальність за ухилення від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина. 31.08.2021 року у відділі у справах дітей Запорізької міської ради по Вознесенівському районі з [PERSON] проведено бесіду, в ході якої вона повідомила, що на даний час мешкає в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] разом з донькою [PERSON] [INFO] , не має змоги забрати сина [PERSON] в свою сім`ю, проти позбавлення її батьківських прав не заперечує, тому позивач змушений звернутися до суду в інтересах малолітнього [PERSON] . Представник позивача у судове засідання не з`явився, надав заяву щодо слухання справи за його відсутності, проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач, будучи повідомленим судом належним чином про час і місце розгляду справи, у судове засідання не з`явився і не повідомив суд про причини неявки, відзиву чи будь-яких інших заяв та клопотань до суду не надавав. Оскільки суд не має відомостей про причину неявки відповідача, повідомленого належним чином, відповідно до вимог ч.4 ст.223, ч.1 ст.280 ЦПК України, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Суд, вивчивши матеріали справи і дослідивши письмові докази, дійшов наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. Згідно з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Положеннями ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Статтями 12, 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст.ст. 76, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 165 Сімейного кодексу України передбачено право органу опіки та піклування на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав. Відповідно до п.3 ст.166 Сімейного кодексу України, при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 09 вересня 2020 року Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) - [PERSON] є матір`ю неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , актовий запис №741 від 02.09.2020 року (а.с.6). Згідно з інформацією наданою Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), державна реєстрація народження [PERSON] проведена відповідно до частини першої ст.135 Сімейного кодексу України (за вказівкою матері) (а.с.7). Відповідно до акту про факт передачі дитини в Будинок дитини «Сонечко» від 07.10.2020 року малолітня дитина [PERSON] була прийнята в установу (а.с.8). З повідомлення Комунальної установи «Запорізький обласний спеціалізовани будинок дитини «Сонечко» Запорізької обласної ради до начальника Служби (управління) у справах дітей Запорізької міської ради встановлено: [PERSON] , з заявою щодо продовження перебування сина в Будинку дитини не зверталася, за 2021 рік [PERSON] свою дитину не відвідала жодного разу, потребами дитини, станом здоров`я умовами проживання не цікавиться. У зв`язку з чим виникло питання про доцільність позбавленні [PERSON] батьківських прав у відношенні до малолітнього [PERSON] (а.с.9). Згідно з письмовими поясненнями [PERSON] від 18.03.2021 року вона на той час проживала в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] , проте умови проживання там не дозволяли забрати [PERSON] в її сім`ю. [PERSON] зобов`язалась до кінця літа 2021 року вирішити свої побутові проблеми, створити необхідні умови для життя та розвитку сина. [PERSON] попереджено про відповідальність за ухилення від виконання батьківських обов`язків по відношенню до сина (а.с.10). Згідно з заявою [PERSON] від 31.08.2021 року поданою до відділу у справах дітей Запорізької міської ради по Вознесенівському районі, що вона на даний час мешкає в однокімнатній квартирі за адресою: [ADDRESS] разом з донькою [PERSON] [INFO] , не має змоги забрати сина [PERSON] в свою сім`ю, проти позбавлення її батьківських прав не заперечує (а.с.11). 08.09.2021 року Головою районної адміністрації по Вознесенівському району ЗМР В.В. Лисенко складено висновок про доцільність позбавлення [PERSON] , [INFO] батьківських прав по відношенню до [PERSON] [INFO] (а.с.3). Згідно зі статтею 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року зі змінами, схваленими резолюцією 50/155 Генеральної Асамблеї ООН від 21 грудня 1995 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради №789-X11 від 27 лютого 1991 року, в усіх випадках щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питанням соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї. Відповідно до статті 18 Конвенції про права дитини батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. На підставі ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Згідно зі ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, в пункті 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особи потребує любові та розуміння. Вона повинна, коли це можливо, зростати під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому разі, в атмосфері любові, моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини бути розлучена зі своєю матір`ю. Відповідно до ст.150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виключною мірою відповідальності за невиконання батьківського обов`язку є позбавлення батьківських прав. Це допускається лише на підставі та в порядку, визначеному законом. Підстави для позбавлення батьківських прав визначені у ст. 164 СК України, зокрема, мати і батько можуть бути позбавлені батьківських прав, якщо вона, він, ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Пунктами 2-5 частини першої статті 164 Сімейного Кодексу України передбачено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва. Європейський суд з прав людини зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України»). Позивачем доведено факти ухилення [PERSON] від виконання батьківських обов`язків, а саме: не піклування про фізичний і духовний розвиток дитини, зокрема: не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування, не спілкується з дитиною; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, що відповідає поняттю «ухилення від виконання батьківських обов`язків». Щодо стягнення з відповідача на користь будь-якої особи або закладу, що буде здійснювати функції опіки/піклування над дитиною, аліменти на утримання малолітнього - [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/4 частини від її заробітку (доходу) на дитину, але не менше, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і до досягнення дітиною повноліття, суд зазначає наступне. На підставі ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 1 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів, наявність у останнього інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інші обставини, що мають істотне значення. Частиною 1 ст. 191 СК України встановлено, що аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Таким чином, приймаючи до уваги інтереси малолітнього [PERSON] , його стан здоров`я, стан здоров`я і матеріальне становище відповідача, той факт, що відповідач має змогу сплачувати аліменти, а також те, що відповідач в добровільному порядку кошти на утримання дитини не виділяє, враховуючи те, що відповідач має на утриманні неповнолітню дочку [PERSON] , суд дійшов висновку, що відповідач має можливість надавати будь-якій особі або закладу, що буде здійснювати функції опіки/піклування над дитиною матеріальну допомогу на його утримання. Так як позивач при подачі позовної заяви був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача відповідно до ст. 141 Цивільного-процесуального кодексу України повинен бути стягнений судовий збір на користь держави. У зв`язку із викладеним, аналізуючи зібрані у справі докази та вимоги чинного законодавства, враховуючи обставини справи, суд вважає за доцільно позбавити батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини [PERSON] та стягнути з [PERSON] аліментів на утримання малолітньої дитини [PERSON] .

Outcome: approved