Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом про стягнення заборгованості за договорами позики до відповідача\~ [PERSON] , посилаючись на те, що 01.09.2021 року відповідач [PERSON] взяв у нього в борг 126 192 (сто двадцять шість тисяч сто дев`яносто дві) грн., про що написав відповідну розписку. При цьому взяв на себе зобов`язання повернути йому позику 15.10.2021 року. Позивач зазначає, що на теперішній час відповідач [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконав, та борг не віддав. Позивач вважає, що має всі процесуальні права звернутися до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення боргу за договором позики у розмірі 126 192 (сто двадцять шість тисяч сто дев`яносто дві) грн. На основі викладеного, позивач просить суд стягнути з [PERSON] , [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , на користь [PERSON] , [ADDRESS] , РНОКПП [NUMBER] , заборгованість за договором позики від 01.09.2021 року в сумі 126 192 (сто двадцять шість тисяч сто дев`яносто дві) грн. Ухвалою судді Садгірського районного суду м. Чернівці від 11 січня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено судове засідання на 10 січня 2022 року. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явився подавши до суду заяву з проханням розглянути справу у його відсутність. 08 лютого 2022 року від представника відповідача адвоката Вакарчука В.І. надійшла заява про визнання позову. Не заперечує проти ухвалення судом рішення про його задоволення. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав у повному обсязі.\~ Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи, в разі, якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. У зв`язку з цим, на підставі ст.247 ЦПК України, суд вважає за можливе розглянути справу без фіксування судового процесу. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та підлягають до задоволення виходячи з наступного. Так, відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками (частина друга статті 1046 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. Частиною другою статті 1047 ЦК України визначено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. З аналізу статей 510, 545, 1046, 1047 ЦК України вбачається, що розписка є борговим документом та може бути надана позикодавцем для підтвердження перед ним невиконаного зобов`язання за договором позики. Так, судом встановлено, що згідно оригіналу наявної в матеріалах справи розписки від 01.09.2021 року [PERSON] взяв у [PERSON] 126 192 (сто двадцять шість тисяч сто дев`яносто дві) грн., та зобов`язується їх віддати 15.10.2021 року. Вказане свідчить про факт отримання відповідачем [PERSON] від позивача [PERSON] зазначених в позові коштів у сумі 126 192 (сто двадцять шість тисяч сто дев`яносто дві) грн., із зобов`язанням 15.10.2021 р. повернути кошти, а також про те, що саме відповідач [PERSON] з власної волі уклав договір позики з позивачем [PERSON] та отримав зазначені в розписці кошти . Статтею 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Верховний Суд України у постанові від 18 вересня 2013 року № 6-63цс13 зазначив, що письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але і факту передачі грошової суми позичальнику. Разом з тим, за змістом частини 1 статті 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин першої та другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Велика Палата Верховного суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справ №464/3790/16-ц (провадження №14-465цс18) вказала, що за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Таким чином, враховуючи вищезазначені норми матеріального права та позиції викладені у вищевказаній постанові Верховного Суду від 16.01.2019 року, суд приходить до висновку, що грошові суми зазначені в розписці від 01.09.2021 року підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] , у зв`язку з невиконанням боржником своїх зобов`язань взятих за вказаною розпискою. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку щодо обґрунтованості позовних вимог, а тому вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] грошову суму у розмірі 126 192 (сто двадцять шість тисяч сто дев`яносто дві) грн. Також згідно вимог статті 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 1261, 92 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved