Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

11.01.2022 року орган опіки та піклування звернулись до суду із зазначеним позовом, та уточнивши позовні вимоги 14.02.2022 року, просили позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , та стягнути з відповідача аліменти на користь малолітнього сина [PERSON] в твердій грошовій сумі у розмірі 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку; вирішити питання про розподіл судових витрат. Свої вимоги мотивували тим, що [PERSON] є матір`ю малолітнього [PERSON] , 2021 року народження. За рішенням виконавчого комітету Чижівської сільської ради від 05.01.2021 року дитина відібрана від матері у зв`язку з виникненням загрози життю та здоров`ю дитини. Відповідач являється також матір`ю дітей: [PERSON] , 2012 року народження; [PERSON] , 2016 року народження; [PERSON] , 2018 року народження; [PERSON] , 2020 року народження та [PERSON] , 2020 року народження. За рішенням виконавчого комітету Чижівської сільської ради від 2019 року [PERSON] , 2012 року народження, [PERSON] , 2016 року народження та [PERSON] , 2018 року народження, відібрано від матері у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози. [PERSON] та [PERSON] проживають разом з батьком в Хмельницькій області, [PERSON] - знаходиться в дитячому будинку в м. Житомир. Діти [PERSON] та [PERSON] , 2020 року народження відібрані від матері у зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров`я малолітніх дітей та влаштовані до дитячого будинку м. Хмельницький. Відповідач не цікавиться здоров`ям дітей, не спілкується з ними, не створює умов для отримання освіти, матеріально не забезпечує. Згідно характеристики з місця проживання відповідач характеризується посередньо, ніде не працює, життям та здоров`ям дітей не цікавиться, до сільської ради не зверталась з приводу працевлаштування, бажання працювати не проявляє. За місцем проживання не створила належні умови для проживання та виховання малолітньої дитини. Тому орган опіки та піклування з метою захисту прав малолітньої дитини змушений звернутись до суду з позовом про позбавлення батьківських прав щодо дітей та стягнення аліментів. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав повністю, просила задовольнити з підстав, зазначених у позові. Представник відповідача [PERSON] та відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнали повністю. Просили відмовити у задоволенні позову, оскільки відповідач фактично була позбавлена можливості виховувати дитину. З народження вона перебувала у будинку дитини. У зв`язку з введенням воєнного стану дитячий будинок переїхав на західну частину Україну. Неналежне виконання батьківських обов`язків відповідачем щодо п`ятьох своїх старших дітей не може слугувати підставою для позбавлення батьківських прав щодо шостої дитини. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши у судовому засіданні матеріали справи та подані докази, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є матір`ю малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтвв про народження (а.с. 7). Згідно витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян відомості про батька хлопчика записані за вказівкою матері (ч. 1 ст. 135 СК України). Відповідно до довідки про склад сім`ї, виданої Чижівською сільською радою від 04.01.2022 року, [PERSON] проживає без реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Разом з нею проживають батько [PERSON] , мати [PERSON] , брат [PERSON] та сестра [PERSON] (а.с. 11). При обстеженні матеріально-побутових умов проживання в акті від 15.12.2021 року було встановлено, що умови проживання незадовільні, будинок не придатний для проживання малолітньої дитини, кімнати малі та тісні. Умови для проживання малолітньої дитини відсутні (а.с. 14). Відповідно до довідки-характеристики, виданої виконкомом Чижівської сільської ради 04.01.2022 року, [PERSON] за період проживання в селі Морозівка Чижівської сільської ради Новоград-Волинського району показала себе з позитивної сторони. З приводу працевлаштування до сільської ради не зверталась. В громадських місцях та вдома поводить себе задовільно (а.с.10). Згідно рішення Чижівської сільської ради Новоград-Волинського району №1 від 05.01.2022 року вирішено відібрати новонароджену дитину [PERSON] , [INFO] , від матері [PERSON] , в зв`язку з виникненням безпосередньої загрози для життя та здоров`я новонародженої дитини. У висновку органу опіки і піклування Чижівської сільської ради Новоград-Волинського району Житомирської області від 05.01.2022 про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітнього сина [PERSON] встановлено, що з жовтня 2016 року [PERSON] зареєстрована в с. Антонівка Хмельницької області, однак фактично проживає на території Новоград-Волинського району в с. Морозівка у будинку своїх батьків разом з братом. Згідно довідки характеристики з місця проживання характеризується посередньо, ніде не працює, життям та здоров`ям дітей не цікавиться і не зверталась до сільської ради з приводу працевлаштування, бажання працювати не проявляє, за час проживання на території сільської ради зарекомендувала себе нейтрально. Було встановлено, що з часу відібрання дітей мати не усунула причини, що слугували для їх відібрання. Вона свідомо ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дітей, нехтує ними, не проявляє до решти своїх дітей жодної материнської турботи та любові, байдужа до них, не спілкується з ними. Будучи матір`ю шістьох дітей [PERSON] ставила питання лише про повернення однієї доньки. Решта дітей її не цікавить. Виходячи з інтересів малолітньої дитини орган опіки та піклування Чижівської сільської ради вважає за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього сина [PERSON] . При вирішенні справи по суті суд керується наступними нормами права. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Частиною 1 ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша статті 12 Закону України «Про охорону дитинства»). Частиною 7 ст. 7 СК України передбачено, що дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно з ч.ч. 1-4 ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину. Відповідно до ч. 1 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені ч. 1 ст. 164 СК України. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України визначено, що мати, батько, можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Виходячи з тлумачення п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України суд має підстави для висновку, що ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав виключно за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковою мірою, яка тягне за собою надзвичайні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення батьківських прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У ч. 1 ст. 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають окремо і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. У справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини передбачено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Згідно пунктів 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року № 3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав», позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та інші), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку про відсутність правових підстав для застосування такого виняткового заходу, як позбавлення батьківських прав відповідача, оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу як винності в умисному ухиленні відповідачем від виконання їх батьківських обов`язків. В судовому засіданні [PERSON] заперечувала проти задоволення позову. Заявляла, що готова приймати участь у вихованні сина, її позбавили можливості виявити свої материнські почуття. Дані про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за неналежне виконання батьківських обов`язків, перебування відповідача на обліку у зв`язку з психічним захворюванням чи зловживанням алкоголем відсутні. З метою захисту якнайкращих інтересів дитини суд визнає за доцільне збереження її зв`язків із матір`ю, що забезпечить її розвиток у безпечному та стійкому середовищі, яке не є неблагополучним, оскільки зворотного судом не встановлено. Однак, даючи оцінку діям відповідача після народження дитини, суд вважає за доцільне повідомити [PERSON] про необхідність зміни ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків щодо виховання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Відтак встановлені підстави для відмови у задоволенні позову про позбавлення відповідачів батьківських прав щодо малолітнього сина. Щодо стягнення аліментів з [PERSON] , то суд застосовує наступні норми права. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини, вони зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття (ст.ст. 141, 180 СК України). Відповідно до ч. 2 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. Положеннями ст. 182 СК України визначено, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини та обмежено мінімальний розмір аліментів та встановлено, що їх розмір на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Виходячи з позиції якнайкращого забезпечення інтересів дитини, враховуючи, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного її розвитку, вимоги закону щодо мінімального розміру аліментів, суд приходить до переконання про необхідність стягнення з відповідача [PERSON] аліментів на користь її неповнолітнього сина в розмірі 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно. Відповідно до положень ст. 191 СК України стягнення аліментів потрібно проводити з дня пред`явлення позову, тобто з 11.01.2022 року. Рішення в межах суми платежу за один місяць, відповідно до вимог ст. 430 ЦПК України, слід допустити до негайного виконання. Також відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Outcome: partial