Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом в якому просить зобов`язати Акціонерний банк «Південний» повернути грошові кошти в сумі 45292 гривень з відсотками, посилаючись на те, що 01 грудня 2015 року позивачка видала довіреність на ім`я сина - [PERSON] , на підставі якої 29 грудня 2015 року останній отримав в АБ «Південний» кошти в сумі 45292,28 гривень, які знаходились на рахунку [PERSON] у цей же день [PERSON] розмістив вказану суму на депозитний вклад на своє ім`я. [INFO] [PERSON] помер. В подальшому позивачка зверталась до банку з заявою про видачу коштів, які були помилково в порушення ст.1071 ЦК України, покладені на депозитний рахунок на ім`я сина. Однак, банк відмовив в видачі грошових коштів, які знаходяться на депозитному рахунку на ім`я [PERSON] , і порекомендував звернутись до суду. Також позивачка просить стягнути судові витрати. [PERSON] та її представник - адвокат Вознюк М.П. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали в повному обсязі та просили задовольнити позов в повному обсязі, також представник не заперечував проти заочного розгляду справи. Представник Публічного акціонерного товариства Акціонерний банк «Південний» до судового засідання не з`явився, повідомлявся належним чином, про причини неявки суд не сповістив. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. З урахуванням вказаного суд приходить до висновку про наявність підстав у розумінні ч. 1 ст. 280 ЦПК України для ухвалення заочного рішення на підставі наявних у справі доказів. Вислухавши позивача, представника позивача - адвоката Вознюк М.П., суд приходить до наступного. Як встановлено у судовому засіданні, 29 грудня 2015 року АБ «Південий» здійснив виплати коштів у сумі 45292,29 гривень за заявою [PERSON] , який діяв на підставі нотаріально посвідченої довіреності, відповідно до якої [PERSON] було надано право розпорядження рахунками відкритими на ім`я [PERSON] та отримання коштів. 29 грудня 2015 року [PERSON] розмістив грошові кошти у сумі 45292 гривень на депозитний вклад на своє ім`я. [INFO] [PERSON] помер. Положення ст.ст. 1216, 1217 ЦК України передбачають, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1261 ЦКУ, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той подружжя, який його пережив, та батьки. Частиною 3 ст.1267 ЦК України визначено, що спадкоємці за письмовою угодою, можуть змінити розмір частки у спадщині когось із них. Відповідно до ч.5 ст.1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини, вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини, та згідно із ч.3 ст.1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Пунктом 23 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 передбачено, що свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. [PERSON] після смерті сина звернулась до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, при цьому письмової відмови в оформленні права на спадщину у вигляді грошових коштів які знаходяться на депозитному рахунку [PERSON] не отримувала, а тому не позбавлена права на отримання свідоцтва про право на спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. Доводи [PERSON] про те, що грошові кошти незаконно покладені на рахунок [PERSON] судом не приймаються до уваги, оскільки позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження вказаних обставин, крім того норми закону ст.ст.388,1062 ЦК України, не можуть бути застосовані до даних правовідносин. При таких обставинах суд вважає вимоги такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не вірно обраний спосіб захисту. При цьому суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain, серія A, № 303-A, §§ 29-30)). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною.

Outcome: dismissed