Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

У липні 2021 року Орган опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради в інтересах малолітньої [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про позбавлення батьківських прав в якому вказував, що відповідачі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] , яка від народження до досягнення трирічного віку перебувала у Миколаївському обласному будинку дитини за відповідною заявою батьків у зв`язку з відмовою забрати дитину додому. Після досягнення [PERSON] трьох років [PERSON] забрав доньку з Миколаївського обласного будинку дитини додому, проте не зміг створити для дитини належних умов проживання та утримання. Мати [PERSON] від утримання та виховання доньки відмовилася. У зв`язку із наявністю загрози для життя та здоров`я [PERSON] 03 квітня 2019 року Органом опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради прийнято рішення про негайне відібрання дитини від батьків. [PERSON] тимчасово поміщено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Також позивачем було подано позов до суду про відібрання [PERSON] від батьків без позбавлення останніх батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року позовні вимоги Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів задоволено. Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 27 грудня 2019 року малолітній [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування. Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 31 січня 2020 року малолітню [PERSON] влаштовано під опіку до сімейної форми виховання. Відповідачі ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків щодо дитини, зокрема протягом тривалого часу не виявляли бажання щодо повернення їм дитини, не вжили заходів щодо усунення негативних обставин, що були причинами для відібрання у них доньки, не співпрацюють із соціальними службами, не допускають останніх для перевірки житлово-побутових умов за місцем їх мешкання, не утримують [PERSON] матеріально. Враховуючи вказані обставини, позивач просив з метою найкращого врахування та забезпечення інтересів дитини позбавити [PERSON] та [PERSON] батьківських прав щодо малолітньої доньки [PERSON] та передати її опікунському органу для подальшого влаштування. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримала у повному обсязі. При цьому пояснила, що у 2019 році у зв`язку з виявленням на тілі [PERSON] тілесних ушкоджень та незадовільним станом здоров`я останньої, що було обумовлене байдужим відношенням з боку відповідачів до доньки, Органом опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради було прийнято рішення про негайне відібрання дитини від батьків. [PERSON] тимчасово поміщено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Також позивачем було подано позов до суду про відібрання [PERSON] від батьків без позбавлення останніх батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року позовні вимоги Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів задоволено. У зв`язку з цим малолітній [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування та влаштовано під опіку до сімейної форми виховання. З моменту відібрання дитини відповідачі злісно ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків щодо доньки, зокрема не підтримують з [PERSON] жодних контактів, не піклуються про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток доньки, не створили для дитини необхідних житлово-побутових умов, не цікавляться обставинами її життя, навчанням, не утримують дитину матеріально, що, з врахуванням найкращих інтересів дитини, є підставою для позбавлення їх батьківських прав відносно доньки. Відповідачка [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, вказуючи на відсутність передбачених законом підстав для позбавлення її батьківських прав та бажання в подальшому опікуватися дитиною. При цьому раніше, в окремій, адресованій суду заяві (що міститься в матеріалах справи) позовні вимоги визнавала повністю, проти позбавлення її батьківських прав не заперечувала. Однак під час з`ясування судом підстав зміни її думки в судовому засіданні відповідачка повідомила, що така зміна (не визнавати позовні вимоги) не є її внутрішнім переконанням, а є виключно наслідком прохання відповідача [PERSON] про це. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вказуючи на те, що протягом періоду проживання з ним доньки він належним чином виконував покладені на нього батьківські обов`язки. Відібрання у нього доньки було незаконним та обумовлене лише однією підставою - негативним відношенням до нього соціальних служб та опікунського органу. З моменту відібрання у нього доньки та поміщення її до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей відповідач регулярно відвідував доньку, цікавився обставинами її життя, підтримував її матеріально. Однак в подальшому [PERSON] влаштовано під опіку до сімейної форми виховання у м. Миколаєві, у зв`язку з чим, враховуючи відсутність інформації про місце її перебування, його незадовільне матеріальне становище, а також перешкоди, що створювалися опікуном дитини та опікунським органом, він поза своєю волею втратив будь-який зв`язок з донькою. Також пояснив, що ним створено належні житлово-побутові умови, необхідні для повернення та проживання з ним доньки. Зокрема відповідач має у власності житловий будинок з необхідними зручностями, для дитини виділена окрема кімната. Крім цього [PERSON] просив врахувати, що він страждає на ряд тяжких захворювань, йому протипоказана тяжка фізична робота, у зв`язку з чим відповідач періодично проходить лікування, не працює, перебуває на обліку у центрі зайнятості та має лише тимчасові заробітки. У зв`язку з тяжким матеріальним становищем доньку утримує матеріально по мірі можливості, проте оплату аліментів у розмірі 100-150 грн. здійснює регулярно (щомісячно). Тому [PERSON] не вбачав виключних, передбачених законом підстав для позбавлення його батьківських прав. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, надав пояснення, подібні викладеним відповідачем [PERSON] . Представники третьої особи без самостійних вимог [PERSON] , [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позову не заперечували, вказуючи на наявність передбачених законом підстав для позбавлення [PERSON] батьківських прав. Заслухавши пояснення представника позивача [PERSON] , відповідачки [PERSON] , відповідача [PERSON] , його представника [PERSON] , представників третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору - [PERSON] , [PERSON] , а також пояснення малолітньої [PERSON] (опитаної в присутності та за допомоги психолога [PERSON] ), показання свідка [PERSON] , дослідивши матеріали справи в межах заявлених позовних вимог та на підставі наявних у ній доказів, суд прийшов до наступного. Зокрема судом встановлено, що відповідачі є батьками малолітньої [PERSON] , [INFO] (т. 1, а.с. 8). На підставі рішення виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 25 грудня 2014 року №283 малолітню [PERSON] після народження було влаштовано до Миколаївського обласного будинку дитини строком на шість місяців, у зв`язку із заявою батьків, сім`я яких опинилася в складних життєвих обставинах (т. 1, а.с. 9). Рішеннями виконавчого комітету Вознесенської міської ради Миколаївської області від 26 червня 2015 року №160, від 15 січня 2016 року №3, від 29 грудня 2016 року №328 вказаний строк неодноразово продовжувався на шість місяців, а всього до 16 липня 2017 року, після чого [PERSON] була повернута в родину (т. 1, а.с. 10-13). У зв`язку із наявністю загрози для життя та здоров`я [PERSON] 03 квітня 2019 року Органом опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради прийнято рішення №141 про негайне відібрання дитини від батьків (т. 1, а.с. 14). 03 квітня 2019 року [PERSON] направлено до закладу охорони здоров`я для проведення обстеження та надання необхідної медичної допомоги. 08 квітня 2019 року [PERSON] тимчасово поміщено до Центру соціально-психологічної реабілітації дітей. Також позивачем було подано позов до суду про відібрання [PERSON] від батьків без позбавлення останніх батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 18 листопада 2019 року (залишеною без змін постановою Верховного Суду від 01 квітня 2020 року) позовні вимоги Органу опіки та піклування виконавчого комітету Вознесенської міської ради про відібрання дитини без позбавлення батьківських прав, встановлення опіки та стягнення аліментів задоволено. При цьому суд, ухваливши рішення про відібрання дитини, встановив, що подружжя [PERSON] не створило для доньки належних житлово-побутових умов (в будинку за місцем знаходження дитини та який потребував негайного ремонту, було брудно, холодно, відсутня їжа для дитини тощо), належного догляду за дитиною, під час обстеження на тілі [PERSON] виявлено тілесні ушкодження, встановлено незадовільний стан здоров`я останньої, що було обумовлене байдужим відношенням до доньки з боку батьків (т. 1, а.с. 21-24, 26-33). Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 27 грудня 2019 року №517 малолітній [PERSON] надано статус дитини, позбавленої батьківського піклування (т. 1, а.с. 34). Рішенням виконавчого комітету Вознесенської міської ради від 31 січня 2020 року малолітню [PERSON] влаштовано під опіку до сімейної форми виховання до сім`ї [PERSON] (де [PERSON] перебуває й на час розгляду справи). Під соціальним супроводом родина [PERSON] не перебуває, від соціального супроводу та співпраці з соціальними службами останні відмовляються (т. 1, а.с. 36, 37, 221). Відповідно до вимог ч.ч. 2, 3, 5 ст. 150, ч. 3 ст. 155, ст. 180 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про здоров`я дитини, фізичний, духовний та моральний розвиток останньої, забезпечити здобуття нею загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, що є найважливішими обов`язками матері і батька, а також повинні матеріально утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» (аналогічно положеннями Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року) передбачено, що виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Згідно ч. 6 ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства», ч. 4 ст. 155 СК України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Зокрема, п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України передбачає, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти. Відповідно до п.п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається виключно з передбачених законом підстав, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (ч. 1 ст. 9 Конвенції). В рішеннях Європейського Суду з прав людини у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року та у справі «М.С. проти України» від 11 липня 2017 року висловлено наступне: «Оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним». Фактичне розірвання сімейних зв`язків, що означає позбавлення дитини її коріння, може бути виправдане лише за виняткових обставин, має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини. Зокрема, якщо рішення мотивується необхідністю захистити дитину від небезпеки, має бути доведено, що така небезпека справді існує. Сам той факт, що дитина може бути поміщена в середовище, більш сприятливе для її виховання, не виправдовує примусового відібрання її від батьків. Такий захід не можна також виправдовувати виключно посиланням на ненадійність ситуації, адже такі проблеми можна вирішити за допомогою менш радикальних засобів, не вдаючись до роз`єднання сім`ї, наприклад, забезпеченням цільової фінансової підтримки та соціальним консультуванням (справа «Савіни проти України», рішення від 18 грудня 2008 року). Разом з тим, в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року наголошено на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини. Відповідно до ч. 6 ст. 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (у справах, що стосуються прав та інтересів дитини), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Водночас, згідно п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. З урахуванням наведеного, аналізуючи вимоги та заперечення учасників справи, суд виходить з наступного. 1)В частині позбавлення батьківських прав [PERSON] : В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] з 1997 року перебуває на обліку у лікаря-психіатра з діагнозом: Розлад особистості та поведінки внаслідок органічного ураження головного мозку зі зниженням когнітивних функцій і емоційно-вольової нестійкості. Проте на прийом до лікаря-психіатра з`являтися не бажає (т. 1, а.с. 113, 220). В судовому порядку відповідачка не визнавалася недієздатною або обмежено дієздатною. Медичних показань для госпіталізації та проведення лікування від наявного захворювання [PERSON] не встановлено (т. 1, а.с. 234). Доказів того, що стан здоров`я [PERSON] будь-яким чином перешкоджав відповідачці виконувати свої батьківські обов`язки щодо [PERSON] матеріали справи не містять, а судом не здобуто. В судовому засіданні відповідачка надавала логічні та послідовні пояснення, належним чином обґрунтовувала свої дії та поведінку щодо доньки. Водночас з пояснень представника позивача [PERSON] , відповідача [PERSON] , представника третьої особи без самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] , що підтвердилися матеріалами справи (т. 1, а.с. 14, 21-24, 26-33, 37, 96, 97, 127, 128, 129, 130, 131, 132, 133-135, 137, 138, 139, 141, 142, 143, 144, 146, 147, 148-149, 150, 151, 152, 154, 169, 191, 208, 225-226, 231, 234), встановлено, що [PERSON] протягом усього життя доньки (в тому числі під час спільного проживання з [PERSON] ) ставилася до неї байдуже та не приділяла [PERSON] належної уваги. Зокрема, протягом періоду перебування [PERSON] у Миколаївському обласному будинку дитини, а в подальшому - після відібрання у неї доньки, не підтримує з дитиною контактів, які є звичними для доньки та матері, після відібрання дитини під час відвідин [PERSON] у Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей у 2019 році [PERSON] ставилася до неї байдуже та не мала мети спілкування з нею. В подальшому перестала підтримувати з [PERSON] будь-які контакти, тривалий час не піклується про стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток доньки, не створила для дитини необхідних житлово-побутових умов, не цікавиться обставинами її життя, навчанням, не утримує дитину матеріально. В матеріалах справи відсутні докази, що б вказували на поважність причин невиконання відповідачкою батьківських обов`язків в минулому та докази, що свідчать про її свідоме бажання виконувати ці обов`язки в майбутньому. Навпаки, відповідачкою [PERSON] було подано суду заяву про визнання позову та відсутність заперечень проти позбавлення її батьківських прав. Подальша зміна думки [PERSON] в частині відсутності підстав для задоволення позову та наявності у неї бажання опікуватися донькою є нещирою, не відповідає внутрішньому переконанню відповідачки, а нав`язана їй відповідачем [PERSON] (що визнано останньою в судовому засіданні). Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України не заслуховував думку малолітньої [PERSON] щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки дитина за рівнем свого розвитку не могла висловити вказану думку. Проте під час опитування в судовому засіданні дитина не змогла пояснити, хто така [PERSON] , жодних асоціацій з відповідачкою у неї не виникало. Також [PERSON] повідомила, що не знає та не пам`ятає свою біологічну матір, вважаючи своєю матір`ю [PERSON] . Тому, ретельно зваживши доводи, надані докази, встановлені в судовому засіданні обставини, приймаючи до уваги письмовий висновок Органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 06 липня 2021 року, суд вважає доцільним позбавити [PERSON] батьківських прав щодо її доньки [PERSON] , оскільки це буде відповідати інтересам останньої. 2)В частині позбавлення батьківських прав [PERSON] : В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] має незадовільний стан здоров`я, страждає на ряд тяжких захворювань, зокрема гіпертонічну хворобу ІІІ ступеня з можливістю подальшого ускладнення, а також супутніми розладами. За станом здоров`я йому протипоказана робота на сонці, висоті, підняття вантажу більше шести кілограм (т. 1, а.с. 94, 201, 219). З пояснень учасників та матеріалів справи встановлено, що останній офіційно не працевлаштований, знаходиться на обліку як безробітний у Вознесенській філії Миколаївського обласного центру зайнятості та має лише незначні тимчасові (сезонні) заробітки (т. 1, а.с. 36, 37, 95). За місцем свого мешкання характеризується позитивно (т. 1, а.с. 93). З матеріалів справи (т. 1, а.с. 14, 21-24, 26-33, 126, 127, 128, 129, 130, 131, 132, 133-135, 136, 137, 138, 139, 140, 141, 142, 143, 144, 145, 146, 147, 148-149, 150, 151, 191, 208, 223) вбачається, що [PERSON] під час спільного проживання з донькою прищепив дитині соціально-побутові навички, що відповідали її віку, проте не приділяв достатньої уваги вихованню, гігієні та стану здоров`я [PERSON] (що призвело до наслідків - значного погіршення стану здоров`я та відібрання дитини від батьків). Як вбачається з копій актів обстеження житлово-побутових умов від 03 квітня 2019 року, від 20 квітня 2021 року (т. 1, а.с. 36, 132), протягом періоду проживання [PERSON] з [PERSON] останній не створив для дитини належних житлово-побутових умов, а після відібрання у нього доньки - тривалий час відмовлявся від допуску комісії для обстеження умов його проживання, створення умов для проживання дитини з метою встановлення можливості повернення доньки відповідачу. Також судом встановлено, що [PERSON] протягом періоду перебування [PERSON] у Миколаївському обласному будинку дитини, а в подальшому - після відібрання у нього доньки та її знаходження у Центрі соціально-психологічної реабілітації дітей відвідував доньку регулярно - щомісячно (всього - близько семидесяти разів), привозив їй одяг, солодощі, іграшки (т. 1, а.с. 96, 97). Проте під час таких відвідин та спілкування з вини відповідача емоційний стан [PERSON] щоразу погіршувався (т. 1, а.с. 139, 140, 141, 142, 143, 146, 148-149). Після залучення дитини до сімейної форми виховання шляхом влаштування до сім`ї [PERSON] (в м. Миколаєві) [PERSON] була влаштована до закладу дошкільної освіти №101 м. Миколаєва, де на первісному етапі не йшла на контакт з однолітками, уникала їх, гралася на самоті або з дорослим, на заняттях швидко втомлювалася, не виявляла зацікавленості, не включалася в освітній процес. Проте, завдяки вихованню та доброзичливому ставленню прийомних батьків, дитина стала більш відкритою та відповідальною, рівень розвитку [PERSON] відповідає її віку (т. 1, а.с. 152). На час вирішення спору [PERSON] є ученицею 1-В класу Миколаївської ЗОШ І-ІІІ ступенів №54, характеризується, як добра, творча, активна, гармонійна та життєрадісна дитина, що є здобутком піклування прийомних батьків (т. 1, а.с. 153, 154). Після влаштування доньки до сімейної форми виховання відповідач [PERSON] доньку не відвідував у зв`язку з тяжким матеріальним становищем, відсутністю у нього інформації про її місцезнаходження, відсутністю погодження опікунського органу та категоричною незгодою на це [PERSON] (т. 1, а.с. 148-149, 190, 193, 194, 198, 199, 204, 211, 212, 224, 225-226, 228, 229-230, 232, 233), яка в судовому засіданні мотивувала свою відмову на побачення можливістю настання для [PERSON] негативних наслідків таких відвідин у вигляді погіршення стану здоров`я та емоційного стану дитини. Разом з тим, з матеріалів справи (т. 1, а.с. 148-149, 190, 193, 194, 198, 199, 204, 211, 212, 224, 225-226, 228, 229-230, 232, 233) вбачається, що [PERSON] під час проживання доньки у сім`ї [PERSON] та не маючи інформації про місце знаходження доньки, неодноразово, шляхом направлення відповідних заяв та звернень, намагався з`ясувати місце перебування [PERSON] , отримати побачення з дитиною, звертався до правоохоронних та інших органів зі скаргами з приводу дій та бездіяльності осіб, що були відповідальними за дотримання його права на отримання інформації про доньку та побачень з нею. Відповідач по мірі можливості матеріально утримує доньку, щомісячно сплачуючи на утримання дитини по 100 - 150 грн. (що не заперечувалося учасниками справи та підтверджено оглянутими чеками). Відповідно до акту обстеження житлово-побутових умов відповідача від 27 травня 2022 року з фототаблицею (т. 1, а.с. 240-247), а також наданих відповідачем фотокарток (т. 2, а.с. 2-8), на час розгляду справи санітарно-гігієнічні умови за місцем мешкання [PERSON] є умовно-задовільними. Будинок потребує ремонту. В будинку є часткові зручності. Частина житлових приміщень є обмежено придатними для проживання, а інших приміщень - для користування, та можуть становити небезпеку для дитини. Кількість меблів та побутової техніки є мінімальною, запас продуктів харчування, постільна білизна, засоби гігієни, речі для гри, розвиту та навчання дитини є в обмеженій кількості. Суд з урахуванням положень ч. 2 ст. 171 СК України не заслуховував думку малолітньої [PERSON] щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав, оскільки дитина за рівнем свого розвитку не могла висловити вказану думку. Під час опитування в судовому засіданні дитина повідомила, що її цілком влаштовують матеріально-побутові умови проживання на час розгляду справи та доброзичливі відносини з прийомними батьками. При з`ясуванні особи та відносин з відповідачем [PERSON] спочатку не змогла згадати, хто такий [PERSON] , однак в подальшому, за допомогою психолога, згадала відповідача, як батька, характеризуючи його словом «добрий», згадала позитивні моменти відносин (життя, спілкування) з [PERSON] . При цьому, на запитання психолога про те, з ким бажає проживати [PERSON] , остання висловила бажання мешкати одночасно з відповідачем та прийомними батьками, однак лише за місцем проживання останніх. Допитана в якості свідка [PERSON] повідомила, що малолітня [PERSON] мешкає в її сім`ї понад два роки. Після влаштування в прийомну сім`ю [PERSON] тривалий час була замкнутою, боялася усього, мала суттєві проблеми зі здоров`ям та погану поведінку, нетривалий час згадувала своїх біологічних батьків та бабусю, згадки про батька були хорошими, про інших - виключно негативними. На цей час дівчинка стала відкритою, товариською. Завдяки чуйному та люблячому відношенню прийомних батьків до дитини, належним побутовим умовам, правильному лікуванню, соціалізації значно змінилися в кращий бік поведінка та стан здоров`я [PERSON] . Остання своїх біологічних батьків не згадує, повертатися до них не бажає, вважає прийомних батьків своїми батьками. [PERSON] має намір удочерити [PERSON] . Згідно соціально-психологічного висновку Миколаївського міського центру соціальних служб від 17 лютого 2022 року №8203/74.01-16/22-2 (т. 1, а.с. 169) на час розгляду справи [PERSON] як свою сім`ю сприймає опікуна та чоловіка опікуна. Стосунки з біологічними батьками є невизначеними, оскільки дитина тривалий час з ними не спілкується та не бачиться, не має приємних спогадів про маму й тата, їх образ відсутній у внутрішньому світі дитини. З боку біологічних батьків не відчуває любові, ласки захисту підтримки, зацікавленості її життям. Однак такий висновок частково суперечить поясненням малолітньої [PERSON] , наданим в судовому засіданні, а тому у цій частині не може бути прийнятий судом до уваги. Згідно висновку Органу опіки та піклування виконкому Вознесенської міської ради Миколаївської області від 06 липня 2021 року визначено доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав щодо його доньки [PERSON] . Виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів у сукупності, суд констатує, що [PERSON] позитивно характеризується за місцем проживання, цікавиться життям та долею доньки, заперечує проти позову та має бажання виховувати її в подальшому. Малолітня [PERSON] згадує минулі відносини з батьком з позитивної сторони. Матеріалами справи підтверджено, що з моменту, коли відповідач та [PERSON] проживають нарізно, [PERSON] підтримував постійний контакт з донькою шляхом побачень, забезпечення речами, намагається матеріально утримувати доньку шляхом сплати аліментів у мінімальному розмірі. Після втрати зв`язку з донькою за обставин, що не залежали від його волі, тривалий час безуспішно намагався дізнатися про її місцезнаходження та встановити контакт з дитиною. З іншого боку, під час спільного проживання [PERSON] з донькою, відповідач не приділяв достатньої уваги вихованню, гігієні та стану здоров`я [PERSON] , не створив для неї належних житлово-побутових умов (внаслідок чого дитина була відібрана у батька). На час вирішення спору житлово-побутові умови [PERSON] є умовно-задовільними, проте потребують значного покращення (в тому числі існують недоліки, які потребують негайного усунення). Проте, з досліджених матеріалів справи слідує, що [PERSON] має незадовільний стан здоров`я, є обмежено працездатним та малозабезпеченою особою. Вказані обставини, на думку суду, значною мірою перешкоджають відповідачу забезпечити усі необхідні умови для дитини, що є подібними до умов у середньостатистичній сім`ї в Україні. Проте саме по собі перебування [PERSON] на час розгляду справи в більш комфортних умовах не є підставою для позбавлення відповідача батьківських прав. Тому, враховуючи відносини між [PERSON] та малолітньою [PERSON] , обставини справи, зокрема ставлення відповідача до доньки, підстав стверджувати, що існує факт ухилення відповідача від виконання (свідомого невиконання) батьківських обов`язків немає, що свідчить про відсутність виключних підстав для повного розриву сімейних стосунків між відповідачем та його донькою. За такого, суд не може погодитися з протилежним висновком опікунського органу щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав. Проте, враховуючи доведену в судовому засіданні наявність істотних недоліків у вихованні відповідачем своєї доньки, суд вважає необхідним відмовити у задоволенні позову, попередивши [PERSON] про необхідність змінити ставлення до виховання малолітньої доньки [PERSON] і покласти на орган опіки та піклування контроль за виконанням відповідачем батьківських обов`язків. З урахуванням положень ст. 141 ЦПК України, суд за наслідками вирішення спору та виходячи з того, що позивач звільнений від сплати судового збору, наступним чином розподіляє між сторонами судові витрати: - з відповідачки [PERSON] (враховуючи задоволення позову до цього відповідача) на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн. (розмір судового збору визначений на час подачі позову); - з відповідача [PERSON] (враховуючи відмову у задоволенні позову до цього відповідача) судовий збір не стягується.

Outcome: approved