Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

21 жовтня 2021 року [PERSON] звернулась в суд з позовною заявою до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні власністю шляхом позбавлення права користування житловим приміщенням та виселення. Ухвалою судді Сколівського районного суду Львівської області Ясінського Ю.Є. від 15 листопада 2021 року було відкрито провадження у цивільній справі та призначено розгляд справи за правилами позовного провадження, з визначенням дати підготовчого засідання. Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 01 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті, з визначенням дати судового засідання. Розгляд справи відбувся 07 червня 2022 року. Позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що їй на праві приватної власності належить житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . Відповідач зареєстрований в даному будинку з 21 січня 1994 року. 18 вересня 1999 року вони одружились. Одруження з відповідачем виявилось невдалим у зв`язку з чим 03 грудня 2020 року Сколівським районним судом шлюб між ними розірвано. Однак, ще до розлучення, в листопаді 2019 року, відповідач забрав свої речі, покинув житло де був зареєстрований та переїхав жити до свого батьківського будинку в [ADDRESS] . Таким чином з листопада 2019 року відповідач за місцем реєстрації не проживав і дня, жодного разу не з`являвся у будинку і всі обов`язки, що випливають з утримання домогосподарства покладені тільки на позивача, оскільки відповідач не несе жодних витрат по утриманню будинку в якому зареєстрований, та не цікавиться ним, в будинку немає речей щоб йому належали. Внаслідок зазначених обставин, позивач зазначає, що вищевказані факти порушують її права, як власника житлового будинку, та просить суд задовільнити її позовні вимоги. До початку судового засідання позивач [PERSON] подала заяву (вх.№2458 від 07.06.2022 року) про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги підтримує у повному обсязі. Крім цього просить долучити до матеріалів справи Акт обстеження матеріального стану заявника. Відповідач [PERSON] , будучи належним чином повідомлений про дату та час проведення судового засідання, в таке не з`явився, про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, з`ясувавши дійсні обставини справи, права та обов`язки сторін, дослідивши зібрані по справі докази, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з наступних підстав. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є невід`ємною частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч.1 ст. 4, ч.1 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 2 статті 77 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно норм частини 2 статті 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Виходячи із наведених вище процесуальних норм та роз`яснень, суд встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини, які регулюються нормами цивільного та житлового законодавства. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого 23 грудня 2013 року державним нотаріусом Костур У.Т., спадкоємцем зазначеного в цьому свідоцтві майна гр. [PERSON] , 1947 року народження, який помер [INFO] , є його дочка - гр. [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку, двох житлових кімнат, розміром житлової площі 29,0 кв.м. та однієї кухні, загальною площею 83,3 кв.м., який знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Судом встановлено та стверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі, сформованого 23 грудня 2013 року Стрийською державною нотаріальною конторою за №15179883, позивачка [PERSON] являється власницею нерухомого майна, а саме: житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до довідки № 32029, виданої 19 жовтня 2021 року Славською селищною радою Стрийського району Львівської області, вбачається, що окрім позивача, в житловому будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований [PERSON] - колишній чоловік, однак в даному будинку не проживає, [PERSON] - дочка, [PERSON] , - дочка, [PERSON] - син, [PERSON] , - син, [PERSON] - син, [PERSON] - сестра, [PERSON] - брат. Згідно Рішення Сколівського районного суду Львівської області від 03 грудня 2020 року, шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Прізвище після розірвання шлюбу [PERSON] замінити на дівоче прізвище « [PERSON] ». Згідно актів обстеження, складених 03 лютого 2022 року, 28 березня 2022 року та 06 червня 2022 року старостою села Тухля, Стрийського району Львівської області - [PERSON] , вбачається, що [PERSON] не працює, інвалід III-ої групи, проживає з 3-ма синами. З колишнім чоловіком, [PERSON] не проживають разом з листопада 2019 року, спільного господарства не ведуть, спільним побутом не пов`язані, витрат по утриманні будинку і прибуткової території не несе. З питань фактичного не проживання у вказаному будинку, чи чинення йому перешкод у проживанні у вказаному будинку [PERSON] в Славську ОТГ Стрийського району Львівської області не звертався. Згідно з ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд та відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 386 ЦК України встановлено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про усунення перешкод у користуванні власністю. Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16, дійшов висновку про те, що за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України, положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жилого приміщення, будинку, квартиру тощо, від будь яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК Української РСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Частиною першою статті 156 ЖК Української РСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. За змістом зазначених норм правом користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають, окрім дружини власника, дітей і батьків також інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Підстави втрати членом сім`ї власника житла права користування цим житлом, передбачені частиною другою статті 405 ЦК України, згідно з якою член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Інших підстав для втрати членом сім`ї власника житла права користування житлом ЦК України не визначає. У постанові Верховного суду від 20.12.2018 року по справі № 501/957/15-ц, провадження № 61-34021св18 зазначено, що під час вирішення питання про втрату права на користування жилим приміщенням з`ясуванню підлягають термін відсутності та поважність причин такої відсутності. У разі їх поважності (перебування у відрядженні, у осіб, які потребують догляду, внаслідок неправомірної поведінки інших членів сім`ї тощо) суд може продовжити пропущений строк. За положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право членів сім`ї власника будинку користуватись цим жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за наявності права власності на будинок в особи, членами сім`ї якого вони є, із припиненням права власності особи втрачається і право користування жилим приміщенням у членів його сім`ї. Власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час (постанова ВС від 25.07.2018 року №638/13030/13-ц). Частиною другою статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved