Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-26 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, в обґрунтування якого зазначає, що 16.06.2019 року зареєструвала шлюб з відповідачем, від якого мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . З вересня 2019 року сторони не проживають разом, так як, за словами позивача, чоловік примусив її залишити сумісне місце проживання за адресою: [ADDRESS] . Позивач вказує, що за час спільного проживання з [PERSON] у його квартирі по [ADDRESS] з метою благоустрою зазначеного житла для купівлі майна та техніки були вкладені спільні кошти. За час шлюбу до моменту припинення ведення спільного господарства за спільні кошти сторонами були придбані наступні речі для спільного користування: двоспальне ліжко вартістю 10 457,55 грн. та матрац вартістю 7 710,00 грн., шафа-купе вартістю 19 151,60 грн., телевізор вартістю 14 099,90 грн. та кріплення вартістю 999,90 грн., праска вартістю 1 200,00 грн., сантехніка у ванну кімнату вартістю 18 172,80 грн., пральна машина вартістю 11 624,00 грн., ролети вартістю 1 768,39 грн., люстра вартістю 1 880,00 грн., бра вартістю 730,00 грн., килим вартістю 483,00 грн., дві подушки вартістю 1 200,00 грн. Всього було придбано речей на суму 89 477,14 грн. Як вказує [PERSON] , син проживає з нею та знаходиться на її утриманні, відповідач з травня 2020 року по теперішній час аліменти, призначені рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.04.2021 року, не сплачує та їх розмір є недостатнім для утримання неповнолітньої дитини. Таким чином у даному випадку, на думку позивача, підлягає застосуванню ст. 70 СК України, яка передбачає можливість збільшення частки майна дружини, якщо з нею проживає дитина, за умови, що розмір аліментів, які вона отримує, недостатній для забезпечення фізичного, духовного розвитку та лікування дитини. Домовленості з [PERSON] про порядок поділу спільного майна до теперішнього часу не було досягнуто. За словами позивача, [PERSON] не дбає про матеріальне забезпечення сім`ї, ухиляється від участі в утриманні дитини. З огляду на викладене у позовній заяві, позивач просила визнати спільним майном подружжя двоспальне ліжко та матрац, шафу-купе, телевізор та кріплення, праску, сантехніку у ванну кімнату, пральну машину, ролети, люстру, бра, килим, дві подушки, а також стягнути з відповідача компенсацію вартості 2/3 часток указаного майна в розмірі 59 651,04 грн. Ухвалою судді Богунського районного суду м. Житомира Кузнєцова Д.В. від 25.08.2021 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідачем надано відзив на позовну заяву (а.с. 109-110), у якому останній просив відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог в частині визнання спільної власності на пральну машину вартістю 11 624,00 грн., визнавши за ним право особистої приватної власності на вказане майно, та відмовити в частині стягнення компенсації вартості спільного майна подружжя - в розмірі 2/3 частки спільної власності, прийнявши рішення про часткове задоволення позову в розмірі 1/2 вартості вказаного майна без врахування вартості пральної машини. В обґрунтування своїх заперечень [PERSON] зазначив, що пральна машина була придбана в кредит, сторони проживали окремо після її придбання та особисто він сплачував кредит в період з серпня 2019 року по березень 2021 року. Стосовно позовної вимоги про стягнення компенсації, то [PERSON] позовні вимоги в цій частині визнав в розмірі 1/2 вартості наступного майна: шафи-купе, телевізору та кріплення, праски, сантехніки у ванну кімнату, ролетів, люстри, бра, килима, двох подушок. Відповідач звертав увагу у відзиві, що систематично сплачував позивачу кошти в добровільному порядку в період із січня по квітень 2020 року. У відповіді на відзив [PERSON] не погодилася з доводами відповідача, оскільки, за її словами, пральна машина була придбана в кредит за 11 624,00 грн., де вона виступила поручителем, а перший внесок за кредитним договором був сплачений зі спільних коштів, що підтверджується декларацією [PERSON] за 2020 рік. В обґрунтування необхідності відступлення від засад рівності часток подружжя позивач ще раз акцентувала увагу на тому, що відповідач [PERSON] не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухиляється від участі в утриманні дитини [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого має заборгованість з виплати аліментів з 22.05.2020 року в розмірі 38 626,91 грн. - на утримання дитини та 14 323,89 грн. - на утримання дружини, а всього 52 950,80 грн. Просила визнати вказане у позовній заяві майно спільним майном подружжя та стягнути з відповідача компенсацію вартості 2/3 його частки у розмірі 59 651,04 грн. (а.с. 50-52). 12.10.2021 року [PERSON] звернувся із зустрічним позовом до [PERSON] , у якому просив визнати за ним право особистої приватної власності на пральну машину Samsung W60K42106WDUA вартістю 11 624,00 грн., та стягнути з відповідача понесені судові витрати. Позивач у зустрічному позові послався на те, що указана машина була придбана 11.08.2019 року та саме з цього дня сторони припинили спільне проживання й почали проживати окремо, натомість він рівними частками в період часу з 11.08.2019 року по 23.03.2021 року сплачував вартість вказаної пральної машини по 500,00 грн. Щомісячно (а.с. 84-85). В судовому засіданні 23.11.2021 року протокольною ухвалою зустрічну позовну заяву [PERSON] до [PERSON] про визнання майна особистою приватною власністю прийнято до спільного розгляду з первісною позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності та стягнення компенсації, а також відповідно до положень ст. 193 ЦПК України здійснено перехід з розгляду цивільної справи в порядку спрощеного позовного провадження до розгляду справи за правилами загального позовного провадження. Зменшивши та уточнивши позовні вимоги заявами від 29.11.2021 та від 26.05.2022 року, [PERSON] просила визнати спільним майном подружжя двоспальне ліжко та матрац, шафу-купе, телевізор та кріплення, праску, сантехніку у ванну кімнату, ролети, люстру, бра, килим, дві подушки, виділити в натурі у власність [PERSON] перелічене вище майно, а також стягнути з відповідача компенсацію вартості 1/2 частки майна в розмірі 38 926,57 грн. (а.с. 125, 147). [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримала з підстав, викладених у позові, із урахуванням зменшеного розміру вимог, просила їх задовольнити. Додала, що зазначене в її позові майно було придбане під час перебування у шлюбі за весільні кошти, а також вважає, що спору із [PERSON] немає, оскільки останній фактично погодився із її уточненими вимогами. За словами [PERSON] , придбання пральної машини погоджувалось ними, вона виступила поручителем, однак [PERSON] купував її за особисті кошти та пральна машина є особистою власністю відповідача. Просила відмовити у задоволенні зустрічного позову. [PERSON] в судовому засіданні пояснив, що пральна машина була придбана в той період, коли сторони вже не проживали разом та на даний момент він не проти стягнення з нього компенсації 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на користь [PERSON] згідно із її вимогами. Представник відповідача - адвокат Вернидуб Д.В. додав, що все майно, вказане в уточненому позові [PERSON] , залишилося у його довірителя та кредит на пральну машину повністю виплачений за рахунок заробітної плати [PERSON] . На питання суду сторони зазначили, що у них немає спору щодо вартості й обсягу майна та погодились на сплату компенсації замість частки у праві спільної сумісної власності на майно без попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Суд, заслухавши пояснення сторін, представника [PERSON] , дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності та кожен окремо, дійшов наступного висновку. Судом встановлено, що 16.06.2019 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, що підтверджується копією свідоцтва про шлюб. Прізвище дружини після укладення шлюбу « [PERSON] » (а.с. 6). Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 15.09.2021 року у справі №295/4921/21 шлюб, зареєстрований між сторонами у справі 16.06.2019 року Житомирським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Житомирській області за актовим записом № 948, розірвано. З матеріалів справи вбачається та визнається сторонами згідно з ч. 1 ст. 82 ЦПК України, що [PERSON] та [PERSON] за період перебування у шлюбі придбано наступне майно: двоспальне ліжко вартістю 10 457,55 грн. та матрац вартістю 7 710,00 грн., шафа-купе вартістю 19 151,60 грн., телевізор вартістю 14 099,90 грн. та кріплення вартістю 999,90 грн., праска вартістю 1 200,00 грн., сантехніка у ванну кімнату вартістю 18 172,80 грн., ролети вартістю 1 768,39 грн., люстра вартістю 1 880,00 грн., бра вартістю 730,00 грн., килим вартістю 483,00 грн., дві подушки вартістю 1 200,00 грн. Всього було придбано речей на суму 77 853,14 грн. (а.с. 12-17, 19-23). Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час перебування у шлюбі, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За положеннями статей 21, 24, 41 Конституції України, статей 319, 358 ЦК України усі громадяни є рівними у своїх правах, усім забезпечуються рівні умови здійснення своїх, у тому числі майнових прав, а відтак правовий режим спільної власності визначається з урахуванням інтересів усіх співвласників. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Такі ж положення містить й норма статті 368 ЦК України. Частиною першою статті 61 СК України передбачено, що об`єктами права спільної сумісної власності подружжя можуть бути будь-які речі, за винятком тих, які виключені з цивільного обороту. За змістом статті 70 СК України, статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними, законом або шлюбним договором. Згідно із статтею 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» зазначено, що поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Таким чином, встановивши обсяг набутого за час шлюбу майна, його вартість, зважаючи на фактичне визнання вимог за первісним позовом в ході розгляду справи та позицію сторін щодо сплати у подальшому компенсації вартості 1/2 частки майна суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення уточнених вимог [PERSON] за первісним позовом. Разом з тим, вирішуючи вимоги [PERSON] за зустрічним позовом суд виходить з наступного. З наявної у матеріалах справи копії квитанції слідує, що у період перебування сторін у зареєстрованому шлюбі, а саме 11.08.2019 року, була придбана пральна машина Samsung W60K42106WDUA вартістю 11 624,00 грн., з яких кредит склав 10 624 грн. (а.с. 86). Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. На підтвердження виплати вартості пральної машини за кредитом [PERSON] були надані дублікати квитанцій (а.с. 87-106). Виникнення режиму спільної сумісної власності подружжя на все придбане за час шлюбу майно презюмується, доки інший з подружжя не довів іншого. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Сторони не заперечували під час розгляду справи, що кошти за кредитом на пральну машину виплачував [PERSON] , проте, відповідаючи на запитання суду щодо походження таких коштів, представник позивача за зустрічним позовом зазначив, що кредит погашався за рахунок заробітної плати [PERSON] . У свою чергу стаття 61 СК України відносить до об`єктів права спільної сумісної власності заробітну плату, одержану одним із подружжя. З огляду на викладене суд вважає, що [PERSON] в порушення свого процесуального обов`язку не спростовано презумпцію спільності права власності подружжя на пральну машину, яка фактично була набута за час шлюбу, а саме позивачем за зустрічним позовом не доведено, що пральна машина була придбана за кошти, які належали йому особисто. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] із урахуванням засад диспозитивності цивільного судочинства підлягають частковому задоволенню шляхом визнання пральної машини Samsung W60K42106WDUA вартістю 11 624,00 грн. об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Як передбачено статтею 71 СК України, неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними, а присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Суд враховує, що під час розгляду справи гр. [PERSON] пояснила, що пральна машина є особистою власністю [PERSON] та придбана за його особисті кошти. Також в ході слухання справи не поставало питання щодо присудження одному із подружжя грошової компенсації замість 1/2 частки у праві спільної сумісної власності на пральну машину або надання згоди на таку компенсацію. За наведених обставин, з огляду на межі заявлених позивачами за первісним та зустрічним позовами вимог та оскільки пральна машина є річчю неподільною, суд вважає за можливе виділити пральну машину Samsung W60K42106WDUA в натурі у власність [PERSON] . Розглядаючи питання розподілу судових витрат між сторонами, суд виходить з наступного. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (пункт 12 частини третьої статті 2 ЦПК України). Метою впровадження цього принципу є забезпечення особі можливості ефективно захистити свої права в суді, ефективно захиститись у разі подання до неї необґрунтованого позову, а також стимулювання сторін до досудового вирішення спору. Практична реалізація згаданого принципу в частині відшкодування витрат на професійну правничу допомогу відбувається в такі етапи: 1) попереднє визначення суми судових витрат (стаття 134 ЦПК України); 2) визначення розміру судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу між сторонами (стаття 137 ЦПК України) 3) (стаття 141 ЦПК України). Згідно з ч.ч. 1-2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови у задоволення позову - на позивача, у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Визначені ЦПК України види судових витрат є вичерпними, тому на сторони та інших осіб, які беруть участь у справі, не може покладатися обов`язок нести інші витрати, не передбачені законодавством. Склад судових витрат по окремим його видам не є вичерпним. Відповідно до ст. 133 ЦПК України до судових витрат відносяться витрати, пов`язані з розглядом справи, до яких належать, зокрема, і витрати на професійну правничу допомогу адвоката. Встановлено, що 27.09.2021 року між адвокатом Вернидубом Д.В. та Франчуком П.В. був укладений договір про надання адвокатських послуг (а.с. 107). Пунктом 4.1. договору визначено, що за юридичні послуги клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі 8 000 грн. при умові винесення рішення судом про стягнення сум коштів з розрахунку рівних часток співвласників майна. За даним договором здійснюється авансова оплата в сумі 4 000,00 грн., які є оплатою за фактичні послуги та підготовку документів, їх подання та юридичний супровід в судовій установі (п. 4.2. договору). Пунктом 4.3. договору визначено, що авансова оплата відбувається на підставі рахунку, повний розрахунок здійснюється в день оголошення рішення у справі №295/8805/21. З наявної в матеріалах справи квитанції №7305683 від 27.09.2021 року вбачається, що адвокатом Вернидубом Д.В. отримано від [PERSON] 4 000 грн. за юридичні послуги. Частинами 2, 3 ст. 137 ЦПК України передбачено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Частинами 4 - 6 указаної статті передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами. Встановлено, що судові витрати позивача за первісним позовом складались виключно із судового збору в сумі 908 грн., а судові витрати позивача за зустрічним позовом із судового збору в сумі 908 грн. та 4 000 грн. витрат на професійну правничу допомогу. Клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката позивач [PERSON] не заявляла. Виходячи з конкретних обставин справи, її складності, ціни позову, обсягу виконаної адвокатом роботи, витраченого часу, ураховуючи принцип співмірності та розумності судових витрат, критерію реальності адвокатських витрат, а також критерію розумності їхнього розміру суд вважає, що заявлені [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 4 000 грн. є обґрунтованими, реальними та їх понесення підтверджено матеріалами справи. Частиною десятою статті 141 ЦПК України передбачено, що при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. За наслідками розгляду справи суд дійшов до висновку про задоволення позову [PERSON] та часткове задоволення позову [PERSON] . З огляду на викладене та з урахуванням положень ч. 10 ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в сумі 1 546 грн. (2 454-908 грн.) як різниця між понесеними та задоволеними судовими витратами за позовом [PERSON] (4 000 + 908 / 2 = 2 454 грн.) та понесеними й задоволеними судовими витратами за позовом [PERSON] (908 грн.)

Outcome: partial