Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

У серпні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просив визнати за ним право власності на добудову до квартири [ADDRESS] та сарай. Ухвалою суду від 16.11.2021 за клопотанням представника позивача до участі в справі було залучено співвідповідача Новоград-Волинську міську раду Житомирської області та ІІІ особу Управління державної архітектурно-будівельної інспекції у Житомирській області (далі за текстом Управління ДАБІ). Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що у 2010 році між ним та [PERSON] було укладено договір про поділ часток та припинення спільної часткової власності на житловий будинок [ADDRESS] (далі за текстом Будинок), у зв`язку з чим до нього у власність перейшла квартира [ADDRESS] вказаного будинку. У 2015 році здійснив добудову до Будинку без дозвільної документації, після чого його площа збільшилась до 74 м.кв. Рішенням Управління ДАБІ подану ним декларацію про готовність об`єкта до експлуатації (далі за текстом Декларація) було повернуто на доопрацювання. Зазначає, що будівництво добудови та сараю здійснено ним самочинно, а тому право власності на це майно може бути визнано лише в судовому порядку, оскільки жодних прав інших осіб не порушено. Представник позивача позов підтримала, просила його задовольнити. Інші сторони в судове засідання не прибули, належним чином повідомлені про слухання справи, клопотань про відкладення розгляду справи від них не надходило. В судовому засіданні від 16.11.2021 відповідач [PERSON] позов визнав. Від представника міської ради надійшла заява, в якій він при розгляді справи покладається на розсуд суду, при цьому зазначає, що жодним чином права та інтереси позивача не порушено. ІІІ особа,\~Управління ДАБІ,не скористалося своїм правом на подання до суду будь-яких заперечень щодо змісту і вимог позовної заяви. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Встановлено, що позивачу на підставі договору про поділ часток житлового будинку в натурі та припинення права спільної часткової власності від 07.05.2010 (далі за текстом Договір про поділ) належить квартира [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] . Зазначені частини Будинку набуті сторонами 18.10.1999 шляхом прийняття у спадок від померлого батька. Згідно п.1.1 Договору про поділ загальна площа квартири [ADDRESS] , убиральня В та 1/2 частина огорожі. У січні 2020 року позивачем виготовлено технічний паспорт, відповідно до якого площа будинку збільшилась до 74 кв.м., а також з`явились прибудова площею 36,7 кв.м. та сарай Г1 площею 24,5 кв.м., збудовані у 2015 році. Відповідно до Закону України Про регулювання містобудівної діяльності зареєстрована декларація про готовність об`єкта до експлуатації є підставою, серед іншого, для оформлення права власності на нього. Дозвільні документи на проведення будівництва нових об`єктів нерухомого майна та/або реконструкції Будинку відсутні. Належних доказів того, що добудова та сарай в установленому законом порядку були здані в експлуатацію та в загальному порядку проведена державна реєстрація права власності на вказане майно, позивачем суду не надано. Подана ним 25.06.2020 до Управління ДАБІ Декларація була повернута на доопрацювання у зв`язку з відсутністю завірених копій: документу, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою та технічного паспорту з відміткою про проведене технічне обстеження. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання (ст.15 ЦК України). Право власності це сукупність правових норм, які регулюють відносини, пов`язані з володінням, користуванням і розпорядженням власником належним йому майном на свій розсуд і в своїх інтересах, усунення третіх осіб від протиправного втручання у сферу його володіння цим майном, а також обов`язки власника не порушувати прав та законних інтересів інших осіб. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом (ст.328 ЦК України). За змістом\~ст.331 ЦК України, ст.30-1 Закону України «Про планування і забудову територій», ст.18 Закону України «Про основи містобудування», визнанню права власності на новостворене нерухоме майно повинно передувати прийняття його в експлуатацію. Відповідно до статті 375 ЦК України власник земельної ділянки має право зводити на ній будівлі та споруди, на які набуває право власності. Право власника на забудову здійснюється ним за умови додержання архітектурних, будівельних, санітарних, екологічних та інших норм і правил, а також за умови використання земельної ділянки за її цільовим призначенням. Аби новостворене майно стало об`єктом цивільно-правових відносин, потрібно виконання трьох умов: 1) завершення будівництва; 2) прийняття до експлуатації; 3) державна реєстрація. Доки ці умови не виконано, особа вважається лише власником матеріалів, обладнання тощо, яке було використано у процесі цього будівництва (створення майна). Правові наслідки самочинної забудови, здійсненої власником на його земельній ділянці, встановлюються статтею 376 ЦК України. Згідно з вимогами Порядку виконання підготовчих та будівельних робіт, затвердженого Постановою КМУ №466 від 13.04.2011, будівельні роботи можуть виконуватися замовником після отримання документа, що посвідчує право власності чи користування земельною ділянкою, та реєстрації декларації про початок виконання будівельних робіт. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Також відповідно до положень ч.3 ст.376 ЦК України право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому законом порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Об`єкт нерухомості відноситься до самочинного будівництва за наявності однієї з умов: земельна ділянка не відведена для цієї мети; немає належного дозволу на будівництво; відсутній належним чином затверджений проект; під час будівництва допущені істотні порушення будівельних норм і правил (ч.1 ст.376 ЦК України). Частина 5 ст.376 ЦК України передбачає, що на вимогу власника (користувача) земельної ділянки суд може визнати за ним право власності на нерухоме майно, яке самочинно збудоване на ній, якщо не порушує права інших осіб. Позивач в судовому засіданні від 16.11.2021 не зміг пояснити, що заважало йому усунути виявлені у Декларації недоліки та повторно звернутись для її реєстрації до органу державного архітектурно-будівельного контролю. Слід зазначити, що метою функціонального поділу державної влади на законодавчу, виконавчу та судову є розмежування повноважень між різними органами державної влади та недопущення привласнення повноти державної влади однією з гілок влади. Отже, суд своїм рішенням не може підміняти дії та рішення інших органів державної влади, вчинення яких входить в компетенцію останніх, зокрема, вирішення технічних питань - прийняття в експлуатацію будівель та споруд; визнання права власності на самочинне будівництво в судовому порядку має залишатись винятковим способом захисту права. Звернення до суду з позовом з приводу самочинного будівництва має здійснюватися за наявності даних про те, що порушене питання було предметом розгляду компетентного державного органу, рішення якого чи його відсутність дають підстави вважати про наявність спору про право. Надання позивачу у власність земельної ділянки, на якій розміщене спірне нерухоме майно; виготовлення технічного паспорта; визнання відповідачем, його братом, позовних вимог; а також наявність висновку головного архітектора міської ради про відповідність місця розміщення прибудови до квартири [ADDRESS] та можливості використання її за призначенням, на переконання суду, не є правовою підставою для визнання судом права власності на неї, що є об`єктом самочинного будівництва. Крім того, судзвертає увагу і на те, що позивач не позбавленийможливості оскаржити рішення, дію або бездіяльність Управління ДАБІв судовому порядку. Судзауважує, що саме по собі посилання на відсутність можливості провести реєстрацію права власності державним реєстратором, без доведення факту порушення, невизнання, оспорювання прав, свобод чи законних інтересів позивача, при вирішенні спору не є підставою для задоволення позовних вимог. Позивач у цій справі порушення своїх прав не довів. На думку суду, метою подання даного позову є не захист права власності, яке не визнається чи оспорюється, а набуття права на спірне майно, що є неприпустимим. Також правила статті 376 ЦК України не можуть бути застосовано при вирішенні справ за позовами про визнання права власності на самочинно збудовані приналежності до основної речі, зокрема сарай. Таким чином, позивачем не було надано суду доказів, що ним була дотримана визначена чинним законодавством процедура прийняття в експлуатацію новоствореного нерухомого майна та порядок проведення державної реєстрації і оформлення права власності на нього, а відтак в задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Outcome: dismissed