Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в обґрунтування вимог якого зазначив, що постановою державного виконавця накладено арешт на усе належне йому майно. Посилаючись на ту обставину, що закінчено виконавче провадження у якому він був боржником, позивач просить скасувати вказаний арешт. Дану справу розглянуто в порядку спрощеного провадження. Відповідач надав суду заяву про визнання позову. Третя особа надала суду заяву про розгляд справи у відсутності її представника. Дослідивши письмові докази по справі у їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Як вбачається з інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 19.03.2021 року, постановою державного виконавця ВДВС Васильківського МРУЮ Лазаревої А.І. від 23.11.2012 року накладено арешт на невизначене майно, все нерухоме майно [PERSON] (реєстраційний номер обтяження 13287203) (а.с. 8). Зокрема, вирішуючи спір по суті, суд керується положеннями Закону України «Про виконавче провадження». Так, відповідно до частини першої статті 56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Згідно із нормами статті 15 Закону України «Про виконавче провадження», сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник; боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення. За змістом листа Васильківського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Центрального міжрегіонального управління юстиції (м. Київ) від 13.05.2021 року № 25948288 вих № 21206 встановлено, що у виконавчому провадженні № 25948288 на виконання виконавчого напису нотаріуса № 502 від 30.03.2011 року про стягнення на користь [PERSON] боргу з [PERSON] , 27.02.2014 року державним виконавцем було винесено постанову про повернення виконавчого документу стягувачу на підставі п. 2 ст. 47 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с. 9 11). Тобто, з урахуванням норм статті 12 Закону України «Про виконавче провадження», у зв`язку із поверненням виконавчого документа стягувачу 27.02.2014 року було перервано строк пред`явлення такого документа до виконання, який після переривання встановлюється з дня його повернення. Проте, під час розгляду справи стягувачем не надано доказів того, що він у строк до 27.02.2017 року повторно пред`явив такий виконавчий документ до виконання. При цьому, стягувач повторно не подавав до виконання даний виконавчий документ. Одночасно, суд враховує відомості про виконавче провадження № 25948288 з виконання виконавчого напису нотаріуса № 502 від 30.03.2011 року про стягнення на користь [PERSON] боргу з [PERSON] , яке станом на 13.05.2021 року є завершеним, що підтверджується відповідними данними (а.с. 12 14). На підставі встановлених обставин та положень Закону України «Про виконавче провадження, суд приходить до висновку, що виконавче провадження № 25948288 на виконання виконавчого напису нотаріуса № 502 від 30.03.2011 року про стягнення на користь [PERSON] боргу з [PERSON] закінчене. Отже, під час розгляду справи встановлено, що позивач не є боржником у відкритих (діючих) виконавчих провадженнях за стягненнями на користь відповідача. Враховуючи ту обставину, що позивач не є боржником у відкритих (діючих) виконавчих провадженнях за стягненнями на користь відповідача, суд приходить до висновку, що наявність арешту усього майна позивача, порушує право власності останнього, а тому таке право позивача слід захистити шляхом скасування даного арешту. Частина перша статті 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає, що особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Відповідно до ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним; ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Норми статті 206 ЦПК України передбачають, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві; у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову; якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Обставин, які б свідчили, що визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, судом не встановлено. Таким чином, позов є обґрунтованим та підлягає задоволенню. Проте, суд частково задовольняє вимоги позивача, оскільки вимоги про «зняття заборони» є похідними від вимог «зняття арешту». Як наслідок, вимоги позову про «зняття заборони» задоволенню не підлягають, оскільки «зняття арешту» майна надає право позивачу як власнику майна відчужувати таке майно, а тому відсутні правові підстави для додаткового ухвалення рішення про «зняття заборони на відчуження майна» яке перебувало під арештом. При цьому, у зв`язку із визнанням позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, на підставі частини першої статті 142 ЦПК України, суд вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Отже, на підставі пункту 1 частини другої статті 141 ЦПК України, решту суми судового збору за однією позовною вимогою немайнового характеру яку задоволено судом, слід покласти на відповідача. На підставі викладеного,

Outcome: partial