Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

Позивач - [PERSON] звернувся до Чутівського районного суду Полтавської області з позовом до [PERSON] , в якому після уточнення позовних вимог, просив: - визнати договір купівлі-продажу дійсним земельну ділянку площею 1,99 га, що розташованна на території Зеленківської сільської ради Чутівського району Полтавської області, кадастровий номер: 5325481600:00:001:0371 для ведення особистого селянського господарства, укладений 01.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] ; - визнати за [PERSON] право власності на земельну ділянку площею 1,99 га, що розташованна на території Зеленківської сільської ради Чутівського району Полтавської області, кадастровий номер: 5325481600:00:001:0371 для ведення особистого селянського господарства. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 01.10.2017 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу дійсним земельну ділянку площею 1,99 га, що розташована на території Зеленківської сільської ради Чутівського району Полтавської області, кадастровий номер: 5325481600:00:001:0371 для ведення особистого селянського господарства. Підтвердженням отримання коштів відповідачем є розписка про отримання 50000 грн, в якій також вказано, що [PERSON] зобов`язується нотаріально посвідчити даний договір. Однак, як стверджує позивач, на даний час вищевказаних зобов`язань не виконано відповідачем, який також уникає контактів з позивачем з цього приводу, що і стало підставою для звернення до суду зі вказаним позовом. В судове засідання позивач не з`явився, про час та місце розгляду справи був належним чином повідомлений. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи належним чином був повідомлений, про причини своє неявки суд не повідомив, відзив у встановлений законом строк не надав, заяв та клопотань від останнього до суду не надійшло. Фіксація судового розгляду справи технічними засобами не проводилась, згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Суд, вивчивши та дослідивши матеріали справи, повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Згідно інформації з ДРРП №182228956, номер запису про право власності 22321819 від 11.09.2017 року та наказу Держземгеокадастру у Полтавській області №7580-СГ від 07.08.2017 року [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,99 га, що розташована на території Зеленківської сільської ради Чутівського району Полтавської області, кадастровий номер: 5325481600:00:001:0371 для ведення особистого селянського господарства (а.с.23-25. Згідно договору купівлі-продажу земельної ділянки від 01.10.2017 року [PERSON] продав, а [PERSON] придбав земельну ділянку площею 1,99 га, що розташована на території Зеленківської сільської ради Чутівського району Полтавської області, кадастровий номер: 5325481600:00:001:0371 для ведення особистого селянського господарства за 50000 грн. Факт отримання коштів підтверджується також розпискою, в якій також вказано, що [PERSON] зобов`язується протягом місяця з дня написання розписки договір купівлі-продажу посвідчити нотаріально у відповідності до вимог чинного законодавства (а.с.13-15). Згідно акту прийому-передачі земельної ділянки за договором купівлі-продажу земельної ділянки від 01.10.2017 року [PERSON] передав [PERSON] вищевказану земельну ділянку (а.с.14). Згідно зі ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно ст. 626 Цивільного кодексу України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обовязків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ст. 627 Цивільного кодексу України). Відповідно до ч.1 ст. 220 ЦК України у разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені у статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин) - визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених ЦК України, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна зі сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, установлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). У разі недодержання сторонами вимоги закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (ч. 1 ст. 220 ЦК України), а отже, з цього договору правових наслідків наступати не може, що відповідає вимогам ч. 1 ст. 216 ЦК України. Відповідно до частини третьої статті 640 ЦК України договір, що підлягає нотаріальному посвідченню, є укладеним з дня такого посвідчення. Статтею 657 ЦК України передбачено, що договір купівлі-продажу земельної ділянки, єдиного майнового комплексу, житлового будинку (квартири) або іншого нерухомого майна укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, крім договорів купівлі-продажу майна, що перебуває в податковій заставі. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому разі наступне нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Однією з умов застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України та визнання правочину дійсним в судовому порядку є встановлення судом факту безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрата стороною можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Пунктом 13 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06 листопада 2009 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що при розгляді справи про визнання правочину дійсним суд повинен з`ясувати, чому правочин не був нотаріально посвідчений, чи дійсно сторона ухилилася від його посвідчення та чи втрачена така можливість, а також чи немає інших підстав нікчемності правочину. При цьому саме по собі небажання сторони нотаріально посвідчувати договір, її ухилення від такого посвідчення з причин відсутності коштів на сплату необхідних платежів та податків під час такого посвідчення не може бути підставою для застосування ч. 2 ст. 220 ЦК України. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 06 вересня 2017 року по справі № 6-1288цс17. Судом встановлено, що [PERSON] , власник земельної ділянки площею 1,99 га, що розташована на території Зеленківської сільської ради Чутівського району Полтавської області, кадастровий номер: 5325481600:00:001:0371 для ведення особистого селянського господарства продав [PERSON] зазначену земельну ділянку, отримав від останнього грошові кошти в рахунок оплати за договором купівлі-продажу, однак сторони договору у встановленому законом порядку не посвідчили даний договір. Водночас матеріали справи не містять доказів безповоротного ухилення однієї з сторін від виконання зобов`язань по нотаріальному посвідченню вищевказаного договору купівлі-продажу у відповідності до положень ч. 2 ст. 220 ЦК України, як і не містять доказів того, що сторони договору вжили всіх необхідних заходів для посвідчення вищевказаного договору у встановленому законом порядку. При цьому суд вказує, що наявність розписки, в якій також вказано, що [PERSON] зобов`язується протягом місяця з дня написання розписки зазначений договір купівлі-продажу посвідчити нотаріально у відповідності до вимог чинного законодавства не є беззаперечним доказом безповоротного ухилення однієї із сторін від нотаріального посвідчення правочину та втрати стороною договору можливості з будь-яких причин нотаріально посвідчити правочин. Інші докази, з яких вбачалося б, що [PERSON] та [PERSON] вжили всіх необхідних заходів для оформлення договору купівлі-продажу земельної ділянки у встановленому законом порядку, в матеріалах справи відсутні. Відповідно до ст. ст. 77, 78, 81 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, надавши до суду належні та допустимі докази на їх підтвердження, крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позов про визнання договору купівлі-продажу дійсним та визнання права власності є безпідставним, необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed