Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

У квітні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до суду із позовом до відповідачки [PERSON] , в якому просить: розірвати шлюб, зареєстрований між сторонами в Центральному відділі реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 08 серпня 2008 року; поділити майно, набуте сторонами за час цивільного та офіційного шлюбу, виділивши [PERSON] : однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] згідно договору купівлі-продажу від 16 січня 2008 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О. М., зареєстрованого за реєстраційним номером 2635493, яка знаходиться в іпотеці в АТ «УкрСиббанк» згідно кредитного договору № 11422353000 від 16 січня 2008 року, боржником є [PERSON] , ринкова вартість квартири 500000 грн; 1/2 земельної ділянки для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5310136400:09:004:0234, згідно договору купівлі-продажу від 06 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Соляник А. В., зареєстрованого за реєстраційним номером 45494053101, вартістю 200000 грн; земельну ділянку для індивідуального садівництва, кадастровий номер 5324080207:07:002:0330 згідно договору купівлі-продажу від 22 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Колотіловим О. М., зареєстрованого за реєстраційним номером 2072278453240, ринкова вартість 30000 грн; автомобіль «Mazda CX 5», 2017 року випуску, придбана та зареєстрована 10 січня 2020 року згідно ДКП ТСЦ 5341/2020/1865988 від 10 січня 2020 року, д. н. з. [NUMBER] , ринкова вартість 500000 грн; а відповідачці [PERSON] залишити у власність двокімнатну квартиру з усім надбаним в ній майном за адресою: [ADDRESS] , згідно договору купівлі-продажу від 08 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою І. В., зареєстрованого за реєстраційним номером 388992, ринкова вартість квартири 1900000 грн. Судові витрати, пов`язані з розірванням шлюбу, покласти на позивача. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на ті обставини, що 08 серпня 2008 року він уклав шлюб із [PERSON] , за час якого в них народилась дочка [PERSON] , 2009 року народження. Спільне життя у сторін не склалося, оскільки останні 3 роки спільного проживання між ними нерідко виникали конфлікти та вони мають різні погляди на вирішення спільних проблем. Зазначає, що шлюбні відносини в них припинилися у січні 2021 року, вважає примирення неможливим. Щодо питання виховання спільної дитини у сторін спору немає, вони вирішили, що дитина проживатиме разом із матір`ю, а батько буде утримувати та матеріально забезпечувати доньку. Крім того, за час спільного проживання в шлюбі сторонами набуто майно, а саме: однокімнатну квартиру по [ADDRESS] ; двокімнатну квартиру по [ADDRESS] ; 1/2 земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5310136400:09:004:0234; земельну ділянку для індивідуального садівництва, кадастровий номер 5324080207:07:002:0330 та автомобіль «Mazda CX 5», 2017 року, які сторони мають намір добровільно поділити між собою у запропонований в позові спосіб. На підставі викладеного, позивач звернувся до суду. В судове засідання сторони не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від позивача [PERSON] до суду надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримує (а. с. 24). Відповідачка [PERSON] надала до суду заяву, згідно з якою позовні вимоги визнає в повному обсязі, після розірвання шлюбу просить залишити їй прізвище Положишник, а справу розглянути без її участі (а. с. 28). Неявка сторін не перешкоджає здійсненню підготовчого провадження відповідно до ч. 1 ст. 198, ч. 1 ст. 223 ЦПК України. У зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь у справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось, що відповідає з ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Згідно з ч. ч. 1, 4 ст.\~206\~ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Згідно з ч. ч. 3, 4 ст.\~200\~ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі визнання позову проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. З огляду на ті обставини, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також відповідно до положень ч. 3 ст. 211 ЦПК України суд вважає можливим ухвалити рішення в підготовчому судовому засіданні на підставі наявних у справі матеріалів. Розглянувши матеріали справи та дослідивши письмові докази, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Установлено, що сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі з 08 серпня 2008 року, що підтверджується оригіналом свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , актовий запис № 799, що видане Центральним відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції 08 серпня 2008 року (а. с. 25). Від вказаного шлюбу сторони мають неповнолітню дочку [PERSON] , яка народилась [INFO] , про що свідчить копія свідоцтва про народження дитини серії [NUMBER] , виданого (повторно) Київським відділом реєстрації актів цивільного стану Полтавського міського управління юстиції Полтавської області 25 квітня 2018 року (а. с. 10). Спору про місце проживання дитини у сторін немає, після розірвання шлюбу дитина залишається проживати із відповідачкою, питання утримання дитини вирішено ними добровільно. Відповідно до ст.\~112\~Сімейного кодексу\~України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово «сімейний» засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово «союз» підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Відповідно до ст.\~56\~Сімейного кодексу\~України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Як з`ясовано судом, і це вбачається із позову та наданих сторонами заяв по справі, що позивач та відповідач припинили шлюбні відносини і разом не проживають з січня 2021 року, спільне господарство не ведуть. Беручи до уваги, що фактично шлюб між подружжям розпався, сімейні стосунки припинені, так як між собою вони не можуть знайти порозуміння, внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечило б інтересам сторін та їх спільної дитини, суд вважає, що позовна вимога про розірвання шлюбу заявлена обґрунтовано, що підтверджено протягом судового розгляду, а тому підлягає задоволенню. Щодо позовної вимоги про поділ спільного майна подружжя суд зазначає про таке. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (стаття 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпорядження спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 Цивільного кодексу України (далі -ЦК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72\~СК України і статтею 372 ЦК України. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст. 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Статтею 71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. За змістом частини третьої\~статті 368 ЦК України\~майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до\~ч.\~ч.\~1,\~2\~ст.\~372\~ЦК України\~майно,\~що є\~у спільній\~сумісній власності,\~може бути\~поділене між\~співвласниками за\~домовленістю між\~ними,\~крім випадків,\~установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися "обставинами, що мають істотне значення", якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п. 23, 24 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п. 30 вищевказаної постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч. 1 ст. 63, ч. 1 ст. 65 СК України. При цьому, суд враховує правові позиції ВСУ з аналогічних спорів, в яких ВСУ роз`яснює, що у процесі розгляду спорів про поділ майна подружжя необхідно враховувати такі обставини: час придбання майна; кошти, за які таке майно було придбано (джерело придбання); мета придбання майна, яка дозволяє визначити правовий статус сумісної власності подружжя. Тільки у випадку, якщо придбання майна відповідало зазначеним критеріям, таке майно може бути визнане спільно нажитим і підлягає розподілу між подружжям на підставі ст. 60 СК України. Судом установлено, що за час шлюбних відносин подружжям придбано таке нерухоме і рухоме майно: однокімнатну квартиру за адресою: [ADDRESS] , яка на праві приватної спільної часткової власності належить [PERSON] та [PERSON] (по 1/2 частині в кожного), що підтверджується копією договору купівлі-продажу ВКС/702873 від 16 січня 2008 року, посвідченим приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О. М., зареєстрованим в реєстрі за № 343, реєстраційний номер майна 10306186, та Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 301655013, знаходиться в іпотеці АТ «УкрСиббанк» згідно з договором іпотеки ВКС 702874-702877 від 16 січня 2008 року (а. с. 11-12, 27); двокімнатну квартиру з усім наявним у ній майном за адресою: [ADDRESS] , зареєстровану на ім`я [PERSON] , що підтверджується копіями Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору купівлі-продажу ВМР/769842 від 08 квітня 2010 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Святецькою І. В., зареєстровано в реєстрі за № 1170, реєстраційний номер майна: 25113435 (а. с. 13-14, 27); 1/2 земельної ділянки площею 0,1 га, кадастровий номер 5310136400:09:004:0234, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , зареєстрованої на праві спільної часткової власності на ім`я [PERSON] , що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та договору купівлі-продажу серія та номер: НОА 153416, НОА 153417, реєстр 3245 від 06 вересня 2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Соляник А. В., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 45494053101 (а. с. 15-16, 17, 26); земельну ділянку площею 0,053 га, кадастровий номер 5324080207:07:002:0330, зареєстровану на ім`я [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу серія та номер: НОІ 672448, НОІ 672449, р. н. 725 від 22 квітня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Колотіловим О. М., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2072278453240, що підтверджується копіями витягів з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а. с. 18, 26-27); а також легковий автомобіль марки «Mazda CX 5», 2017 року випуску, д. н. з. [NUMBER] , зареєстрований на ім`я [PERSON] 10 січня 2020 року згідно ДКП ТСЦ 5341/2020/1865988 від 10 січня 2020 року, що підтверджується копією свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] (а. с. 19). За загальними правилами застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Аналізуючи наведені вище норми законодавства, суд приходить до висновку, що зазначене майно відповідно до ст. 60 СК України є об`єктами спільної сумісної власності подружжя та підлягає поділу. Крім того, суд звертає увагу, що в силу вимог ч. 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. Щодо перебування квартири за адресою: [ADDRESS] в іпотеці суд зазначає про таке. Відповідно до\~статті 1\~Закону України\~"Про\~іпотеку"\~іпотекою визнається\~вид забезпечення\~виконання зобов`язання\~нерухомим майном,\~що залишається\~у володінні\~і користуванні\~іпотекодавця,\~згідно з\~яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Статтею 23 Закону України "Про іпотеку" визначено, що в разі переходу права власності (права господарського відання) на предмет іпотеки від іпотекодавця до іншої особи, у тому числі в порядку спадкування чи правонаступництва, іпотека є дійсною для набувача відповідного нерухомого майна, навіть у тому випадку, якщо до його відома не доведена інформація про обтяження майна іпотекою. Особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором у тому обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Положення чинного законодавства, що регулюють правовідносини щодо іпотечних зобов`язань, вказують на те, що іпотекодавець не має права розпоряджатися майном без згоди іпотекодержателя до закінчення терміну дії іпотеки. Разом із цим, положеннями Закону України "Про іпотеку" не заборонено володіти та користуватися переданим в іпотеку майном. У свою чергу, поділ спільного майна між подружжям, в тому числі іпотечного майна, не вважається розпорядженням ним, так як в момент його передачі в іпотеку воно вже належало подружжю на праві спільної сумісної власності в силу закону. Тобто, перебування станом на час розгляду справи спірної квартири в іпотеці не перешкоджає поділу спільного майна подружжя, оскільки гарантії АТ «УкрСиббанк»\~\~як іпотекодержателя щодо спірного майна визначені частиною другою статті 23 Закону України "Про іпотеку", відповідно до якої особа, до якої перейшло право власності на предмет іпотеки, набуває статус іпотекодавця і має всі його права і несе всі його обов`язки за іпотечним договором, у тому ж обсязі і на тих умовах, що існували до набуття ним права власності на предмет іпотеки. Сторони добровільно погодили на час розгляду справи вартість спірного майна всього на суму 3130000 грн, домовилися про розмір часток, які мають бути визначені кожному з них, при цьому, в матеріалах справи міститься письмова заява відповідачки, в якій вона повністю визнає позовні вимоги, тим самим надавши свою згоду на поділ спільного майна, не заперечуючи проти виділення їй в особисту власність двокімнатної квартири, а інше нерухоме та рухоме майно залишити у власність позивачу, у зв`язку з чим, беручи до уваги інтереси дружини, чоловіка, їх дитини, суд вважає поділити спільне майно, визнавши за кожною зі сторін право приватної власності на вищевказане майно у запропонований ними спосіб. Таким чином, враховуючи обраний позивачем спосіб захисту своїх прав, а також що обставини, на які він посилається, як на підставу своїх позовних вимог, знайшли своє підтвердження протягом розгляду, оскільки ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, а тому суд вважає, що позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Крім того, за змістом позову позивач не наполягає на стягненні з іншої сторони на судових витрат його користь і просить такі витрати покласти за його рахунок, за таких обставин, судові витрати з відповідачки не стягуються.

Outcome: approved