Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] , звернулася до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом до [PERSON] , визначивши третьою особою - орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області, в якому просить позбавити відповідача батьківських прав відносно малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивачка посилається на те, що 05 листопада 2011 року у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану по місту Новомосковську Новомосковського міського управління юстиції у Дніпропетровській області був зареєстрований шлюб між нею та відповідачем [PERSON] . Після реєстрації шлюбу позивачці було присвоєно прізвище ? « [PERSON] ». Від цього шлюбу [INFO] у сторін народилася донька - [PERSON] . Небажання відповідача займатися вихованням доньки [PERSON] , працювати та забезпечувати родину матеріально, часте вживання спиртних напоїв, подружні зради поглиблювали непорозуміння в сім`ї та призвели до припинення сімейно-шлюбних відносин. З середини літа 2015 року позивачка остаточно припинила підтримувати стосунки з відповідачем [PERSON] , внаслідок чого їх сім`я припинила своє існування. Ні під час шлюбу, ні після його припинення відповідач жодної фінансової допомоги ні позивачці, ні дитині не надавав, що стало приводом її звернення в 2015 до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовними заявами про стягнення аліментів на утримання доньки [PERSON] , та про стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною 3- років, а також позивач ініціювала розірвання шлюбу між ними. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року з [PERSON] на корись позивачки [PERSON] були стягнуті аліменти в розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку, на її утримання, до досягнення дитиною трьох років. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року з відповідача [PERSON] , на корись позивачки [PERSON] , були стягнуті аліменти у розмірі 1/4 частини від усіх видів його заробітку (доходу) відповідача щомісяця, на утримання доньки [PERSON] , до досягнення дитиною повноліття. 15 січня 2016 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області ухвали рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Після припинення шлюбу з липня 2015 року, донька [PERSON] постійно проживає з позивачкою, і знаходиться на повному її утриманні, яке забезпечували батьки позивачки, а з 2018 року [PERSON] . З літа 2018 року, позивачка почала проживати спільно з [PERSON] , без реєстрації шлюбу. 26 лютого 2019 року, у Новомосковському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області буз зареєстрований шлюб між позивачкою та [PERSON] . Після реєстрації шлюбу позивачці присвоєно прізвище « [PERSON] ». Не дивлячись на тяжкий матеріальний стан позивачки, відповідач не виконував рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 22 жовтня 2015 року, ухилившись від сплати коштів на утримання непрацездатної дружини, до досягнення дитиною трьох років. У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року, та у відповідності до ст. 180 СКУ відповідач [PERSON] зобов`язаний утримувати доньку [PERSON] , до досягнення нею повноліття. Відповідач, будучи працездатною особою, не виконував рішення суду, добровільно аліменти на утримання доньки [PERSON] не сплачував. Позивачка, у зв`язку з тяжким матеріальним становищем, була змушена звернутися з заявою до Новомосковського міськрайонного відділу державної виконавчої служби головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області про примусове стягнення аліментів з [PERSON] , у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку, на її користь, на утримання доньки [PERSON] . Після припинення шлюбу позивачка та відповідач домовилися між собою про те, що батько має право на зустріч та побачення з дитиною, без будь яких обмежень, за місцем проживання позивачки. Але відповідач не бажав виконувати своїх обов`язків по вихованню доньки та займатися її матеріальним забезпеченням. Відповідач бачився з донькою всього два рази у 2016 році. Донька [PERSON] на протязі довгого часу не бачила свого батька, станом на день подачі позову про позбавлення батьківських прав дитина не пам`ятала свого біологічного батька, позивачка наполягає, що для дитини батько став сторонньою, чужою людиною. Обставиною що підтверджує факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків батька по вихованню доньки [PERSON] сталася з наступних обставин: Донька з 11.08.2016 року відвідувала дошкільний дитячий заклад № 5 «Веселка». Після трирічної перерви у спілкуванні з дочкою її батько показово вирішив побачитися з нею. Відповідач знав, що заборгованість за несплату аліментів може бути підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності, тому 11.02.2019 року, за порадою свого адвоката, відповідач з`явився до директора дошкільного закладу і забажав побачення з донькою. Отримавши на це дозвіл директора, без відома матері, батько прийшов до групи дітей серед яких знаходилась його донька. Відповідач взяв на руки зовсім іншу дівчинку та почав розповідати їй про свої глибокі почуття, дитина перелякалася та почала плакати, внаслідок чого вихователь в садочку зробила йому обґрунтовані зауваження та попросила негайно залишити групу. Матір дитини зауважує, що ця ситуація у дитячому садочку негативно вплинула на психічний стан доньки [PERSON] , вона була змушена звертатися за допомогою психолога, протягом певного часу проводилася робота з психологом НМЦСССДМ [PERSON] . Починаючи з 2016 року і по теперішній час відповідач жодного разу не привітав свою доньку [PERSON] з Днем народження та іншими святами, жодного разу не переймався станом здоров`я дитини, не хвилювався за неї під час її легких та тяжких захворювань. Крім того, відповідач будучи працездатною особою, не виконував рішення суду від 23 жовтня 2015 року, добровільно аліменти на утримання доньки [PERSON] не сплачував, в результаті чого його заборгованість по аліментах на утримання доньки станом на грудень 2018 року складала більше 26 000 гривень, а на серпень 2019 року більше 20 000 гривень. [PERSON] зазначає, що спонукала свого колишнього чоловіка до виконання своїх обов`язків по вихованню доньки, однак такі обов`язки відповідач не виконував, внаслідок чого у квітні 2019 року вона звернулася до суду з позовом про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів, а рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області, від 16.03.2020 року, по цивільній справі №183/2610/19, її позов було задоволено частково, було стягнуто 5 000 грн. На момент звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав, за заявою стягувача аліментів Новомосковським ВП ГУНП у Дніпропетровській області. Внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12019040350000723 від 17 квітня 2019 року про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України. [PERSON] у позові звертає увагу на випадки неможливості виїзду дитини за межі України без згоди батька. Так, їх спільна дочка була зареєстрована за місцем реєстрації батька, однак задля отримання дозволу на виїзд за межі України на відпочинок у 2018 році, вона виконала умову батька дитини, зняла дитину з реєстрації місця проживання за адресою батька, зареєструвала дитину за адресою свого постійного проживання, у [ADDRESS] , після чого [PERSON] погодився надати нотаріально посвідчений дозвіл При цьому вартість довіреності від [PERSON] була оплачена батьком позивачки. У 2019 році батько дитини знову відмовився надавати дозвіл на виїзд дитини за межі України, внаслідок чого позивач зверталася до служби у справах дітей Новомосковської міської ради, а 15.03.2019 року виконавчий комітет Новомосковської міської ради затвердив рішення, на підставі якого позивачці було дозволено вивезти доньку [PERSON] за кордон для оздоровлення та відпочинку. Також позивач посилається на те, що відповідач відмовляється надавати додаткову грошову допомогу для розвитку здібностей своєї доньки, додаткові витрати вона також стягує виключно в судовому порядку. В зв`язку з тим, що відповідач [PERSON] на протязі довгого часу не виконує покладених на нього батьківських обов`язків, вихованням доньки займається позивачка з чоловіком [PERSON] . Малолітня [PERSON] вважає [PERSON] своїм татом, тобто близькою людиною, який і взяв на себе всі обов`язки батька, оточує її постійним батьківським теплом, увагою та турботою, постійно займається її вихованням та навчанням, забезпечує її матеріально. За час окремого життя доньки [PERSON] від біологічного батька дівчинка жодного разу не згадувала про його існування, внаслідок чого позивач вважає, що зв`язок між дитиною та батьком втрачено назавжди. Зазначені обставини стали підставою для звернення [PERSON] до суду з цим позовом. У відзиві на позов відповідач спростовує доводи позивача та зауважує, що сімейне життя з позивачкою в них не склалося через різні погляди, зокрема і на виховання дитини. Донька [PERSON] залишилася проживати з матір`ю, це він жодним чином не заперечує. Відповідач намагався налагоджувати дружні стосунки як з позивачкою так і з донькою, приділяв їй увагу, приймав активну участь у вихованні дитини, однак позивачка перешкоджала йому у зустрічах з дитиною, тому, ще до розірвання шлюбу, [PERSON] звертався до суду із позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення графіку побачень. З підстав тривалої відсутності у країні, та неможливості безпосередньої участі у розгляді заяви, відповідач був вимушений просити суд залишити таку заяву без розгляду. Відповідач наполягає на тому, що після розірвання шлюбу він дійсно бачився з дитиною на протязі половини 2016, 2017, та частково 2018 років. Заборгованість зі сплати аліментів за цей період не заперечує, однак пов`язує її з важкими життєвими обставинами, відсутністю роботи, виїздом з країни на заробітки та іншими обставинами. В подальшому, починаючи з середини 2018 року відповідач почав усувати заборгованість по аліментам, намагався налагодити відносини з колишньою дружиною та дитиною, однак позивачка знову почала чинити перешкоди цьому. 14.06.2019 року відповідач звернувся до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області із позовною заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною. На теперішній час справа 183/3759/19 розглядається, Ініціювання такого звернення до суду з боку [PERSON] підтверджує відсутність діалогу з позивачкою та створення останньою перешкод для спілкування з дитиною, необхідності визначення графіку зустрічей з донькою для запобігання в подальшому, порушення прав [PERSON] як батька, та прав і законних інтересів дитини. Відповідач заперечує надані позивачкою докази на підтвердження позовних вимог, а саме: застаріла довідка ВДВС по заборгованість по сплаті аліментів станом на 28.05.2019 у сумі 20 217,83 грн., бо станом на 01.12.2020 рік заборгованість по сплаті аліментів відсутня про, що є відповідна довідка. Наявність кримінального провадження № 12019040350000723 від 17.04.2019 року, відкритого по факту наявності у діях [PERSON] складу кримінального правопорушення, передбаченого за ч.1 ст. 164 ККУ, що було закрите з підстав відсутності у діях відповідача складу кримінального правопорушення. Відповідач заперечує, що висував вимоги щодо зняття доньки з реєстрації за його місцем проживання, але підтверджує факт того, що дозвіл для виїзду дитини за кордон та зняття її з реєстрації відбулося в один день. Про необхідність надання додаткової грошової допомоги, на відвідування донькою танцювальної студії, відповідач дізнався виключно з ухвали про відкриття провадження по справі № 183/5951/19 за позовом [PERSON] , як і про те, що дитина відвідує цю студію. Ознайомившись із висновками психолога [PERSON] відповідач зазначає, що дуже стурбований та занепокоєний психічним станом доньки. Про наявність таких обставини щодо психічного стану здоров`я дитини, позивачка йому не розповідала. Виходячи з рекомендацій психолога, останнім, зокрема, проводилась робота і щодо підготовки доньки [PERSON] до спілкування з біологічним батьком, що відповідає інтересам дитини. Проте, жодній зустрічі дитини з відповідачем позивачка не посприяла. Відповідач вважає, що безпідставне позбавлення його батьківських прав жодним чином не відповідатиме інтересам доньки [PERSON] . Дитина має право безперешкодно спілкуватися, підтримувати зв`язок з тим із батьків хто проживає окремо, і обмеження або позбавлення такого права можливе за виключних обставин, які повинні відповідати виключно інтересам дитини, а не інтересам інших осіб. Більше того, конфлікт, що існує між позивачкою та відповідачем, не повинен впливати на взаємозв`язок батька з донькою. У відповіді на відзив [PERSON] вважає пояснення відповідача такими, що вводять в оману суд. Так, відповідач не виявив бажання повідомити суд по свою заборгованість по виконавчим листам, які на даний час знаходяться на виконанні у Новомосковському МР ВДВС ПСМУ МЮ (м. Дніпро) та на даний час заборгованість відповідачем не погашена, про це свідчить, звернення позивачки до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про стягнення неустойки (пені)за прострочення сплати аліментів. Дійсними намірами погашення заборгованості відповідача по сплаті аліментів, що було здійснено одноразовим платежем, позивачка зазначає необхідність виїзду відповідача за кордон, про що сам свідчив відповідач та може бути підтверджено представником органу опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області. Позивач спростовує доводи відповідача про необізнаність щодо занять доньки у танцювальній студії та необхідність надання додаткових витрат на розвиток здібностей дитини. Позивачка заперечує перешкоджання нею спілкування дитини з біологічним батьком. Висновки психолога щодо підготовки емоційного та психічного стану доньки до зустрічі з біологічним батько, носять рекомендаційний характер, і наполягав на них саме відповідач, хоча сам жодного разу не звернувся до психолога аби налагодити зв`язок з дитиною. Саме після раптової появи біологічного батька, якого дитина три роки не бачила та відповідно не пам`ятає, донька була вимушена тривалий час відвідувати психолога. Відповідачу відомо, що донька називає татом свого вітчима [PERSON] та іншого батька не знає. В судовому засіданні позивач свій позов підтримала, надала детальні пояснення щодо обставин, викладених у позові. Відповідач в судовому засіданні позов не визнав, спростовував всі доводи позивачки виключно її небажанням надати можливість батькові та дитині вільно спілкуватися, зустрічатися, підтримувати сімейні стосунки. Представник органу опіки та піклування в судовому засіданні підтримала висновок органу опіки та піклування, який вважав за доцільне позбавити [PERSON] батьківських прав відносно дитини [PERSON] , [INFO] . При цьому представник органу опіки та піклування повідомила суд про те, що досить тривалий час працює з цією сім`єю. Так, дійсно, [PERSON] у 2016 році звертався до служби у справа дітей х проханням отримати дозвіл на побачення з дитиною, однак самостійно звернуся до суду з позовом про визначення порядку зустрічей з дитиною, внаслідок чого орган опіки та піклування проводив певну роботу в рамках справи, яка не закінчилася ухваленням рішення суду, позов було залишено без розгляду. У 2019 році до органу опіки звернулося подружжя [PERSON] з питанням про усиновлення малолітньої [PERSON] , тому до органу опіки та піклування був викликаний [PERSON] , який після проведеної бесіди звернувся до суду з позовом про визначення порядку зустрічей з дитиною. В рамках судового розгляду справи про позбавлення батьківських прав орган опіки та піклування декілька разів викликав обох батьків на засідання комісії, однак [PERSON] на засідання комісії не з`явився. При прийнятті рішення органом опіки та піклування про доцільність позбавлення [PERSON] батьківських прав, була вислухана сама дитина, малолітня [PERSON] не зрозуміла запитання членів комісії про наявність у неї батька [PERSON] , оскільки татом вона називає [PERSON] . Таким чино представник органу опіки та піклування в судовому засіданні звернула увагу на те, що бажання батька приймати участь у вихованні своєї доньки носить декларативний характер. Всі дії батька протягом зростання дитини не носять системного характеру, внаслідок чого між батьком та дитиною остаточно втрачений родинний зв`язок. При цьому матір дитини після припинення сімейно-шлюбних відносин не заперечувала проти зустрічей батька і дитини, однак наполягала на тому, щоб такі побачення були систематичними, не травмуюючими психіку дитини, що відповідало б найкращим інтересам дитини. В судовому засіданні свідком зі сторони позивача була допитана [PERSON] , яка проводила психологічне обстеження дитини. Свідок повідомила суду про те, що у лютому 2019 року до неї звернулася позивач з проханням провести психологічне обстеження дитини, оскільки у [PERSON] підвищився рівень тривоги, вона гостро реагувала на зміни та стресові ситуації. В ході проведеної роботи було з`ясовано, що дівчинка дуже прив`язана до матері та [PERSON] , якого вона називає татом. Про те, що існує батько [PERSON] дівчинка знала, однак не розуміла хто ця особа. При цьому сама дитина була дійсно дуже тривожною, часто говорила про те, що за нею хтось гониться, хоче її відібрати. Протягом проведеної роботи тривожний стан дитини було знижено, однак жодного контакту між біологічним батьком та дитиною налагоджено не було, внаслідок чого дитина, за спливом тривалого часу, втратила тісний зв`язок з біологічним батьком. Зі сторони в якості свідка була допитна [PERSON] , яка повідомила суду про те, що працювала вихователем у дитячому садочку, який відвідувала [PERSON] в період з 2016 року по 2020 рік. Свідок повідомила суду, що на протязі цього часу дитину до садочку водили мама, дідусь та бабуся. Свідок позивача [PERSON] надав суду показання про те, що починаючи з 2016 року він проживає однією сім`єю з позивачкою та її донькою [PERSON] , яку має намір усиновити. Свідок повідомив, що він разом з дружиною зверталися до [PERSON] з проханням добровільно вирішити питання щодо усиновлення, оскільки він несподівано для всіх з`явився у садочку, внаслідок чого у дитини стався стрес. З початку 2016 року і на протязі трьох років поспіль, біологічний батько дитини не з`являвся у її житі, вона його не знала та не пам`ятала, внаслідок чого [PERSON] , коли прийшов час, почала звати його татом. Також свідок надав показання про те, що випадкова зустріч батька і дитини була у 2017 році, а потім у 2019 році. [PERSON] з`явився до дитячого садочку та настояв на побаченні з дитиною без дозволу на те матері, а про бажання постійних зустрічей з дитиною він ніколи не говорив, не обговорював навіть таких можливостей, з огляду на те, що протягом тривалого часу не цікавився життям дитини взагалі. Свідок зі сторони позивача - її батько [PERSON] надав суду показання про те, що ще під час спільного проживання його дочки у шлюбі з [PERSON] , він випадково побачив у останнього ознаки наркотичного сп`яніння. [PERSON] зізнався у тому, що періодично вживає наркотичні засоби. Протягом сімейного життя батько ніколи не займався з дитиною. Після розірвання шлюбу, через деякий час його дочка познайомилася з [PERSON] , з яким створила сім`ю , і останній повністю взяв на себе обов`язки батька, між дитиною та [PERSON] склалися теплі стосунки, він про неї піклується, вона знає його, як батька.. При цьому свідок надав показання про те, що після розірвання шлюбу він намагався поговорити з [PERSON] , і наголошував йому на тому, щоб той з повагою ставився до його дочки, і виконував свої обов`язки по вихованню дитини. Однак, [PERSON] сам не хотів спілкуватися зі своєю дитиною, він лише хотів помститися [PERSON] за те, що пішла від нього.. Також свідок надав показання про те, що маючи намір повезти на відпочинок свою онучку за межі України, він звертався до [PERSON] з проханням надати нотаріальний дозвіл. Останній погодився дати цей дозвіл лише після того, як онука буде виписана з місця його реєстрації. Свідок [PERSON] надав суду показання про обставини випадкової зустрічі [PERSON] зі своєю дочкою у 2017 році. Свідок пояснив, що дитина його не впізнала, злякалася, він разом з [PERSON] її довго заспокоювали. Свідок [PERSON] надала суду показання про те, що вона була свідком подій, при яких розпалася сім`я [PERSON] . Далі свідок підтвердила обставини, викладені у позові щодо небажання [PERSON] приймати участь у вихованні своєї дочки, а саме свідок пояснила, що батько дитини жодного разу не вітав [PERSON] з Днем народження, ніколи не був на інших сімейних святах, не надавав допомоги [PERSON] . Свідок зі сторони відповідача [PERSON] повідомила суду, що її син [PERSON] був найкращим батьком для своєї дитини [PERSON] , однак після розірвання шлюбу дитину не давали на побачення, внаслідок чого вона разом зі своїм сином подавала до суду заяву про визначення порядку зустрічей з дитиною, після чого [PERSON] двічі бачився зі своєю дитиною. Після появи в житті позивачки іншого чоловіка - [PERSON] , побачення з дитиною стали не можливими. Так само свідок надала показання про те, що і сама не має можливості зустрічатися зі своєю онукою. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями головуючою суддею визначено Сороку О.В. (а.с. 42). Ухвалою суду від 30 вересня 2021 року призначено розгляд справи по суті (а.с. 194-195). Ухвалою суду від 10 серпня 2020 року відкрите провадження у справі, призначено справу до розгляду у порядку загального провадження (а.с. 43). Суд, дослідивши зібрані по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , згідно свідоцтва про народження [NUMBER] від, виданого Відділом ДРАЦС по місту Новомосковську реєстраційної служби Новомосковського міськрайонного управління юстиції у Дніпропетровській області 17 серпня 2013 року, актовий запис за № 505. (а.с. 18) Відповідно до ст. 165 СК України, право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Відповідно до ст. 150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно з п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» від 30.03.2007 р. №3, позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття та ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Виключний перелік підстав позбавлення батьківських прав, визначений ст. 164 Сімейного кодексу України. Мати (батько) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона (він): - не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини й протягом 6 місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; - ухиляються від виконання своїх обов`язків з виховання дитини; - жорстоко поводяться з дитиною; - є хронічними алкоголіками або наркоманами; - вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; - засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Відповідно до ст. 164 Сімейного кодексу України, такий перелік має виключний характер. Разом з тим, зазначені чинники, повинні мати системний та постійний характер, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних матір та батька. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю. Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку в особистості потребує любові і розуміння, вона повинна, коли це можливо, рости під опікую і відповідальністю своїх батьків, і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Аналіз всіх поданих позивачем доказів у своїй сукупності свідчить про те, що відповідач свідомо ухилявся від своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини [PERSON] , 2013 року народження. До такого висновку суд дійшов, виходячи з наступного. Так, судом встановлено, не спростовано сторонами, що після припинення сімейно-шлюбних відносин між сторонами, малолітня [PERSON] , [INFO] , залишилася проживати разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Батько дитини - відповідач по справі був обізнаний про місце проживання дитини, які і обізнаний про відвідування дитиною дошкільного навчального закладу. Так, на початку 2016 року батько дитини звертався до Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною, який за його заявою у березні 2016 року був залишений без розгляду (а.с. 205-210). Як пояснив в судовому засіданні [PERSON] рішення про залишення позову без розгляду буле прийняте ним внаслідок необхідності термінового виїзду за межі України. В свою чергу, [PERSON] таку позицію відповідача щодо залишення без розгляду позову про визначення порядку зустрічей з дитиною, мотивувала відсутністю такого спору, на той час сторони дійшли згоди, що батько дитини може безперешкодно спілкуватися з дитиною за місцем її проживання, однак у присутності матері, за попередньою домовленістю. Судом встановлено, не спростовано сторонами, що в період з початку 2016 року вихованням малолітньої [PERSON] , [INFO] займалася матір дитини, яка 26.02.2019 року зареєструвала шлюб з [PERSON] . Свідки сторони захисту та сам [PERSON] надали суду беззаперечні докази того, що з початку 2016 року останній проживав з позивачем однією сім`єю. В цій сім`ї між дитиною [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] склалися теплі, доброзичливі відносини, внаслідок чого дитина вважає своїм батьком саме [PERSON] . Починаючи з 2016 року відповідач по справі надавав лише фінансову підтримку своїй дитині. При цьому, буду обізнаним про те, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 23 жовтня 2015 року він зобов`язаний до сплати аліментів на утримання дитини у розмірі ј частини від заробітку (доходу) щомісяця, відповідач протягом примусового стягнення аліментів допускав заборгованість зі сплати аліментів, про що свідчать розрахунки заборгованості (а.с. 24-25). Як позивачем, так і державним виконавцем, в період з 2016 по 2019 рік вживалися заходи для притягнення [PERSON] до кримінальної відповідальності за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України (а.с. 26-27), позивачем вживалися заходи для стягнення неустойки (пені) за прострочення зі сплати аліментів (а.с. 35-40). Так, дійсно кримінальне провадження за ч.1 ст. 164 КК України було закрите, в зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, слідчий в діях [PERSON] не знайшов доказів приховування доходів, зміну місця проживання чи роботи без повідомлення державного виконавця тощо, тобто не знайшов доказів умисного ухилення від виконання зобов`язання зі сплати аліментів, які призвели до такої заборгованості (а.с. 60-61). Між тим, протягом судового розгляду справи відповідачем не надано жодного доказу, який би свідчив про те, що ним, крім аліментів, які сплачувалися нерегулярно та не в повному обсязі, надавалася будь-яка інша допомога дитини. Посилання відповідача на те, що матір дитини не повідомляла його про стан здоров`я дитини, не просила коштів на її лікування, а так само не просила коштів на інші потреби, пов`язані з розвитком різних здібностей у дитини, спростовуються матеріалами справи. Саме матір дитини, вживала всіх заходів для забезпечення як найкращих умов для розвитку дитини і спонукала батька до вжиття і ним цих заходів, звертаючись до суду та правоохоронних органів зі зверненнями, саме в інтересах дитини, задля отримання підтримки, встановленої законом та рішенням суду щодо обов`язку батька утримувати свою дитину. Отже, оцінивши подані докази, у своїй сукупності, суду в достатній мірі доведено, що в період з початку 2016 року по лютий 2019 року батьком не вживалися заходи, направлені на вихованні своєї дитини, внаслідок чого між батьком та дитиною втрачений сімейний зв`язок, дитина, в силу свого віку, почала називати та сприймати батьком іншу особу - [PERSON] . Одноразова поява біологічного батька у лютому 2019 року, при обставинах повного нерозуміння дитини про його існування, призвело до погіршення психологічного стану дитини. До зустрічі батька та дитини в дитячому садочку через три роки після припинення шлюбу, сторони відносяться кардинально по різному. Так, батько дитини вважає таку появу в житті виключно своїм правом на побачення з дитиною, не звертаючи уваги на те, що дитина не була обізнана про його існування, внаслідок чого у дитини спеціалістами були виявлені ознаки тривожності. В свою чергу, матір після такої зустрічі, вжила всіх заходів, направлених, перш за все, на відновлення попереднього психологічного стану дитини. Так, суду було надано копію висновку психолога НМЦСССДМ [PERSON] від 21 лютого 2019 року, щодо проведення роботи з дитиною: [PERSON] , [INFO] , у якому зазначено, що дівчинка контактна, але виражала занепокоєння, завдання виконувала старанно, виявляє тривожність, за характером чутлива та ранима, дуже прив`язана до матері. Своїм батьком дівчинка вважає чоловіка матері [PERSON] . Дівчинка не була підготовлена емоційно до зустрічі з біологічним батьком, що негативно вплинуло на її емоційний стан; (а.с. 21). Протягом березня-травня 2019 року психологом були проведені роботи з дитиною [PERSON] , [INFO] , внаслідок чого спеціалістом надано висновок про те, що у дитини високий рівень тривоги, страхи втратити матір, нічні кошмари. При цьому спеціаліст зауважує, що остання випадкова зустріч дитини з [PERSON] в липні 2017 року дуже злякала її. На підсвідомості дитини відклалося, що на неї напав бандит і хотів її вкрасти. Повторне звернення матері до психолога мотивоване несподівано появою батька у лютому 2019 року. Така зустріч не була узгоджена з матір`ю, а сама дівчинка не була підготовлена до такої зустрічі, оскільки вважала [PERSON] своїм батьком. Враховуючи, що [PERSON] протягом тривалого часу був відсутній у життя дитини, вона його вважає чужою людиною (а.с. 22). Суду було надано копію висновку психолога НМЦСССДМ [PERSON] за період протягом червня-серпня 2019 року щодо проведення роботи з дитиною: [PERSON] , [INFO] , у якому зазначено, що за цей період було проведено 5 консультацій, направлених на стабілізацію психоемоційного стану дитини та підготовки її до спілкування з біологічним батьком (а.с. 23). Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] надала суду показання про те, що особливості нервової системи дівчинки та відсутність біологічного батька у її життя протягом тривалого часу, а так само його несподівана випадкова поява у її житті, фактично призводять до неможливості відновлення сімейних постійних стосунків між дитиною та батьком. [PERSON] , в тому числі, в силу свого емоційного стану, не може сприймати [PERSON] своїм батьком, цю ситуацію вона намагається забути, а його поява лише являється для неї психотравмуючою подією. Після проведеної роботи, після усунення психотравмуючої події, дитина заспокоюється, продовжує жити своїм життям, вона дуже прив`язана до матері, а при згадуванні біологічного батька помітно нервує та проявляє занепокоєння. За таких обставин, питання щодо з`ясування думки малолітньої дитини про доцільність позбавлення батьківських прав судом не ставилося, оскільки [PERSON] сприймає [PERSON] своїм батьком, про що свідчать перелічені вище докази. Інші подані докази, а саме Лист № 413 від 06.03.2019 від Новомосковської міської ради виконавчого комітету Новомосковської міської ради комунальне некомерційне підприємство «Новомосковський міський центр первинної медико-санітарної допомоги» (а.с. 31), довідка № 01-13/30 від 04.03.2019 року, Комунального закладу «Дошкільний навчальний заклад (ясла-садок) №5 «Веселка», також свідчать про те, що обов`язки, визначені ст. 150 СК України, виконуються матерію без супроводу біологічного батька. Показання свідків в судовому засіданні, як зі сторони позивача, так і зі сторони відповідача, доводять суду ту обставину, що починаючи з 2016 року батьки припинили спільне виховання дитини [PERSON] , яке було обумовлене об`єктивними обставинами: сторони остаточно припинили сімейно-шлюбні відносини, у кожного з них створені інші сім`ї. При цьому подані відповідачем характеризуючи дані з місця проживання (а.с. 112, 113), довідки подані від нарколога та психіатра (а.с. 107), характеристики колегіуму №11, м. Новомосковська, де виховується пасинок [PERSON] - [PERSON] , [INFO] , не дають суду підстав для сумніву у їх достовірності, такі докази характеризують особу відповідача турботливим та уважним батьком у новій створеній сім`ї. Між тим, подані сторонами докази, у своїй сукупності, дають суду підстави для висновку про те, що батько малолітньої [PERSON] , [INFO] , протягом тривалого часу не виконував свої батьківські обов`язки, свої обов`язки по вихованню дитини він виконував лише в частині фінансової підтримки, однак виключно в межах обов`язку, встановленого рішенням суду щодо сплати аліментів на утримання дитини. В свою чергу, як зазначалося вище, за встановлених на засіданні комісії обставин, орган опіки та піклування за місцем проживання малолітньої дитини надав до суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно його малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] (а.с.155-159). Згідно правил, викладених у ч. 6 ст. 19 Сімейного кодексу України стосовно того, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Висновок виконавчого комітету має рекомендаційний характер. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що з моменту розірвання шлюбу між сторонами і до цього часу, всі обов`язки, визначені ст. 150 СК України, виконує позивач, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків з виховання та утриманням дочки, а дитина фактично росте під опікою, моральною та матеріальною забезпеченістю матері та її чоловіка - [PERSON] . Відповідно до ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України Відповідно до ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ст. 9 Конвенції про права дитини, дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Відповідно до ч. 1 статті 3 Конвенції Про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради № 789-XII від 27 лютого 1991 року встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. В судовому засіданні знайшло своє підтвердження, що від виконання обов`язків з виховання дитини, визначених ст. 150 СК України, відповідач свідомо ухиляється. Статтею 12 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. У відповідності до ч. 2 ст. 76 ЦПК України, докази встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Відповідно до ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно із ст. 78 ЦПК України, суд не бере до уваги докази, які одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У відповідності до п.4 ч.2 ст. 43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. В свою чергу, відповідачем по справі суду не надано жодного належного та допустимого в розумінні ст.ст. 76-81 ЦПК України доказу на спростування обставин, викладених в позові. Так, Європейський суд з прав людини ухвалив рішення у справі «Ілля Ляпін проти Росії» (заява (№ 70879/11), якщо батько не підтримує стосунки з дитиною, його можна позбавити батьківських прав. І в цьому немає порушення права на сімейне життя, гарантоване Конвенцією. За вказаних обставин, беручи до уваги висновки органи опіки та піклування, а також беручи до уваги всі докази по справі, які суд оцінив безпосередньо, з метою забезпечення прав малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] на її розвиток у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, виходячи саме із інтересів малолітньої дитини, суд приходить до переконання про те, що позовна вимога про позбавлення обґрунтована та підлягає задоволенню. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved