Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. У січні 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , який уточнила та просить: -надати дозвіл на тимчасовий виїзд неповнолітнього сина [PERSON] , за межі України до Республіки Польща на період навчання, а саме з 31 січня 2022 року до 30 червня 2028 року, без згоди та супроводу батька [PERSON] ; -дозволити їй оформляти документи для тимчасового виїзду або супроводу неповнолітнього сина [PERSON] , за межі України до Республіки Польща на період навчання, без згоди батька [PERSON] ; - збільшити розмір аліментів, що стягуються з [PERSON] на підставі рішення суду, на її користь на неповнолітню дитину [PERSON] з 1 000 грн 00 коп. до 3 000 грн 00 коп. В обґрунтуванняпозову зазначила, що з 22 травня 2010 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] , який розірвано на підставі рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року. В шлюбі в них народився син [PERSON] , [INFO] , який проживає разом з нею. Вказує, що належним чином піклується про здоров`я дитини, її фізичний, духовний розвиток та створює належні умови для отримання ним освіти. З 31 січня 2022 року син навчається у Республіці Польща , зокрема у школі №123 м.Краків та в школі спортивної футбольної майстерності Краков`я . Зазначає, що згідно з польською системою освіти обов`язкова освіта складається iз базової освіти (навчання триває 8 років) та загальної середньої освіти ( навчання триває 4 роки), разом 12 років. Оскільки син зараз навчається у 6 класі , то він завершить вісім класів школи у червні 2024 року, а з вересня 2024 року розпочне здобувати обов`язкову загальну середню освіту у загальноосвітньому ліцеї імені Станіслава Костки у Кракові, який зможе завершити 30 червня 2028 року. Батько дитини [PERSON] проживає на території Автономної Республіки Крим ( далі - АРК) , яка є тимчасово окупованою територією та не заперечує проти тимчасового виїзду сина за кордон на навчання, однак відмовляється виїхати за межі АРК на територію материкової частини України для оформлення нотаріального дозволу у передбаченому законодавством України порядку . Крім цього зазначає, що згідно рішення Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року стягуються з відповідача аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі по 1 000,00 грн. щомісячно. Проте з часу ухвалення рішення суду про стягнення аліментів на дитину пройшов значий період часу і вказаний розмір аліментів не забезпечує найнеобхідніших життєвих потреб сина, тому просить збільшити розмір аліментів з 1 000, 00 грн до 3 000, 00 грн . Відповідач [PERSON] заперечень проти позову не подав. Заяви, клопотання та інші процесуальні дії у справі. Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 31 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу термін для усунення недоліків. 11 лютого 2022 року ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 12 квітня 2022 року задоволено клопотання позивача про її участь у підготовчому засіданні в режимі відеоконференції . Ухвалою Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 27 квітня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою судді Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 11 травня 2022 року задоволено клопотання позивача про її участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції . Позивач [PERSON] в судовому засіданні позов підтримала з підстав наведених в уточненій позовній заяві, просила задовольнити. Представник органу опіки та піклування - головний спеціаліст служби у справах дітей виконавчого комітетуРогатинської міської ради Івано-Франківської області Пришляк Н.В. не заперечувала щодо задоволення позовної вимоги про надання дозволу на тимчасовий виїзд неповнолітнього [PERSON] до Республіки Польща на період його навчання, без згоди та супроводу батька. Відповідач [PERSON] повторно не з`явився в судове засідання, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений у встановленому процесуальним законом порядку. Враховуючи те, що відповідач був належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, в судове засідання не з`явився, відзиву на позовну заяву не подав, суд провів заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази. Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши письмові докази, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю, з огляду на таке. Рішенням Рогатинського районного суду Івано-Франківської області від 26 січня 2015 року, яке набрало законної сили 06 лютого 2015 року, розірвано шлюб , який був зареєстрований 22 травня 2010 року у відділі реєстрації актів цивільного стану Івано-Франківського міського управління юстиції між [PERSON] та [PERSON] ( після реєстрації шлюбу- [PERSON] ). Цим же рішенням суду вирішено щомісячно стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання неповнолітньої дитини [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі по 1 000, 00 грн. Відповідно до копії свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] , виданого 18 жовтня 2019 року [PERSON] одружилася з [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу - [PERSON] . З довідки Центру надання адміністративних послуг Рогатинської міської ради № 246 від 23 грудня 2021 року неповнолітній син [PERSON] проживає з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Рішеннями Комісії з питань захисту прав дитини Рогатинської районної державної адміністрації Івано-Франківської області та рішенням виконавчого комітету Рогатинської міської ради Івано-Франківської області позивачу [PERSON] неодноразово надавався дозвіл на тимчасовий виїзд за межі України малолітнього сина [PERSON] . Згідно нотаріально посвідченого перекладу карти запису дитини до школи [PERSON] вступив на навчання у початкову школу № 123 ім. Ген. Ю. Бема та школу спортивної футбольної майстерності , що в Республіці Польща. 31 січня 2022 року [PERSON] розпочав навчання у другому семестрі 6 класу школи № 123 міста Краків, що підтверджується копією учнівського квитка. Згідно з польською системою освіти обов`язкова освіта складається iз базової освіти (навчання триває 8 років) та загальної середньої освіти ( навчання триває 4 роки), разом 12 років, що підтверджується копією витягу із системи освіти у Польщі. Рішенням виконавчого комітету Рогатинської міської ради Івано-Франківської області №27 від 25 січня 2022 року про затвердження висновку органу опіки та піклування затверджено висновок щодо визначення місця проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] з матір`ю [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Норми права, які застосував суд та мотиви їх застосування. Загальні засади регулювання сімейних відносин визначено статтею 7 СК України, згідно з положеннями якої жінка та чоловік мають рівні права й обов`язки у сімейних відносинах, шлюбі та сім`ї. Дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року (далі - Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно зі статтями 141, 150, 153, 155 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Згідно з пунктами 1, 2 статті 3 Конвенції про права дитини, яка в силу положень статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом. Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини (стаття 9 Конвенції про права дитини). Відповідно до статті 18 цієї Конвенції батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Наведеними нормами закріплено основоположний принцип забезпечення найкращих інтересів дитини, якого необхідно дотримуватися, зокрема, при вирішенні питань про місце проживання дитини у випадку, коли її батьки проживають окремо; про тимчасове розлучення з одним із батьків у зв`язку з необхідністю виїхати за межі країни, у якій визначено місце проживання дитини, з іншим із батьків з метою отримання освіти, лікування, оздоровлення та з інших причин, обумовлених необхідністю забезпечити дитині повний і гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також необхідний для такого розвитку рівень життя. Базові положення принципу забезпечення найкращих інтересів дитини покладені в основу багатьох рішень ЄСПЛ, у тому числі шляхом застосування статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року N 475/97-ВР. Відповідно до статті 8 Конвенції кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Ця стаття охоплює, зокрема, втручання держави в такі аспекти життя, як опіка над дитиною, право батьків на спілкування з дитиною, визначення місця її проживання. Так, рішенням у справі «М. С. проти України» від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13) ЄСПЛ, установивши порушення статті 8 Конвенції, консолідував ті підходи і принципи, що вже публікувались у попередніх його рішеннях, які зводяться до визначення насамперед найкращих інтересів дитини, а не батьків, що потребує детального вивчення ситуації, урахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, дотримання справедливої процедури у вирішенні спірного питання для всіх сторін. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що в усіх рішеннях, що стосуються дітей, забезпечення їх найкращих інтересів повинно мати першочергове значення. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть перевищувати інтереси батьків. При цьому при вирішенні питань, які стосуються її життя, дитині, здатній сформулювати власні погляди, має бути забезпечено право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що її стосуються, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Положення про рівність прав та обов`язків батьків у вихованні дитини не може тлумачитися на шкоду інтересам дитини, а тимчасовий виїзд дитини за кордон (із визначенням конкретного періоду) у супроводі того з батьків, з ким визначено її місце проживання та який здійснює забезпечення дитині рівня життя, необхідного для всебічного розвитку, не може беззаперечно свідчити про позбавлення іншого з батьків дитини передбаченої законодавством можливості брати участь у її вихованні та спілкуванні з нею. У такій категорії справ узагальнений та формальний підхід є неприпустимим, оскільки сама наявність в одного з батьків права відмовити в наданні згоди на тимчасовий виїзд дитини за кордон з іншим з батьків є суттєвим інструментом впливу, особливо у відносинах між колишнім подружжям, який може використовуватися не в інтересах дитини. Кожна справа потребує детального вивчення ситуації, врахування різноманітних чинників, які можуть вплинути на інтереси дитини, у тому числі її думки, якщо вона відповідно до віку здатна сформулювати власні погляди. Конституція України гарантує кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, свободу пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. 14 липня 2016 року Верховна Рада України внесла зміни до Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України», вилучивши з нього норми, що регулювали питання виїзду дитини за кордон, у тому числі можливість виїзду на підставі рішення суду в разі відсутності згоди одного з батьків. З цього часу єдиним законом, що регулює порядок виїзду дітей за межі України, є стаття 313 ЦК України, якою встановлено, що фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка не досягла шістнадцяти років, має право на виїзд за межі України лише за згодою батьків (усиновлювачів), піклувальників та в їхньому супроводі або в супроводі осіб, які уповноважені ними, крім випадків, передбачених законом. Разом з тим за змістом положень статті 124 Конституції України та статті 15 ЦК України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Пунктами 3, 4 Правил перетинання державного кордону громадянами України, затвердженими постановою Кабінету Міністрів України від 27 січня 1995 року № 57, установлено, що виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, здійснюється за згодою обох батьків (усиновлювачів) та в їх супроводі або в супроводі осіб, уповноважених ними, які на момент виїзду з України досягли 18-річного віку. Виїзд з України громадян, які не досягли 16-річного віку, в супроводі одного з батьків або інших осіб, уповноважених одним з батьків за нотаріально посвідченою згодою, здійснюється: за нотаріально посвідченою згодою другого з батьків із зазначенням у ній держави прямування та відповідного часового проміжку перебування у цій державі, якщо другий з батьків відсутній у пункті пропуску; без нотаріально посвідченої згоди другого з батьків у разі пред`явлення, зокрема, рішення суду про надання дозволу на виїзд з України громадянину, який не досяг 16-річного віку, без згоди та супроводу другого з батьків. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 712/10623/17. Ураховуючи встановлені судом обставини, зокрема те, що дитина проживає з матір`ю , яка забезпечує їй гармонійний фізичний, розумовий, духовний, моральний і соціальний розвиток, а також те, що дитина тривалий час провела у Польщі, де вона зарахована на навчання, батько [PERSON] відмовляється виїхати за межі Автономної Республіки Крим на територію материкової частини України для оформлення нотаріального дозволу, у передбаченому законодавством України порядку на виїзд сина за межі України на навчання у Республіку Польща, суд дійшов висновку, що надання дозволу на тимчасовий виїзд дитини з матір`ю до Республіки Польщі на період його навчання для здобуття базової та загальної середньої освіти , відповідатиме найкращим інтересам дитини. Щодо позовної вимоги про збільшення розміру аліментів на дитину, то суд застосовує такі норми права та мотиви їх застосування. Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Частиною 1 статті 192 СК України встановлено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим кодексом. Враховуючи зміст статті 192 СК України, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку із значним покращенням матеріального становища платника аліментів один із батьків дитини може подати до суду заяву про збільшення розміру аліментів. Значне погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Крім статті 192 СК України, у спірних правовідносинах підлягає застосуванню також стаття 182 СК України, якою встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст.7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум для дітей віком від 6 до 18 років з 1 січня 2022 року становить 2 618,00 гривень, з 1 липня - 2 744 гривні, з 1 грудня - 2 833 гривні. На підставі наведеного, суд при визначенні нового розміру аліментів виходить з того, що батьки дитини повинні забезпечити для неї утримання у розмірі не меншому прожиткового мінімуму на місяць, встановленого на відповідний період для певного віку дитини, як мінімальної гарантії загального рівня забезпеченості повноцінним харчуванням для розвитку організму дитини, збереження її здоров`я та розвитку дитини. При цьому суд враховує, що відповідач є працездатною особою, яка здатна забезпечувати належний рівень утримання свого неповнолітнього сина. За таких обставин суд дійшов висновку, що стягнення з [PERSON] аліментів на неповнолітнього сина [PERSON] в новому розмірі у твердій грошовій сумі 3 000, 00 грн буде у повній мірі відповідати вимогам закону, розумності і справедливості. Відповідно до роз`яснень, даних у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», аліменти у новому розмірі сплачуються з дня набрання рішенням суду законної сили. Згідно ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позов задоволено повністю в частині про надання дозволу на тимчасовий виїзд за кордон неповнолітньої дитини без згоди батька, а тому з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений нею судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп. Згідно частини 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки, згідно закону позивача звільнено від сплати судового збору при поданні позовної заяви, а тому на підставі ч.ч.1,6 ст.141 ЦПК України з відповідача на користь держави необхідно стягнути судовий збір в розмірі 992 грн 40 коп.

Outcome: approved