Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом, у якому просить визнати за нею право постійного користування земельною ділянкою, площею 1,20 га, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , яке належало померлому на підставі Державного акту серії ХР 04-00-013325, зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право користування землею за № 48. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [INFO] помер спадкодавець позивачки - [PERSON] , який постійно до дня своєї смерті проживав разом з позивачкою однією сім`єю (з 1985 року по дату смерті) в селищі Улянівка Богодухівського району Харківської області. Позивачка є спадкоємицею [PERSON] за законом четвертої черги спадкування, спадщину прийняла в установленому порядку та строки. Богодухівською державною нотаріальною конторою Харківської області за заявою позивачки на майно [PERSON] заведена спадкова справа за № 365/2013. Інших спадкоємців за законом/заповітом померлого [PERSON] немає. До складу спадщини [PERSON] входить право постійного користування земельною ділянкою площею 1,20 га, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, на території колишньої Улянівської сільської ради Богодухівського району Харківської області (правонаступник - Богодухівська міська рада Харківської області), за межами населеного пункту, згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР 04-00-013325, виданим 16.06.1995 Улянівською сільською радою, реєстр. № 48. Відомості про земельну ділянку не внесені до Державного земельного кадастру, речові права на земельну ділянку не зареєстровані в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. 17.12.2021 Богодухівською держнотконторою листом за № 1916/01-16 позивачці письмово повідомлено про відмову у видачі спадкового свідоцтва на право постійного користування вказаною земельною ділянкою, оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із припиненням цього речового права після смерті спадкодавця та щодо його належності до спадкового майна. За цих обставин виник спір щодо визнання цього речового права за позивачкою, в нотаріальному порядку воно не визнане, у зв`язку із цим позивачка позбавлена можливості отримати правовстановлюючий документ та здійснити державну реєстрацію цього права, набутого в порядку спадкування та змушена звернутися до суду. Ухвалою від 22.12.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою від 10.01.2022 за клопотанням представника позивача суд витребував з Богодухівської держнотконтори копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] за № 365/2013, матеріали якої були приєднані до справи. Ухвалою від 16.02.2022 суд підготовче провадження закрив та призначив справу до судового розгляду по суті. Представник позивача адвокат Колєснік І.А. надав до суду заяву, в якій зазначив, що позивач позов підтримує, просив суд розглянути справу без участі в судовому засіданні сторони позивача та ухвалити у справі рішення про задоволення позову, понесені судові витрати позивачки залишити за ним без стягнення їх з відповідача. Представник відповідача - Богодухівської міської ради Харківської області надав суду заяву про розгляд справи у його відсутність, зазначив, що у вирішенні справи по суті покладається на розсуд суду, відзив на позовну заяву до суду не подавав. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд доходить таких висновків. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] /а.с.8/. 02 серпня 2013 року за заявою позивача Богодухівською держнотконторою заведено спадкову справу на майно [PERSON] за № 365/2013 /а.с.28-30/. Згідно з довідкою виконавчого комітету Ульянівської сільської ради Богодухівського району Харківської області № 79 від 13.12.2021, яка долучена до спадкової справи, [PERSON] на день смерті проживав та був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . На момент смерті гр. [PERSON] за цією адресою проживала та була зареєстрована [PERSON] . [INFO] /а.с.29/. Рішенням Богодухівського районного суду Харківської області від 10.11.2021 було встановлено факт, що [PERSON] проживала однією сім`єю з [PERSON] в період з 1985 року по день його смерті [INFO] /а.с.30,33/. Отже, позивачка є спадкоємцем четвертої черги. Матеріали спадкової справи свідчать про те, що інші спадкоємці, які б претендували на спадкове майно після смерті [PERSON] - відсутні. В силу положень\~ст. 1216 ЦК України\~спадкування - це перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ч. 1 ст. 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України\~передбачено, що до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Часом відкриття спадщини є день смерті особи, або день, з якого вона оголошується померлою (ч. 2 ст.\~1220 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст.\~1268 ЦК України\~спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. За змістом\~ч.\~5\~ст.1268 ЦК України\~незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Ст. 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менше як пять років до часу відкриття спадщини. Таким чином, дослідженими матеріалами спадкової справи достовірно встановлено, що позивач є спадкоємцем четвертої черги, яка прийняла спадщину в установленому законом порядку, до складу якої входить право постійного користування земельною ділянкою, площею 1,20 га, призначеною для ведення особистого підсобного господарства, розташованою на території колишньої Ульянівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, яка, згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР 04-00-013325 від 16.06.1995, належала [PERSON] . Згідно з Державним актом на право постійного користування землею серії ХР 04-00-013325, виданим 16.06.1995 Ульянівською сільською радою на підставі рішення ХІ сесії Ульянівської сільської ради Богодухівського району Харківської області, [PERSON] було надано у постійне користування земельну ділянку площею 1,20 га для ведення особистого підсобного господарства, яка розташована на території Ульянівської сільської ради. Державний акт зареєстровано в Книзі записів державних актів на право постійного користування землею за № 48. /а.с.7/. Як слідує з матеріалів справи, позивач звернулась до Богодухівської держнотконтори із заявою про видачу їй свідоцтва про право на спадщину. Богодухівська держнотконтора листом за № 1916/01-16 від 17.12.2021 повідомила позивачці про відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на право постійного користування вказаною земельною ділянкою, оскільки нотаріусом установлено спір про право, пов`язаний із невизначеністю в чинному законодавстві щодо правових підстав спадкування права постійного користування земельною ділянкою, припинення цього речового права після смерті спадкодавця та його належності до спадкового майна /а.с.11/. З відповіді Богодухівської міської ради Харківської області вбачається, що інформацією про статус земельних ділянок міська рада не володіє /а.с.34/. Вирішуючи цей спір щодо спадкування позивачем даного речового права, суд виходить з такого. Конституція України\~закріплює, що людина визнається найвищою соціальною цінністю в Україні, яка є соціальною і правовою державою, в якій визнається і діє принцип верховенства права (ст.ст. 1, 3 та 8). Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону (ч. 3 ст. 41 Конституції України). Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів (ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Поняття «майно» в розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не обмежується власністю на матеріальні речі та не залежить від формальної класифікації певного блага у внутрішньому праві країни. Згідно з Конвенцією, інші права та інтереси є активами, тому можуть вважатися «правом власності», а відтак і «майном». Звідси право користування земельною ділянкою, отриманою громадянином для ведення особистого підсобного господарства є майном у розумінні ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, право на яке підпадає під її захист. Згідно з нормами ч. 2\~ст.\~407\~ЦК\~України та ч. 2\~ст. 102 ЗК України\~право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 5\~ст. 7 ЗК України від 18.12.1990 (чинного на час набуття [PERSON] права постійного користування спірною земельною ділянкою) користування землею може бути постійним або тимчасовим. Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, громадянам України для ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства. Пунктом 6\~розділу X «Перехідні положення» ЗК України України\~у редакції Закону від 25.10.2001, який діяв з 01.01.2002 (момент набрання чинності названим\~ЗК України) до 22.09.2005, було встановлено, що громадяни та юридичні особи, які набули земельні ділянки на праві постійного користування до 01.01.2002, але згідно з Кодексом не можуть мати їх на такому праві, повинні до 01.01.2008 переоформити право постійного користування на право власності або право оренди. Проте,\~Конституційний Суд України рішенням № 5-рп/2005 від 22.09.2005 визнав таким, що не відповідає\~Конституції України\~(є неконституційним) положення п. 6\~розділу X «Перехідні положення» ЗК України\~щодо зобов`язання переоформити право постійного користування земельною ділянкою на право власності або право оренди без відповідного законодавчого, організаційного та фінансового забезпечення. Тобто громадяни та юридичні особи, які до 01.01.2002 отримали у постійне користування земельні ділянки, правомочні використовувати отримані раніше земельні ділянки на підставі цього правового титулу без обов`язкового переоформлення права постійного користування на право власності на землю чи на право оренди землі. Отже, право постійного користування земельною ділянкою, набуте у встановленому порядку до 01.01.2002, не втрачається внаслідок його непереоформлення користувачем, який за\~ЗК України\~не є суб`єктом такого права. Право постійного користування земельною ділянкою зберігається за таким користувачем до приведення прав і обов`язків щодо вказаної ділянки у відповідності до вимог чинного законодавства. Аналогічний висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 у справі № 663/1738/16-ц. Суд у даному спорі застосовує вказані положення законодавства та з урахуванням встановлених у справі обставин зазначає, що на момент смерті [PERSON] йому на законних підставах належало право постійного користування спірною земельною ділянкою. У постанові від 05.11.2019 у справі № 906/392/18 Велика Палата Верховного Суду вказала, що право постійного землекористування є безстроковим і може бути припинене лише з передбачених у\~ст. 141 ЗК України від 25.10.2001 підстав, перелік яких є вичерпним. Дії органів державної влади та місцевого самоврядування, спрямовані на позбавлення суб`єкта права користування земельною ділянкою поза межами підстав, визначених у\~ст. 141 ЗК України від 25.10.2001, є такими, що порушують це право. Перелік прав та обов`язків особи, які не входять до складу спадщини, визначений у\~ст. 1219 ЦК України. За змістом вказаного переліку право постійного користування земельною ділянкою, яке належало спадкодавцю, не є тим правом, яке не можна успадкувати. А тому таке право за загальним правилом входить до складу спадщини. Право постійного користування (на підставі відповідного державного акта) земельною ділянкою не припиняється зі смертю фізичної особи, якій було надане таке право, незалежно від цільового призначення відповідної ділянки. Тому право постійного користування земельними ділянками, яке перейшло у порядку спадкування, не припиняється ані через зміни у земельному законодавстві, ані через смерть осіб, яким це право належало. Такі висновки висловлено Верховним Судом у постанові від 09.09.2020 у справі № 681/1154/17 та Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 23.06.2020, справа № 179/1043/16-ц, у постанові від 23.06.2020, справа № 922/989/18. У наведеній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила шляхом конкретизації від висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 20.11.2019 у справі № 368/54/17, у частині відступу від висновків, сформульованих у постановах Верховного Суду України від 05.10.2016 у справі № 181/698/14-ц і від 23.11.2016 у справі № 657/731/14-ц про те, що право користування земельною ділянкою, яке виникло в особи лише на підставі державного акта на право користування земельною ділянкою без укладення договору про право користування земельною ділянкою із власником землі, припиняється зі смертю особи, якій належало таке право, і не входить до складу спадщини. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, ані відсутність у\~ЗК України 2001 року\~такого права на земельну ділянку, як право постійного користування, ані смерть особи, якій належало таке право, самі по собі не припиняють права постійного користування вказаною земельною ділянкою та не виключають права постійного користування земельною ділянкою зі складу спадщини. ЗК України в чинній редакції\~встановлено, що підставами припинення права користування земельною ділянкою є: а) добровільна відмова від права користування земельною ділянкою; б) вилучення земельної ділянки у випадках, передбачених цим Кодексом; в) припинення діяльності релігійних організацій, державних чи комунальних підприємств, установ та організацій; г) використання земельної ділянки способами, які суперечать екологічним вимогам; ґ) використання земельної ділянки не за цільовим призначенням; д) систематична несплата земельного податку або орендної плати; е) набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці; є) використання земельної ділянки у спосіб, що суперечить вимогам охорони культурної спадщини; ж) передача приватному партнеру, концесіонеру нерухомого майна, розміщеного на земельній ділянці, що перебуває в користуванні державного або комунального підприємства та є об`єктом державно-приватного партнерства або об`єктом концесії. Суд зауважує, що ані за життя, ані після смерті [PERSON] , належне йому право постійного користування спірною земельною ділянкою не було припинене. Доказів того, що це право було припинено в установленому законом порядку, матеріали справи не містять. Отже, право постійного користування спірною земельною ділянкою входить до складу спадщини [PERSON] . Відповідно до ч. 2 ст. 15 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з ч. 1\~ст. 16 ЦК України\~кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті Кодексу визначено способи захисту цивільних прав та інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Відповідно до\~ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. У п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30.05.2008 № 7 «Про судову практику у справах про спадкування» надано роз`яснення про те, що за наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Частинами 2, 3 ст. 152 ЗК України\~передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання прав. Судом встановлено та підтверджено доказами, що позивачу було відмовлено в нотаріальному оформленні успадкованого права постійного користування спірною земельною ділянкою, а отже вона має належні підстави заявити до суду вимоги про визнання цього права в судовому порядку. Суд вважає обраний позивачем спосіб судового захисту невизнаного права належним та ефективним. За положеннями п. 24 \~розділу Х «Перехідні положення» ЗК України розпорядником земельної ділянки є Богодухівська міська рада, а тому саме вона є відповідальною особою за даними вимогами позивача та є належним відповідачем у цьому спорі. Отже, з наведених підстав, суд визнає позовні вимоги законними та обґрунтованими, а позов таким, що підлягає задоволенню.

Outcome: approved