Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

В січні 2021 року до Святошинського районного суду м. Києва надійшла позовна заява Акціонерного товариства комерційний банк «Приват Банк» до [PERSON] про стягнення заборгованості у розмірі 11 399,48 грн. за кредитним договором № б/н від 24.01.2013 р. та вирішити питання щодо розподілу судових витрат. Свої вимоги позивач мотивує тим, що [PERSON] звернулась до АТ КБ «ПриватБанк» з метою отримання банківських послуг, у зв`язку з чим підписала Заяву № б/н від 24.01.2013 р., відповідно до якої отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок. Своїм підписом у вказаній заяві [PERSON] підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг» та «Тарифами Банку», які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua, складає між нею та Банком Договір про надання банківських послуг. Позивач свої зобов`язання за Договором про надання банківських послуг виконав у повному обсязі, а саме надав [PERSON] можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах, передбачених Договором та в межах встановленого кредитного ліміту. Позичальник [PERSON] померла [INFO] . Спадкоємцем після боржника, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини за адресою: [ADDRESS] є [PERSON] , який мав право подати заяву про прийняття або про відмову від спадщини. Позивачем була направлена претензія кредитора до дванадцятої київської державної нотаріальної контори та 25.06.2020 р. надійшла відповідь про те, що спадкоємці померлої із заявами про прийняття чи відмову від спадщини до нотаріальної контори не звертались. Таким чином, у відповідності до положень ч.3 ст. 1268 ЦК України, відповідач прийняв спадщину, до складу якої входить, у тому числі, кредитні зобов`язання померлого позичальника, оскільки відповідач не відмовився від спадщини у передбачені цивільним законодавством строки, а саме 6 місяців від дня відкриття спадщини. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.06.2021 р. визначено головуючого суддю Твердохліб Ю.О. Справа передана судді 15.06.2021 року. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.06.2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін (а.с. 76). 16.12.2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва витребувано з Дванадцятої київської державної нотаріальної контори копію матеріалів спадкової справи щодо майна померлої [INFO] [PERSON] . Від Дванадцятої київської державної нотаріальної контори 14.01.2022 до суду надійшла копія матеріалів спадкової справи № 497/2019 щодо майна померлої [PERSON] (а.с.102-128). Представник позивача в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, на електронну адресу суду направив заяву, у якій просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги повністю підтримує (а.с. 95). Відповідач [PERSON] проти позову заперечував, вказував про те, що його сестра [PERSON] брала кредит нічого не знав. Зазначив, що в сестри є син [PERSON] , 2013 року народження, який є спадкоємцем після матері - [PERSON] . Вважає себе неналежним відповідачем у справі. Судом встановлено, що 24.01.2013 р. [PERSON] була складена та підписана Анкета-заява про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг у ПриватБанку. Згідно з інформацією, викладеною у вказаній заяві позичальником, останній підтвердив, що він погоджується з тим, що ця заява разом із Пам`яткою клієнта, Умовами і Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить між нею та банком договір про надання банківських послуг. Згідно з ч.ч 1, 2 ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). У ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ч.1 ст.1054 та ч.1 ст.1048 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. Частиною 2 ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. Відповідно до ст.634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Застосування конструкції договору приєднання та його умови, у переважній більшості випадків, розроблює підприємець (у даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому, з огляду на зміст ст.ст.633, 634 ЦК України, можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. До даних правовідносин неможливо застосувати правила ч.1 ст.634 ЦК України, так як Умови, що розміщені на офіційному сайті позивача, неодноразово ним змінювались в період - з часу виникнення спірних правовідносин (січень 2013 року), до моменту звернення до суду із цим позовом (травень 2021 року), тобто, кредитор міг додати до позовної заяви витяг з Тарифів та витяг з Умов у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. Згідно з вимогами цивільного процесуального законодавства, суд зобов`язаний установити: чи були порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача; у чому полягає таке порушення прав; якими доказами воно підтверджується. Залежно від установленого суд повинен вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Учасники справи мають передбачені процесуальним законом права і обов`язки. Обов`язок доказування певних обставин лежить на стороні, яка посилається на них як на підставу своїх вимог та заперечень. Недоведеність обставин, на наявності яких наполягає позивач - є підставою для відмови у позові; а у разі, якщо на тому наполягає відповідач - для відхилення його заперечень проти позову. Позивач, обґрунтовуючи право вимоги стягнення заборгованості за договором від 23.01.2013 року, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на виписку по картковому рахунку позичальника, довідки про зміну умов кредитування та про видані позичальнику кредитні картки. Так, з виписки по картковому рахунку вбачається, що позичальник користувався отриманими кредитними коштами як готівково, так і безготівково, здійснював періодичне погашення кредиту. За таких обставин, суд вважає доведеним отримання позичальником [PERSON] кредиту, кредитної картки та користування нею. Судом встановлено, що банк виконав свої зобов`язання за укладеним між позивачем та позичальником кредитним договором в повному обсязі, а саме надав позичальнику можливість розраховуватись кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту. [PERSON] , [INFO] , померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть від 28.09.2018 р. серії [NUMBER] (а.с. 59). Станом на дату смерті заборгованість позичальника перед банком за кредитним договором №б/н від 23.01.2013 року становить 11 399,48 грн, що підтверджується наявним в матеріалах справи розрахунком заборгованості. Згідно копії паспорту [PERSON] вона була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 56). Вказана копія паспорту позичальника містить її засвідчення станом на 23.01.2013 р., тобто станом на час підписання позичальником анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку. Згідно копії паспорту відповідача [PERSON] , [INFO] , та згідно з довідкою про реєстрацію місця проживання, зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 57, 75). 22.05.2020 р. позивач звернувся до Дванадцятої київської державної нотаріальної контори з претензією кредитора (а.с. 61). Своїм листом від 18.06.2020 Дванадцята київська державна нотаріальна контора повідомила позивача, що претензія долучена до спадкової справи № 497/2019 (а.с. 62). 25.08.2020 року банк листам звернувся до відповідача з претензіями про погашення боргу померлого позичальника (а.с.63). Із копії матеріалів спадкової справи № 497/2019, заведеної Дванадцятою київською державною нотаріальною конторою до майна померлої [INFO] [PERSON] , яка була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , а саме з заяви [PERSON] убачається, що останній спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] , від імені свого малолітнього сина прийняв (а.с. 120). Відповідно до положень ст,ст. 1216-1218, 1220-1221 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою (частина третя статті 46 цього Кодексу). Місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця. За змістом ст.ст. 1222-1223 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Спадкоємцями за заповітом можуть бути юридичні особи та інші учасники цивільних відносин (стаття 2 цього Кодексу). Право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. За приписами ст.ст. 1258, 1261-1265 ЦК України спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. У першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У другу чергу право на спадкування за законом мають рідні брати та сестри спадкодавця, його баба та дід як з боку батька, так і з боку матері. У третю чергу право на спадкування за законом мають рідні дядько та тітка спадкодавця. У четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. У п`яту чергу право на спадкування за законом мають інші родичі спадкодавця до шостого ступеня споріднення включно, причому родичі ближчого ступеня споріднення усувають від права спадкування родичів подальшого ступеня споріднення. Ступінь споріднення визначається за числом народжень, що віддаляють родича від спадкодавця. Народження самого спадкодавця не входить до цього числа. У п`яту чергу право на спадкування за законом одержують утриманці спадкодавця, які не були членами його сім`ї. Відповідно до ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Відповідно до ст. 1281 ЦК України, кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про відкриття спадщини, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, протягом одного року від настання строку вимоги. Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частиною другою та третьою цієї статті, позбавляється права вимоги. За положеннями ст. 1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. Виходячи із наведеного, при вирішенні спору про стягнення зі спадкоємця коштів для задоволення вимог кредитора, судом підлягає встановленню, яке саме майно спадкоємець отримав у спадщину та яка його вартість. У пункті 32 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ "Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин" №5 від 30.03.2012 роз`яснено, що з урахуванням положення ст. 1282 ЦК України спадкоємці боржника, за умови прийняття спадщини, є боржниками перед кредитором у межах вартості майна, одержаного у спадщину. При цьому спадкоємці несуть зобов`язання погасити нараховані відсотки і неустойку тільки в тому випадку, якщо вони вчинені позичальникові за життя. Інші нараховані зобов`язання фактично не пов`язані з особою позичальника і не можуть присуджуватися до сплати спадкоємцями. Аналіз зазначених норм права дає можливість зробити висновок про те, що спадкоємці можуть задовольняти вимоги кредиторів лише: у разі прийняття майна у спадщину; у межах вартості успадкованого майна; у розмірі, яка виникла за життя спадкодавця. Позивач не надав суду доказів, які підтверджують, що [PERSON] , який є спадкоємцем другої черги, прийняв спадщину після своєї сестри [PERSON] , [INFO] . Натомість судом встановлено, що [PERSON] своєю заявою до Дванадцятої Київської державної нотаріальної контори від імені свого малолітнього сина [PERSON] , який є спадкоємцем першої черги, прийняв спадкове майно, яке залишилося після смерті [PERSON] (а.с.120). Таким чином, надані позивачем докази не дозволяють встановити істотні обставини, а саме факт прийняття відповідачем спадщини, наявність цієї спадщини, її вартість, тобто позивачем не доведено підстав та обсягу відповідальності відповідача [PERSON] , що є обов`язковим за вимогами закону. Відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказами, відповідно до ст. 76 ЦПК України, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Враховуючи зазначене, всебічно та повно з`ясувавши обставини, на які посилався позивач як на підставу своїх вимог, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів окремо кожного, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову. В порядку ст. 141 ЦПК України, враховуючи відмову у задоволенні позовних вимог, відшкодування судових витрат не здійснюється. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed