Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

18.01.2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Закарпатській області, [PERSON] , у якому просить визнати за ним право власності на легковий автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D", 1999 року випуску, червоного кольору, номер кузова « [NUMBER] » за набувальною давністю, вказуючи, що в кінці жовтня 2012 року позивач придбав у особи на ім`я [PERSON] за готівку (здійснивши часткову оплату) транспортний засіб типу легковий седан-В червоного кольору, марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D", 1999 року випуску, реєстраційний номер « [NUMBER] », номер шасі (кузова, рами) « [NUMBER] ». В подальшому, через невеликий проміжок часу, зустрівшись з даною особою [PERSON] надав кінцеву суму грошей за даний автомобіль. В свою чергу, [PERSON] при першій та наступній зустрічах запевняв, що жодних проблем із даним автомобілем не має та не виникатиме і в майбутньому. Придбання даного автомобіля не супроводжувалося нотаріальним посвідченням, натомість на підтвердження придбання, особа, що продавала дане авто надала Позивачу Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в графі «Особливі відмітки» якого було вказано, що [PERSON] має правом керувати даним авто. Позивач в період часу з жовтня 2012 року по сьогодні володіє даним автомобілем. Протягом цього періоду даний транспортний засіб неодноразово перевіряли працівники правоохоронних органів, переглядали номер кузова та техпаспорт, виписували відповідні штрафи, які оплачувалися, та жодних підозр та сумнівів про підробку не виникало, а ні в них, а ні в [PERSON] .. Протягом даного періоду [PERSON] неодноразово обслуговував дане авто у різного роду суб`єктів господарювання щодо його ремонту, діагностики, заміни мастил та фільтрів, розвал сходження, заміни резини, тощо. У 2017 році Позивач виявив намір продати зазначений автомобіль, однак мала місце подія, внаслідок якої він дізнався, що насправді він позбавлений такої можливості, оскільки під час купівлі - продажу транспортного засобу став заручником ситуація, за якої будучи добросовісним набувачем, позбавлений можливості належним чином та в повній мірі володіти придбаним автомобілем. Так, 09 листопада 2017 року Позивача було зупинено працівниками поліції в м. Ужгород та несподівано для нього було вилучено та поміщено на штраф майданчик транспортний засіб та вилучено Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу з підстав, що наявні ознаки його підробки. По даному факту внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №12017070030003133 від 10.11.2017 року, правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України. Ухвалою слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 26.01.2018 року за результатами розгляду клопотання [PERSON] про повернення тимчасово вилученого майна, таке клопотання було задоволено та зобов`язано ст. слідчого передати тимчасово вилучене майно на відповідальне зберігання [PERSON] , а саме: автомобіль марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D", червоного кольору, д.н.з. [NUMBER] та свідоцтво про реєстрацію вищевказаного транспортного засобу серії [NUMBER] від 20.11.2012 року, видане Львівським ВРЕР УДАІ УМВС. Відповідно до Постанови про закриття кримінального провадження віл 13.02.2020 року, кримінальне провадження внесене до ЄРДР за №12017070030003133 від 10.11.2017 року, правова кваліфікація кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 358 КК України за рапортом патрульних працівників поліції було закрите на підставі ч. 1 п. 2 ст. 284 КПК України (встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення). Згідно Висновку експерта №9/8 від 21.11.2017 року вбачається, що ідентифікаційне номерне позначення кузову « [NUMBER] » транспортного засобу марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D», державний номерний знак [NUMBER] , нанесено в умовах заводу-виробника та змінам не піддавалось. Згідно даної експертизи вбачається також і те, шо першопочатковим ідентифікаційним номерним позначенням кузова, автомобіля марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D», державний номерний знак [NUMBER] є « [NUMBER] ». Згідно відповіді на адвокатський запит Територіальний сервісний центр 2141 повідомив, що згідно наявного регіонального масиву та бази даних підсистеми НАІС єдиного державного реєстру вказаний транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D», номерне позначення « [NUMBER] » на території України зареєстрованим не рахується. Звертаючись 09 січня 2021 року до Відповідача щодо реєстрації даного транспортного засобу було з`ясовано, що неможливість здійснення державної реєстрації цього автомобіля зумовлена відсутністю у [PERSON] , так би мовити правовстановлюючого документа. Позивач та його представник подали до суду письмову заяву про розгляд справи у їх відсутності, позов підтримують, посилаючись на обставини, викладені в позовній заяві та у відповіді на відзив сторони відповідача. Представник відповідача Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Закарпатській області подав до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, в задоволенні позову просить відмовити, посилаючись на обставини викладені у відзиві на позов. Зокрема, повідомляють, що згідно з постанови Кабінету Міністрів України № 1388 від 7 вересня 1998 року пунктом 7 передбачено: Власники транспортних засобів та особи, що експлуатують такі засоби на законних підставах, або їх представники (далі - власники) зобов`язані зареєструвати (перереєструвати) транспортні засоби протягом десяти діб після придбання (одержання) або митного оформлення, або тимчасового ввезення на територію України, або виникнення обставин, що є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Відповідно до статті 34 Закону України «Про дорожній рух», державна реєстрація транспортного засобу полягає у здійсненні комплексу заходів, пов`язаних із перевіркою документів, які є підставою для здійснення реєстрації, а також відсутності будь-яких обтяжень, у тому числі за даними Державного реєстру обтяжень рухомого майна, звіркою і, за необхідності, дослідженням ідентифікаційних номерів складових частин та оглядом транспортного засобу, оформленням і видачею реєстраційних документів та номерних знаків. Окрім того інформують, що перелік передбачених документів для реєстрації транспортних засобів чітко визначений постановою Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року № 1388 пунктом 8. Зазначають, що 09.01.2021 року громадянин [PERSON] звернувся до Територіальний сервісний центр № 2141 (на правах відділу, м. Ужгород) РСЦ ГСЦ МВС в Закарпатській області з приводу перереєстрації транспортного засобу марки: «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D» та надав паспорт громадянина України, свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу яке видане на ім`я [PERSON] . Також зазначають, що при зверненні до ТСЦ № 2141 (на правах відділу, м. Ужгород) РСЦ ГСЦ МВС в Закарпатській області, громадянин [PERSON] не надав жодних документів, які б слугували підставою для перереєстрації транспортного засобу відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 7 вересня 1998 року №1388 пункту 8 в якому йдеться, що Державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. Відповідач [PERSON] надав суду заяву, в якій вказує, що транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Passat», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , номерне позначення кузову « [NUMBER] » він нікому не відчужував, і не передавав у користування і користувався ним до 18.02.2019 року (відчужив на підставі договору в ТСЦ 4641) та просив розглянути справу без його участі. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, вважає, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Ознаки володіння, які є необхідними для набуття права власності на майно за набувальною давністю, визначені у ст. 344 ЦК України. Відповідно до ст. 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності на нерухоме майно, що підлягає державній реєстрації, виникає за набувальною давністю з моменту державної реєстрації. Особа, яка заявляє про давність володіння, може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду. Для набуття права власності на чужі речі за набувальною давністю згідно ч. 1 ст.344 ЦК України необхідні такі умови: річ, що опинилась у володінні особи, є об`єктивно чужою; володілець суб`єктивно вважає майно своїм; володілець майна має бути добросовісним набувачем; володіння здійснювалось протягом усього строку відкрито; володіння майном продовжувалось безперервно; строк такого володіння нерухомим майном складає 10 років, рухомим - 5 років. Пунктом 9 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» судам роз`яснено, що при вирішенні спорів, пов`язаних із набуттям права власності за набувальною давністю, суди повинні враховувати, зокрема, таке: володіння є добросовісним, якщо особа при заволодінні чужим майном не знала і не могла знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності; володіння визнається відкритим, якщо особа не приховувала факт знаходження майна в її володінні. Вжиття звичайних заходів щодо забезпечення охорони майна не свідчить про приховування цього майна; володіння визнається безперервним, якщо воно не переривалось протягом всього строку набувальної давності. Після заволодіння чужим майном подальше володіння особою таким майном має бути безтитульним, тобто таким фактичним володінням, яке не спирається на будь-яку правову підставу володіння чужим майном. Володіння майном на підставі певного юридичного титулу виключає застосування набувальної давності. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Звідси, йдеться про добросовісне, але неправомірне, у тому числі безтитульне, заволодіння майном особою, яка в подальшому претендуватиме на набуття цього майна у власність за набувальною давністю. Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном, то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном. Отже, давність володіння є добросовісною, якщо особа при заволодінні майном не знала і не повинна була знати про відсутність у неї підстав для набуття права власності. Добросовісність, як одна із загальних засад цивільного законодавства і цивільного судочинства, означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. Крім того, позивач, як володілець майна, повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього. Отже, добросовісність передбачає, що володілець майна не знав і не міг знати про те, що він володіє чужим майном, тобто ті обставини, які обумовили його володіння, не давали і не могли давати володільцю сумніву щодо правомірності його володіння майном. Позивач також пояснив, що передав відповідачу відповідну суму коштів за придбання спірного транспортного засобу, фактично заключивши усний договір купівлі - продажу транспортного засобу, який був укладений з порушенням чинного на дату його укладення законодавства і позивач про це знав (повинен був знати), і в цьому випадку про добросовісність не йдеться, оскільки помилка в розумінні закону не веде до добросовісності володіння транспортним засобом. Позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником. Правові висновки про особливості набуття права власності на майно у такий спосіб, як набувальна давність, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 14.05.2019 у справі № 910/17274/17 (провадження № 12-291гс18). З пояснень позивача вбачається, що придбання спірного автомобіля [PERSON] не супроводжувалося нотаріальним посвідченням, натомість на підтвердження придбання, особа, що продавала дане авто надала Позивачу Свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу в графі «Особливі відмітки» якого було вказано, що [PERSON] має правом керувати даним авто. Позивач після передачі йому транспортного засобу не вчинив жодних дій, направлених на перереєстрацію транспортного засобу, набуття ним права власності на автомобіль, не оформив договір купівлі-продажу чи інший документ, що підтверджував би його право власності на автомобіль у передбаченому законом порядку, а продовжував користуватись автомобілем на підставі Свідоцтва. За набувальною давністю може бути набуто право власності на нерухоме та рухоме майно, яке не має власника, або власник якого невідомий, або власник відмовився від права власності на належне йому нерухоме майно та майно, що придбане добросовісним набувачем і у витребуванні якого його власнику було відмовлено. Отже, набувальна давність поширюється на випадки фактичного, без правової підстави володіння чужим майном. Наявність у володільця певного юридичного документа, а в даному випадку Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу в графі «Особливі відмітки» якого було вказано, що [PERSON] має правом керувати даним авто, виключає застосування положень частини першої статті 344 ЦК України. За змістом ст. 15 та ст. 16 ЦК України вбачається, що суд може захистити право чи охоронюваний законом інтерес лише у разі їх порушення. Відповідно до абз.2 п.11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга ) то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Суд вважає, що оскільки відповідачем жодним чином не було порушено права позивача на спірне майно, користування яким ним здійснюється безперешкодно, тому таке право у обраний позивачем спосіб не підлягає захисту в судовому порядку. Таким чином, судом встановлено, що позивач не є добросовісним набувачем, оскільки він знає та завжди знав хто є власником спірного транспортного засобу, позивач користувався автомобілем на підставі Свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу в графі «Особливі відмітки» якого було вказано, що [PERSON] має правом керувати даним авто, до виявлення та вилучення спірного автомобіля 09.11.2017 року працівниками поліції, вслідок виявлення підробки Свідоцтва про реєстрацію спірного транспортного засобу, тобто за волею його власника, що виключає складову безхазяйності речі, а відкритість і безперервність користування рухомим майном не є достатніми підставами для набуття права власності на нього за правилами статті 344 ЦК України. Крім цього, після затримання працівниками поліції спірного автомобіля у [PERSON] , було встановлено, що у останнього відсутні будь - які документи, які б підтверджували правомірність набуття транспортного засобу марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D", 1999 року випуску, червоного кольору, номер кузова « [NUMBER] » на який позивач просить визнати право власності за набувальною давністю. Так, згідно повідомлення територіального сервісного центру 2141 № 31/7/1-38а/з від 02.10.2018 року транспортний засіб марки «Volkswagen», моделі «Passat 1.9 D", номер кузова « [NUMBER] » зареєстрованим на території України не значиться. Слід зазначити, що відповідно до Правил дорожнього руху України власником транспортного засобу є фізична або юридична особа, яка володіє майновими правами на транспортний засіб та має на це відповідні документи. Законом України "Про дорожній рух" та Постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року № 1388 "Про затвердження Порядку державної реєстрації (перереєстрації) зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів" (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) пов`язують перехід права власності на рухоме майно - автомобіль - шляхом зняття автомобіля з реєстрації та реєстрацію (перереєстрацію) його на нового власника. Єдина на території України процедура державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку автомобілів, автобусів, а також самохідних машин, сконструйованих на шасі автомобілів, мотоциклів усіх типів, марок і моделей, причепів, напівпричепів, мотоколясок, інших прирівняних до них транспортних засобів та мопедів встановлена відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 07.09.1998 року №1388 (надалі Порядок №1388). Відповідно до п.8 Порядку №1388 державна реєстрація (перереєстрація) транспортних засобів проводиться на підставі заяв власників, поданих особисто або уповноваженим представником, і документів, що посвідчують їх особу, підтверджують повноваження представника (для фізичних осіб - нотаріально посвідчена довіреність, для юридичних осіб - організаційно-розпорядчий документ про проведення державної реєстрації (перереєстрації), зняття з обліку транспортних засобів та видана юридичною особою довіреність), а також правомірність придбання, отримання, ввезення, митного оформлення (далі - правомірність придбання) транспортних засобів, відповідність конструкції транспортних засобів установленим вимогам безпеки дорожнього руху, а також вимогам, які є підставою для внесення змін до реєстраційних документів. За наведених обставин, суд не вбачає жодних правових підстав для задоволення вимог [PERSON] , тому у задоволенні позову слід відмовити за безпідставністю.

Outcome: dismissed