Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

У жовтні 2018 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «СЗ Холдинг» про нарахування та виплату грошової компенсації при звільненні за період з 03.05.2006 року по 18.06.2018 року та стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку, а саме з 19.06.2018 року і до ухвалення судом рішення. Вимоги позовної заяви мотивовано тим, що [PERSON] з 03 травня 2006 року по 18 червня 2018 року працював на посаді керівника проектів та програм в ТОВ «СЗ Холдинг». Згідно з наказом підприємства від 18.06.2018 року №С3-9-У00002-9 позивача звільнено з посади керівника проектів та програм ТОВ СЗ Холдинг за прогул без поважних причин згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України». За твердженням позивача, при звільненні йому не нараховані та не виплачені всі суми, що належать йому від підприємства, а саме грошова компенсація за всі невикористані ним дні щорічної відпустки, що підтверджується банківською випискою за період з 01 січня по 27 серпня 2018 року. Оскільки будь-яких виплат в день звільнення позивача або в будь-який інший день, відповідач не проводив, тому [PERSON] звернувся до суду з даним позовом. 27.12.2018 року до суду надійшов відзив на позовну заяву у якому ТОВ «СЗ Холдинг» просить у позові відмовити у повному обсязі, вказують, що позивач пропустив строк звернення до суду. 20.05.2019 року від ТОВ «СЗ Холдинг» надійшли письмові пояснення, у яких останні вказують, що на момент звільнення у позивача залишилось 26 календарних днів невикористаної щорічної відпустки, що за розрахунками відповідача становить 13 779,48 грн. При цьому, останні зазначають, що відповідач не виконував належним чином трудових обов`язків, що потягло переплату отриманих ним коштів у загальному розмірі 16 294,34 грн., які позивач повинен повернути відповідачу. В судовому засіданні представник [PERSON] просив суд задовольнити вимоги позову посилаючись на те, що [PERSON] дійсно працював у ТОВ «СЗ Холдинг» та 18.06.2018 року був звільнений із займаної посади, однак йому не було нараховано та виплачено компенсацію за невикористану відпустку. Також вказував, що у відповідності до положень ст. 238 КЗпП України в даному випадку строк позовної давності на спірні правовідносини не застосовується та є необмеженим. Таким чином, представник позивача просив стягнути з ТОВ «СЗ Холдинг» компенсацію за 50 календарних днів невикористаної відпустки у розмірі 26 499,00 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 797 895,36 грн. із розрахунку за 993 робочих дні, а також стягнути витрати на правову допомогу у розмірі 30 000,00 грн. Представник ТОВ «СЗ Холдинг» в судове засідання з не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином про причини неявки не повідомив. Суд, вислухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази кожен окремо та в їх сукупності, повно, об`єктивно та всебічно встановивши обставини справи, приходить до наступного висновку. Із копії трудової книжки [PERSON] вбачається, що останній з 03.05.2006 року по 18.06.2018 року працював на посаді керівника проектів та програм в ТОВ "СЗ ХОЛДИНГ". Згідно з Наказом підприємства від 18.06.2018 року №С3-9-У00002-9 позивача звільнено з посади керівника проектів та програм ТОВ СЗ Холдинг за прогул без поважних причин згідно ч. 4 ст. 40 КЗпП України. 23.08.2018 року [PERSON] звернувся до ТОВ «СЗ Холдинг» та посилаючись на положення ст.ст. 49, 110, 116 КЗпП України просив терміново надати довідку про середню заробітну плату за перше півріччя 2018 року, а також інформацію за червень, травень, квітень 2018 року про загальну суму заробітної плати з розшифровкою за видами виплат, розміри і підстави відрахувань та утримань із заробітної плати, та про суму заробітної плати, що належить до виплати і кількість днів невикористаної відпустки за весь період його роботи в ТОВ «СЗ Холдинг». Вказану вимогу ТОВ «СЗ Холдинг» отримало 29.08.2018 року, що підтверджується копією рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення (а.с. 11). Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За змістом ст. 24 Закону України «Про відпустки», у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину - особу з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Згідно ст. 6 Закону України «Про відпустки», щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. У суду відсутні дані про те чи була щорічна відпустка [PERSON] за час роботи на підприємстві, визначена трудовим договором, більшою ніж передбачено ст. 6 Закону України «Про відпустки», або чи мав [PERSON] законодавчі гарантії більшого періоду відпустки ніж тривалість щорічної відпуски, що передбачена вказаною нормою закону, тому суд вирішує спір в межах вимог закону про те, що щорічна основна відпустка працівника не може бути меншою 24 календарних днів за відпрацьований робочий рік. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] працював у ТОВ «СЗ Холдинг» з 03.05.2006 року по 18.06.2018 року, що виходячи з мінімальної гарантованої тривалості щорічної відпустки, 24 календарні дні за 1 рік свідчить про право на отримання 291 календарних днів щорічної відпустки за вказаний період. Із наявних у справі письмових доказів вбачається, що [PERSON] з 03.05.2006 року по 18.06.2018 року використав лише 241 календарний день відпустки. Таким чином, на момент звільнення відповідач мав нарахувати позивачу компенсацію за 50 днів невикористаної відпустки (291-241=50). Відповідно до положень п/п а) п. 1 Розділу І «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках надання працівникам щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або виплати їм компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до положень п. 2 Розділу ІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки. Відповідно до положень ч. 3 п. 3 Розділу ІІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, усі виплати включаються в розрахунок середньої заробітної плати у тому розмірі, в якому вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо, за винятком відрахувань із заробітної плати осіб, засуджених за вироком суду до виправних робіт без позбавлення волі. Відповідно до положень п. 7 Розділу ІV «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 року, нарахування виплат за час щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або компенсації за невикористані відпустки, тривалість яких розраховується в календарних днях провадиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за менший фактично відпрацьований період на відповідну кількість календарних днів року чи меншого відпрацьованого періоду (за винятком святкових і неробочих днів, встановлених законодавством). Одержаний результат перемножується на число календарних днів відпустки. Святкові та неробочі дні (стаття 73 Кодексу законів про працю України), які припадають на період відпустки, у розрахунок тривалості відпустки не включаються і не оплачуються. Отже, нарахування компенсації за невикористані дні відпустки має бути проведене в даному випадку виходячи з доходу [PERSON] за 12 календарних місяців, що передують місяцю, у якому мала відбутись виплата компенсації, тобто передують червню 2018 року, місяцю його звільнення із займаної посади. У матеріалах справи міститься розрахунок нарахування відпустки ТОВ «СЗ Холдинг» згідно якого, середньоденна заробітна плата [PERSON] становить 529,98 грн., що не заперечувалось представником позивача (а.с.118). Загалом кількість календарних днів щорічних відпусток, які мають бути компенсовані при звільненні, становить 50 календарних днів. Таким чином, грошова компенсація невикористаних днів щорічної відпустки [PERSON] за період роботи у ТОВ «СЗ Холдинг» становить 529,98 грн. х 50 = 26 499,00 грн. Вказана сума має бути стягнута з ТОВ «СЗ Холдинг» на користь [PERSON] . Суд критично ставиться до посилань ТОВ «СЗ Холдинг» що до відсутності звернень [PERSON] з вимогою до підприємства про здійснення розрахунку, оскільки з матеріалів справи вбачається, що останній звертався до підприємства посилалась, зокрема, на положення ст. 116 КЗпП України, однак жодної відповіді на своє звернення від підприємства не отримав. За наведених обставин суд приходить до висновку про наявність вини товариства у нездійсненні належного та повного розрахунку з [PERSON] у день його звільнення. За змістом ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Згідно зі статтею 1 Конвенції Міжнародної організації праці «Про захист заробітної плати» №95, ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах, і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. Таке поняття заробітної плати, передбачене і у частині першій статті 94 КЗпП України і частині першій статті 1 Закону України «Про оплату праці», як винагороди, обчисленої, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган (роботодавець) виплачує працівникові за виконану ним роботу. Аналізуючи зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Вимога про стягнення грошової компенсації всіх днів невикористаної відпустки при звільненні, як і оплата середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є спором про оплату праці, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню частина друга статті 233 КЗпП України, яка надає працівнику право звернутись до суду з відповідним позовом без обмеження будь-яким строком. Відповідно до ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Пунктом 20 постанови Пленуму Верховного Суду України №13 від 24.12.1999 року «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» роз`яснено, що установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведенні його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. Відповідно до положень п.п. 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» , цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у випадках: л) інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. У всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Отже, для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у даній конкретній ситуації має застосовуватись розмір доходу [PERSON] за травень та квітень 2018 року, тобто за два місяці, що передують події звільнення у червні 2018 року. Таким чином, 31 337,13 грн. (сума заробітної плати за травень і квітень 2018 року) : 39 (кількість робочих днів у травні та квітні 2018 року згідно даних розрахункових листів працівника) = 803,52 (середньоденна заробітна плата). Кількість робочих днів за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявлених позовних вимог з 19.06.2018 року по день постановлення рішення у справі становить 993 робочий день. Таким чином, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в межах заявленого позивачем періоду нарахування становить: 803,52 грн. (середньоденна заробітна плата) х 993 (робочі дні в період заявленого часту затримки розрахунку при звільненні) = 797 895,36 грн. Закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена ст. 117 КЗпП України відповідальність. Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя. Однак встановлений ст. 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. У своїй постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц Велика Палата Верховного Суду зазначила, якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. З огляду на наведені мотиви Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. При цьому Велика Палата Верховного Суду сформулювала перелік обставин, які повинен ураховувати суд, вирішуючи питання про зменшення розміру відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст. 117 ЦПК України. Такими обставинами є: 1) розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; 2) період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; 3) ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; 4) інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Враховуючи наведені обставини, зокрема розмір простроченої заборгованості ТОВ «СЗ Холдинг» щодо виплати [PERSON] всіх належних сум, передбачених на день звільнення, період прострочення, співмірність заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, суд дійшов висновку про необхідність зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 797 895,36 грн. до потрійного розміру заборгованості по компенсації [PERSON] невикористаних днів щорічної відпустки, тобто 79 497,00 грн. Таким чином, з ТОВ «СЗ Холдинг» на користь [PERSON] підлягає стягненню 79 497,00 грн. середнього заробітку за час затримки у виплаті належних сум при звільненні. Згідно з роз`ясненнями, викладеними в абз. 5 п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 року №13 "Про практику застосування судами законодавства про оплату праці", задовольняючи вимоги про оплату праці, суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає в рішенні. З огляду на зазначене, питання щодо справляння і сплати податків й інших обов`язкових платежів у такому випадку вирішуватиметься при виконанні рішення суду. Згідно з ч. 1 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Відповідно до ч. 4, 5 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. На думку суду, розмір заявлених витрат на професійну правничу допомогу у сумі 30 000,00 грн. є завищеним і не співмірним зі складністю справи, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсягом наданих послуг, ціною позову та значенням справи для сторони. У зв`язку з чим суд вважає правильним та доцільним стягнути витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15 000,00 грн. У відповідності до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Якщо сторону на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб які їх понесли, пропорційно до задоволеної частини вимог. Відповідно ст. 4 Закону України «Про судовий збір» за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою - підприємцем потрібно сплатити 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Таким чином з відповідача необхідно стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 2 270,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial