Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] 28.01.2022 звернулася в Київський районний суд м. Полтави з позовом до [PERSON] про визнання недійсним договору міни. Позовна заява обґрунтована тим, що сторони по справі з 10.01.2007 перебували в зареєстрованому шлюбі, який розірвано 29.12.2017. Позивач вказувала, що 04.10.2006 придбала квартиру [ADDRESS] . 01.12.2017 сторони уклали договір міни, відповідно до якого позивач передала у власність відповідачу квартиру [ADDRESS] , а відповідач передав позивачу право власності на 1/2 частину автомобіля марки Шкода Фабіа, д.н.з. [NUMBER] . Зазначала, що договір міни укладений під впливом обману з боку відповідача та третьої особи, на вкрай невигідних умовах, нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. В поданій до суду позовній заяві просила визнати недійсним договір міни, укладений між [PERSON] та [PERSON] , посвідчений приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Руденко Н.Ю., від 01.12.2017. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 03.02.2022 відкрито провадження в справі за позовом [PERSON] за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання. Відповідачем 29.03.2022 подано до суду відзив на позовну заяву, який обґрунтований тим, що в 2007 році між сторонами було укладено шлюб, який розірвали в 2017 році. Квартира [ADDRESS] , в якій мешкали сторони за час шлюбу, придбана позивачем до реєстрації шлюбу в 2006 році, але за кредитні кошти, які були виплачені сторонами за час спільного проживання. Також за час шлюбу сторонами придбано автомобіль Шкода Фабіа, д.н.з. [NUMBER] . Відповідач зазначав, що договір міни №1949 від 01.12.2017 було укладено на тих умовах, що [PERSON] передає у власність [PERSON] частину автомобіля SKODA Fabia, реєстраційний номер [NUMBER] , натомість [PERSON] передає свою квартиру [ADDRESS] , а [PERSON] здійснює доплату у розмірі 380180,00 грн. Вважає, що позивача в оману ніхто не вводив, вона розуміла осі обставини та наслідки правочину, договір укладений на вигідних для неї умовах, тому відсутні підстави для визнання договору міни недійсним. Позивачем 06.04.2022 подано відповідь на відзив, де [PERSON] зазначила, що відповідач погрожував їй фізичною розправою, погрози та шантаж вона сприймала як реальні. [PERSON] наполіг на укладенні договору саме у приватного нотаріуса Руденко Н.Ю. Позивач зазначила, що її було запевнено, що фактично підписує договір про надання права тривалого проживання [PERSON] в належній їй квартирі. Ухвалою Київського районного суду м. Полтави від 26.04.2022 закрито підготовче провадження в справі та призначено судове засідання з розгляду справи по суті. В судовому засіданні представники позивача повністю підтримали вимоги позовної заяви, посилаючись на викладені в ній обставини. Представник відповідача проти задоволення позову заперечував з підстав які зазначені в поданому до суду відзиві на позовну заяву. Третя особа просила проводити розгляд справи без її участі. Суд, заслухавши представників сторін, дослідивши зібрані в справі докази, приходить до таких висновків. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] з 10.01.2007 перебували в зареєстрованому шлюбі (а.с. 19), який було розорано, про що 29.12.2017 складено відповідний актовий запис № 124 (а.с. 20). Також встановлено, що позивач [PERSON] за договором купівлі-продажу від 04.10.2006 прийняла у власність трикімнатну квартиру [ADDRESS] (а.с. 17-18). 01.12.2017 (а.с. 21) сторони [PERSON] та [PERSON] уклали договір міни, відповідно до умов якого [PERSON] передав позивачу право власності на належну йому 1/2 частину автомобіля марки Шкода Фабіа, днз [NUMBER] , в обмін на належну позивачу [PERSON] квартиру [ADDRESS] . Пунктом 5 договору сторони передбачили, що вказана міна здійснена з доплатою [PERSON] різниці у вартості 1/2 частини автомобіля та квартири у розмірі 380180 грн. Звертаючись до суду з позовом про визнання зазначеного договору міни недійсним, позивач обґрунтовує свої вимоги тим, що договір укладений під впливом обману з боку відповідача та третьої особи, на вкрай невигідних умовах, зазначає, що нею неправильно сприймалися фактичні обставини правочину, що вплинуло на її волевиявлення. Разом з\~тим,\~статтею 715\~ЦК України\~передбачено,\~що за\~договором міни\~(бартеру)\~кожна із\~сторін зобов`язується\~передати другій\~стороні у\~власність один\~товар в\~обмін на\~інший товар.\~ \~ Кожна\~із сторін\~договору міни\~є продавцем\~того товару,\~який він\~передає в\~обмін,\~і покупцем\~товару,\~який він\~одержує взамін.\~ Договором\~може бути\~встановлена доплата\~за товар\~більшої вартості,\~що обмінюється\~на товар\~меншої вартості.\~ \~ Право\~власності на\~обмінювані товари\~переходить до\~сторін одночасно\~після виконання\~зобов`язань\~щодо передання\~майна обома\~сторонами,\~якщо інше\~не встановлено\~договором або\~законом. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). Відповідно до\~ст. 204 ЦК України\~правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Згідно зі статтею 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ст. 230 ЦК України якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. За положенням ч. 1\~ст. 229 Цивільного кодексу України, істотне значення має природа правочину, права та обов`язки сторін, такі властивості і якості речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Ознакою\~ обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. При вчиненні правочину під впливом обману формування волі потерпілого відбувається не вільно, а вимушено, під впливом недобросовісних дій інших осіб, які полягають у навмисному створенні у потерпілого помилкового уявлення про обставини, які мають істотне значення: природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Внутрішня воля потерпілого на вчинення правочину відповідає його зовнішньому волевиявленню, однак її формування відбувається не вільно, а під впливом обману з боку інших осіб. Встановлення наявності умислу у недобросовісної сторони ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до вчинення правочину, є неодмінною умовою недійсності правочину за\~ст. 230 ЦК України. Обман може відбуватися як у вигляді активної поведінки сторони, повідомлення нею про будь-які обставини, яких насправді нема (повідомлення недостовірних відомостей про предмет договору, надання підроблених документів на право власності на продавану річ, на право вчинення такого правочину), так і у вигляді свідомого замовчування обставин, що можуть перешкодити укладенню правочину. Суб`єктом введення в оману може бути як сторона правочину, так і третя особа, яка діяла з відома або на прохання сторони правочину. Якщо ж обман здійснений третьою особою за власною ініціативою, підстав для визнання правочину недійсним нема. Відповідно до ст.ст.\~229,\~233 ЦК\~правочин, здійснений під впливом помилки, обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представником однієї сторони з іншою стороною або внаслідок збігу тяжких обставин (кабальний правочин), є оспорюваним та може бути визнаний судом недійсним. Заявлені вимоги можуть бути задоволені, якщо доведені факти обману, насильства, погрози, зловмисної домовленості представника однієї сторони з іншою стороною або збіг тяжких для сторони обставин і наявність їх безпосереднього зв`язку із волевиявленням сторони вчинити правочин на вкрай невигідних для неї умовах. Жодні докази на підтвердження тієї обставини, що договір міни вчинено під впливом обману, позивачем до суду надано не були, відповідні обставини не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні. Натомість, як встановлено судом, при укладенні договору договір міни від 01.12.2017 його сторони [PERSON] та [PERSON] дійшли згоди щодо предмета договору, а також щодо визначення розміру доплати за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Підписуючи договір, позивач [PERSON] підтвердила відсутність обставин, що примусили б її укласти договір на невигідних умовах (п. 11 договору). Також, укладаючи договір, позивач підтвердила, що вона отримала від нотаріуса всі роз`яснення стосовно укладеного договору і ніяких зауважень, доповнень до нього не має. Твердження позивача про те, що нотаріусом не були встановлені дійсні наміри кожного з учасників правочину, не підтверджено дослідженими в справі доказами. Натомість, як встановлено судом, позивач [PERSON] , після укладення договору, на виконання його умов, звільнила квартиру, прийняла 1/2 частину автомобіля марки Шкода Фабіа, днз [NUMBER] , а також доплату за товар і розпорядилася ними на власний розсуд, що не заперчувалося представниками позивача в судовому засіданні. Отже, позивач погодилася повністю з умовами договору, виконала умови договору зі своєї сторони та прийняла виконання умов договору від іншої сторони. Посилання позивача на ту обставину, що приватним нотаріусом всупереч п. 6 глави 9 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України не було враховано особливості порядку вчиненні нотаріальних дій за участю особи з інвалідністю не може бути оцінено судом як правова підстави для визнання договору міни недійним. Як встановлено судом, відповідач [PERSON] договір міни від 01.12.2017 не оскаржував та не вважає, що зазначеним договором порушено його права чи охоронювані законом інтереси. Вказівка позивача в поданій до суду позовній заяві на те, що нотаріусом не було встановлено, на підставі яких документів предмет договору належить стороні договору, а також те, що сторонам договору певна сума грошових коштів належала на праві спільної сумісної власності не заслуговує на увагу. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами по справі, квартира [ADDRESS] станом на час укладення договору міни на праві власності належала позивачу [PERSON] та була придбана нею до реєстрації шлюбу з відповідачем (а.с. 17). Автомобіль марки Шкода Фабіа, днз [NUMBER] , з 22.09.2011 був зареєстрований за позивачем [PERSON] та був придбаний під час перебування в шлюбі з відповідачем. Щодо грошових коштів, то згідно з п. 5 договору міни, сторони передбачили, що доплата у розмірі 380180 грн передана [PERSON] до підписання договору міни, а підписанням договору сторони підтвердили факт повного розрахунку за відчужувану нерухомість. Сама по собі незгода позивача в вартістю квартири, яка була предметом договору, жодним чином не спливає на дійсність оскаржуваного позивачем договору міни. Судом встановлено, що в провадженні Київського районного суду м. Полтави перебувала справа № 552/1669/19 за позовом за позовом [PERSON] до [PERSON] про внесення змін до договору міни, стягнення грошових коштів. Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 11.02.2020 в даній справі, яке вступило в законну силу, [PERSON] в задоволенні позовних вимог відмолено. Наявні в договорі міни технічні помилки, на які посилається позивач [PERSON] в поданій до суду позовній заяві, в силу норм цивільного законодавства не можуть бути оцінені як правова підстава для визнання договору недійсним. Встановивши дані обставини, суд приходить до висновку, що договір міни укладений сторонами, які мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним і відповідало їх внутрішній волі, а правочин був спрямований на реальне настання правових наслідків, які були ним обумовлені. Будь-які підстави вважати, що правочин суперечить ЦК України чи іншим актів цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства, судом не встановлені. Позовні вимоги [PERSON] є повністю безпідставними та не підлягають задоволенню. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначено нормами ст. 141 ЦПК України. Частиною 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з відмовою позивачу в задоволенні позовних вимог понесені нею судові витрати не підлягають їй відшкодуванню. Відповідачем [PERSON] понесені та документально підтверджені судові витрати з оплати правової допомоги в розмірі 16000 грн. Представник позивача в судовому засіданні вказувала на неспівмірність розміру таких витрат. Згідно з положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. При цьому розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Отже, ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи. Суд приймає до уваги положення частини третьої статті 141 ЦПК України, згідно з якою при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим, а також критерій розумності їх розміру, приймає до уваги конкретні обставини справи та вважає, що витрати на професійну правничу допомогу підлягають частковому задоволенню. Враховуючи наданий відповідачем розрахунок витрат на правову допомогу, пов`язаність їх з розглядом справи, обґрунтованість та розумність визначення, суд приходить до висновку, що обґрунтованими є витрати на суму 8000 грн, які підлягають стягненню з позивача на користь відповідача.

Outcome: approved