Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

Одеської обласна прокуратуриав інтересах держави в особі Одеської обласної державної адміністрації, Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області звернулася до суду з позовом до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, [PERSON] про усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою шляхом визнання незаконним та скасування наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, визнання недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку я кому вказала,що Одеською обласною прокуратурою під час вирішення питання щодо наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у сфері земельних відносин встановлені порушення вимог земельного законодавства при наданні Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області в оренду громадянам земельних ділянок на території Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Так, установлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 13.11.2020 № 15-16342/13-20-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду строком на 7 років земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (за межами населеного пункту), орієнтовний розмір земельної ділянки 6,10 га, із цільовим призначенням - для сінокосіння і випасання худоби. У подальшому наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та [PERSON] передано в оренду земельну ділянку площею 5,9785 га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0133, із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для сінокосіння і випасання худоби, розташовану на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. На підставі вказаного наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, між ним та [PERSON] 16.02.2021 укладено договір оренди землі № 46/57-21-ДО, відповідно до якого ГУ Держгеокадастру в Одеській області надало, а [PERSON] прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для сінокосіння і випасання худоби, з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (за межами населеного пункту). Зазначений договір 21.07.2021 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 43187852 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2385860051208). Відповідно до п. 14.2 договору № 46/57-21-ДО земельна ділянка вважається переданою орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди відповідно до закону. Разом з тим, вважаємо, що наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення» має бути визнаний незаконним та скасований, договір оренди землі від 16.02.2021 № 46/57-21-ДО має бути визнаний недійсним, а земельна ділянка повернута до земель комунальної власності територіальної громади Сергіївської селищної ради, з огляду на наступне. Частиною 1 статті 60 Земельного кодексу України визначено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Згідно зі ст. 1 Водного кодексу України прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони; Статтею 58 Земельного кодексу України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Частиною 2 ст. 62 Земельного кодексу України визначено, що режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах встановлюється законом. Разом з тим, відповідно до чинного законодавства земельні ділянки водного фонду можуть передаватися в оренду виключно для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту ( ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 85 Водного кодексу України). Пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434 визначено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на її території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі в оренду ділянки, розташованої у нормативно визначеній прибережно-захисній смузі від урізу води. Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.06.2018 у справі №372/1387/13ц, від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, а також Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-184цс-15, від 10.06.2015 у справі №162цс-15, від 22.04.2015 у справі №6-52 цс-15. Таким чином, з огляду на викладене вбачається, що землі, що знаходяться у нормативно-визначених межах прибережної захисної смуги в силу закону є землями водного фонду, а отже чинним законодавством не передбачено можливість їх передачі в оренду юридичним та фізичним особам для сільськогосподарських потреб, у тому числі для випасання худоби. Вивченням документації, на підставі якої здійснювалася передача в оренду вищевказаної земельної ділянки, встановлено, що остання знаходиться у нормативно-визначених межах прибережної захисної смуги Чорного моря. Так, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 існують обмеження використання вказаної земельної ділянки, оскільки вона знаходиться у водоохоронній зоні. Про наявність обмежень господарської діяльності згідно ст. 87 Водного кодексу через знаходження земельної ділянки у водоохоронній зоні Чорного моря зазначено також і в акті перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель від 30.11.2020, а також в пояснювальній записці до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] . Крім того, відповідно до даних публічної кадастрової карти України, що додаються, відстань земельної ділянки з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 до урізу води Чорного моря становить - 27,23 м. Фізичною особою-підприємцем [PERSON] на виконання листа СУ ГУНП в Одеській області проведено обстеження вказаної земельної ділянки, за результатами якого установлено, що вона знаходиться в умовному шарі прибережно-захісної смуги, що підтверджується довідкою ФОП [PERSON] від 22.06.2021. З листа ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 27.09.2021 № 2041 та додатків до нього вбачається, що відстань земельної ділянки з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 до урізу води Чорного моря у найближчій точці становить - 28,00 м. З наведеного вбачається що вказана земельна ділянка, яка передана у оренду [PERSON] як землі сільськогосподарського призначення знаходиться у безпосередній близькості до урізу води Чорного моря та є землями водного фонду. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час видання оспорюваного наказу) на центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи покладено передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. При цьому, частиною 5 вказаної статті передбачено, що передачу земельних ділянок із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів здійснюють обласні державні адміністрації. Враховуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 відноситься до земель водного фонду, та не є землею сільськогосподарського призначення, то право на розпорядження нею, станом на лютий 2021 року, належало Одеській обласній державній адміністрації, а не Головному управлінню Держгеокадастру в Одеській області. Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-ІХ від 28.04.2021 до Земельного кодексу України внесено зміни та розділ Х «Перехідні положення» доповнено пунктом 24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Земельні ділянки, крім тих, право державної власності на які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. Крім того, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 з 10.06.2021 зареєстровано за територіальною громадою в особі Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Тобто, на даний час вищезазначена земельна ділянка відноситься до комунальної власності Сергіївської об`єднаної територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області, до якої увійшла Миколаївська територіальна громада Білгород-Дністровського району Одеської області. Крім того, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 01.02.2018 доручено забезпечити формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування територій громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад згідно із статтею 117 Земельного кодексу України; здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). У подальшому, Постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2020 № 1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру доручено забезпечити прискорення проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності; передачу з 17.11. 2020 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність відповідно до ст. 117 Земельного кодексу України; передачу у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, щодо яких надано дозволи на розроблення документації із землеустрою, у разі, коли до 15.12.2020 документацію із землеустрою не подано на затвердження до територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру відповідно до ст. 117 Земельного кодексу України. Водночас, вивченням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] для сінокосіння і випасання худоби за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Миколаївська сільська рада (за межами населеного пункту), виготовленого ТОВ «Імперіал-777» установлено, що його подано на затвердження до територіального органу Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру після 15.12.2020, що підтверджується заявою [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про затвердження проекту землеустрою, яку зареєстровано в Головному управлінні 16.01.2021 за № М-177/0/36-21, а також заявою про надання адміністративних послуг, яку зареєстровано 14.01.2021 за № М1-7403-ф/л. З урахуванням наведеного, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області навіть у разі віднесення земельної ділянки з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 до земель сільськогосподарського призначення мало передати її до комунальної власності Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області та не мало повноважень щодо передачі її в оренду [PERSON] . Таким чином, з огляду на викладене вбачається що наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та передача в оренду вказаної земельної ділянки для випасання худоби суперечать вимогам земельного та водного законодавства та є такими, що унеможливлюють дотримання режиму прибережної захисної смуги. Серед способів захисту речових прав законодавство виокремлює такий спосіб захисту як усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання негаторного позову. З огляду на викладене, наразі, вбачаються підстави для звернення до суду з негаторним позовом щодо усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності. Частиною 1 ст. 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 3 вищевказаної статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 ст. 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. З огляду на викладене, ураховуючи допущені під час видання наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення» порушення чинного земельного та водного законодавства, вказаний наказ порушує інтереси держави, що згідно зі ст.ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України є підставою для визнання його незаконним і скасування в судовому порядку. Статтею 203 ЦК України, встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ч. 1 передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Ураховуючи незаконність наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення», яким передбачено передачу в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133, площею 5,9785 га, що знаходиться в межах прибережної захисної смуги, договір оренди землі від 16.02.2021 № 46/57-21-ДО має бути визнано недійсним, зважаючи на те, що він суперечить вимогам Земельного та Водного кодексів України, а також інтересам держави та суспільства. Кожна особа має право в порядку, встановленому законодавством звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі власник майна може звернутись до суду з негаторним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10131/14-ц, від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. За таких обстави належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави є визнання незаконним та скасування наказу, недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку належному власнику - державі в особі Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Підставною для реєстрації права користування земельною ділянкою [PERSON] став договір оренди землі № 46/57-21-ДО від 16.02.2021, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області та [PERSON] . Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки. Відповідно до частини 4 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015. Частиною 1 ст. 26 вищевказаного Закону передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 3 вищевказаної статті передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Згідно із ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному окремо визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. Частиною 2 вищевказаної статті передбачено, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Ураховуючи, що право користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 [PERSON] зареєстровано на підставі договору оренди землі № 46/57-21ДО від 16.02.2021, який має бути визнано недійсним, державна реєстрація права оренди земельної ділянки за № 43187852 від 21.07.2021 також підлягає скасуванню у судовому порядку з одночасним припиненням права користування [PERSON] земельною ділянкою площею 5,9785 га з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133, що розташована на території Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області (за межами населеного пункту). Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.11.2020 у справі №154/883/19, у якій суд зазначив, що виконанню підлягають виключно судові рішення: про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав, а також про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19. Обґрунтування наявності підстав для представництва інтересів держави прокурором Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Участь прокурора у судовому процесі регламентовано ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Зміст поняття «інтереси держави» розглянуто в рішенні Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 8 квітня 1999 року: державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Згідно з положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Крім того, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1, зокрема вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. При цьому Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини забезпечено врахування принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Слід зазначити, що пред`являючи позов у вказаній справі, прокурор виходить саме з необхідності вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму усунення перешкод у розпорядженні державою спірною земельною ділянкою шляхом вилучення її із володіння відповідача. Таким чином, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо повернення у володіння та розпорядження держави земельної ділянки, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Ці дії включають подання прокурором до суду позовної заяви, його участь у розгляді справи за позовною заявою, а також у розгляді судом будь-якої іншої справи за ініціативою прокурора чи за визначенням суду, якщо це необхідно для захисту інтересів держави. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв`язку з чим захист інтересів держави у сфері земельних правовідносин є одним із пріоритетних напрямів представницької діяльності прокурорів. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про охорону земель» землі в межах території України є об`єктом особливої охорони держави. Згідно з п. 2 Рекомендацій СМ/Rес (2012) щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 19.09.2012, обов`язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права. Відповідно до висновку № 3 (2008) Консультативної Ради Європейських прокурорів «Про роль прокуратури за межами сфери кримінального права» прокурор має реалізовувати функції від імені суспільства та на захист державних інтересів. В даних спірних правовідносинах наявність «інтересу держави» полягає у відновленні порушеного права Українського народу у сфері земельних правовідносин. Також незаконне надання земель прибережної захисної смуги порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Крім того, чинне законодавство взагалі не передбачає надання земель зазначеної категорії у користування для цілей, визначених у спірному рішенні. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54). Судовою практикою Верховного Суду України зокрема у постановах від 16.12.2015 (справа № 6-2510ц15), від 05.10.2016 (справа № 916/2129/15), від 29.06.2016 (справа №6-1376ц16) підставою для представництва інтересів держави прокурором визнано захист «суспільного» «публічного» інтересу, яким є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання. При цьому, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-157цс16 від 29.06.2016). Вказані вище норми українського законодавства кореспондуються з правовою позицію Європейського суду з прав людини у справах «Депаль проти Франції», «Броссе-Трибуле проти Франції». Згідно з останніми прибережна зона є прикладом «місць, відкритих для всіх», які вимагають особливого порядку облаштування. Окрім того, заходи представницького характеру мають за мету відновлення правового порядку та становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на спірну земельну ділянку. Зазначене відповідає висновкам Європейського суду з прав людини від 27.11.2007 у справі «Хамер проти Бельгії» (заява №21861/03), відповідно до якої основні права особи не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Як зазначалось раніше, враховуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 відноситься до земель водного фонду, то право на розпорядження нею, станом на лютий 2021 року, належало Одеській обласній державній адміністрації. Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-ІХ від 28.04.2021 до Земельного кодексу України внесено зміни та розділ Х «Перехідні положення» доповнено пунктом 24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Земельні ділянки, крім тих, право державної власності на які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. Крім того, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 з 10.06.2021 зареєстровано за територіальною громадою в особі Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Тобто, на даний час вищезазначена земельна ділянка відноситься до комунальної власності Сергіївської об`єднаної територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області, до якої увійшла Миколаївська територіальна громада Білгород-Дністровського району Одеської області, а отже земельна ділянка має бути повернута до земель комунальної власності Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Таким чином, у даному спорі органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є Одеська обласна державна адміністрація та Сергіївська селищна рада Білгород-Дністровського району Одеської області. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Одеською обласною прокуратурою Сергіївську селищну раду Білгород-Дністровського району Одеської області та Одеську обласну державну адміністрацію листами від 02.09.2021 повідомлено про порушення земельного та водного законодавства при виданні Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області наказу від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення» та укладенні між ним та [PERSON] договору оренди землі від 16.02.2021 № 46/57-21-ДО, однак будучи обізнаними про порушення інтересів держави, зазначені органи жодних заходів щодо поновлення порушених інтересів держави не вжили. Вказані обставини, зумовлюють звернення прокурора з цим позовом до суду з метою захисту інтересів держави. У відповідності до абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обласною прокуратурою листом повідомлено Сергіївську селищну раду Білгород-Дністровського району Одеської області та Одеську обласну державну адміністрацію про вжиття представницьких повноважень. При цьому ані прокуратурою, ані Сергіївською селищною радою, ані Одеською обласною державною адміністрацією не подавалися інші позови до цих самих відповідачів з цим самим предметом позову та з цих самих питань, що підтверджується інформацією розміщеною на офіційному веб-сайті Судової влади України «https://court.gov.ua». Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що підлягає грошовій оцінці. Відповідно до п. 57 зазначеної постанови Великою Палатою Верховного Суду, до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що не піддається грошовій оцінці. Предметом позову у даній справі є вимога прокурора про повернення орендарем земельних ділянок. З огляду на викладене, Верховний Суд у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду у справі № 905/105/20 дійшов висновку, що позовна вимога прокурора про зобов`язання повернути земельну ділянку у даному випадку має немайновий характер, оскільки є вимогою про виконання обов`язку в натурі (повернення належної орендодавцеві земельної ділянки), об`єктом вимоги є дія зобов`язаної сторони, що не піддається грошовій (вартісній) оцінці, а вирішення спору не вплине на склад майна сторін спору та не змінить власника майна. Отже, ураховуючи, що у даному випадку власник майна не змінився, та вирішення спору не вплине на склад майна сторін, то позовні вимоги про повернення земельних ділянок мають бути оцінені як немайнові. У даній справі судові витрати пов`язані лише зі сплатою судового збору, зокрема 4 позовні вимоги немайнового характеру, сума судового відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» складає 9 080 гривень. Судові витрати, пов`язані з розглядом вказаної судової справи (окрім витрат на сплату судового збору за звернення до суду з позовом), відсутні. Позивач просить суд визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення». Визнати недійсним договір оренди землі № 46/57-21ДО від 16.02.2021, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області та [PERSON] , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 43187852. Скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за № 43187852 від 21.07.2021 з одночасним припиненням права користування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) земельною ділянкою з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2385860051208). В зв`язку з тим,що відповідач [PERSON] добровільно повернув Сергіївській селищній Раді спірну земельну ділянку ,під час судового засідання по вищевказаній цивільній справі була винесенна ухвала Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 24.05.2022 року про закриття провадження в цієї частині , позивач не ставить в судовому порядку вимоги про усунення перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 05.04.2002 Крижопільським РВ УМВС України у Вінницькій області, який проживає за адресою: [ADDRESS] ) та повернення Сергіївській селищній раді Білгород-Дністровського району Одеської області (код ЄДРПОУ:05383649, юридична адреса: 67780, Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Сергіївка, вул. Гагаріна, 3) земельну ділянку площею 5,9785 га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0133, розташовану на території Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Також проситьсуд судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України і стягнути з відповідача сплачений за подачу позовної заяви судовий збір на користь Одеської обласної прокуратури за такими реквізитами: отримувач коштів - Одеська обласна прокуратура (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3), код отримувача (код ЄДРПОУ) - 03528552, рахунок отримувача - UA808201720343100002000000564, банк отримувача - ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача - 820172, код класифікації доходів бюджету - 22030101. Представники Одеської обласної державної адміністрації, Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області в судове засіданнґ не з`явилися,, надали суду заяви про розгляд справи у ії відсутність та відповідні письмові пояснення по суті позовних вимог. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився,про дату час та місце слухання справи був повідомлений у відповідності до вимог закону. Заслухавши пояснення представника Одеської обласної прокуратури, вивчивши матеріали справи, суд вважає що позовні вимоги є обгрунтованими та підлягаючими частковому задовленню( тобто в межах заявлених позивачем на час розгляду по суті позовних вимог,з урахуванням добровільного звільнення відповідачем спірної земельної ділянки ) ,з наступних підстав: В судовому засіданні було встановлено, що наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 13.11.2020 № 15-16342/13-20-СГ «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою» [PERSON] надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення в оренду строком на 7 років земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, розташованої на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (за межами населеного пункту), орієнтовний розмір земельної ділянки 6,10 га, із цільовим призначенням - для сінокосіння і випасання худоби. У подальшому наказом Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення» затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду та [PERSON] передано в оренду земельну ділянку площею 5,9785 га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0133, із земель сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для сінокосіння і випасання худоби, розташовану на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області. На підставі вказаного наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області, між ним та [PERSON] 16.02.2021 укладено договір оренди землі № 46/57-21-ДО, відповідно до якого ГУ Держгеокадастру в Одеській області надало, а [PERSON] прийняв в строкове платне користування земельну ділянку сільськогосподарського призначення державної власності без зміни цільового призначення для сінокосіння і випасання худоби, з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133, яка розташована на території Миколаївської сільської ради Білгород-Дністровського району Одеської області (за межами населеного пункту). Зазначений договір 21.07.2021 зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 43187852 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2385860051208). Відповідно до п. 14.2 договору № 46/57-21-ДО земельна ділянка вважається переданою орендодавцем орендареві з моменту державної реєстрації права оренди відповідно до закону. Разом з тим, вважаємо, що наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення» має бути визнаний незаконним та скасований, договір оренди землі від 16.02.2021 № 46/57-21-ДО має бути визнаний недійсним, а земельна ділянка повернута до земель комунальної власності територіальної громади Сергіївської селищної ради, з огляду на наступне. Частиною 1 статті 60 Земельного кодексу України визначено, що вздовж річок, морів і навколо озер, водосховищ та інших водойм з метою охорони поверхневих водних об`єктів від забруднення і засмічення та збереження їх водності встановлюються прибережні захисні смуги. Відповідно до приписів ч. 3 ст. 60 Земельного кодексу України та ст. 88 Водного кодексу України уздовж морів та навколо морських заток і лиманів встановлюється прибережна захисна смуга шириною не менше двох кілометрів від урізу води. Згідно зі ст. 1 Водного кодексу України прибережна захисна смуга - частина водоохоронної зони відповідної ширини вздовж річки, моря, навколо водойм, на якій встановлено більш суворий режим господарської діяльності, ніж на решті території водоохоронної зони; Статтею 58 Земельного кодексу України визначено, що до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Частиною 2 ст. 62 Земельного кодексу України визначено, що режим господарської діяльності на земельних ділянках прибережних захисних смуг уздовж морів, морських заток і лиманів та на островах у внутрішніх морських водах встановлюється законом. Разом з тим, відповідно до чинного законодавства земельні ділянки водного фонду можуть передаватися в оренду виключно для сінокосіння, рибогосподарських потреб (у тому числі рибництва (аквакультури), культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей, проведення науково-дослідних робіт, догляду, розміщення та обслуговування об`єктів портової інфраструктури і гідротехнічних споруд тощо, а також штучно створені земельні ділянки для будівництва та експлуатації об`єктів портової інфраструктури та інших об`єктів водного транспорту ( ч. 4 ст. 59 Земельного кодексу України, ч. 3 ст. 85 Водного кодексу України). Пунктом 2.9 Порядку погодження природоохоронними органами матеріалів щодо вилучення (викупу), надання земельних ділянок, затвердженого наказом Міністерства охорони навколишнього природного середовища України від 05.11.2004 № 434 визначено, що у разі відсутності належної землевпорядної документації та встановлених у натурі (на місцевості) меж щодо водоохоронних зон та прибережних захисних смуг водних об`єктів природоохоронний орган забезпечує їх збереження шляхом урахування при розгляді матеріалів щодо вилучення (викупу), надання цих земельних ділянок нормативних розмірів прибережних захисних смуг, встановлених статтею 88 Водного кодексу України та орієнтовних розмірів і меж водоохоронних зон, що визначаються відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 08.05.1996 № 486 «Про затвердження Порядку визначення розмірів і меж водоохоронних зон та режиму ведення господарської діяльності в них». Відсутність такого проекту та невизначення відповідними органами державної влади на її території межі прибережної захисної смуги в натурі не може трактуватися як відсутність самої прибережної захисної смуги та правомірність передачі в оренду ділянки, розташованої у нормативно визначеній прибережно-захисній смузі від урізу води. Вищевказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 06.06.2018 у справі №372/1387/13ц, від 30.05.2018 у справі №469/1393/16-ц, а також Верховного Суду України від 01.07.2015 у справі №6-184цс-15, від 10.06.2015 у справі №162цс-15, від 22.04.2015 у справі №6-52 цс-15. Таким чином, з огляду на викладене вбачається, що землі, що знаходяться у нормативно-визначених межах прибережної захисної смуги в силу закону є землями водного фонду, а отже чинним законодавством не передбачено можливість їх передачі в оренду юридичним та фізичним особам для сільськогосподарських потреб, у тому числі для випасання худоби. Вивченням документації, на підставі якої здійснювалася передача в оренду вищевказаної земельної ділянки, встановлено, що остання знаходиться у нормативно-визначених межах прибережної захисної смуги Чорного моря. Так, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 існують обмеження використання вказаної земельної ділянки, оскільки вона знаходиться у водоохоронній зоні. Про наявність обмежень господарської діяльності згідно ст. 87 Водного кодексу через знаходження земельної ділянки у водоохоронній зоні Чорного моря зазначено також і в акті перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель від 30.11.2020, а також в пояснювальній записці до проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] . Крім того, відповідно до даних публічної кадастрової карти України, що додаються, відстань земельної ділянки з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 до урізу води Чорного моря становить - 27,23 м. Фізичною особою-підприємцем [PERSON] на виконання листа СУ ГУНП в Одеській області проведено обстеження вказаної земельної ділянки, за результатами якого установлено, що вона знаходиться в умовному шарі прибережно-захісної смуги, що підтверджується довідкою ФОП [PERSON] від 22.06.2021. З листа ДП «Одеський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 27.09.2021 № 2041 та додатків до нього вбачається, що відстань земельної ділянки з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 до урізу води Чорного моря у найближчій точці становить - 28,00 м. З наведеного вбачається що вказана земельна ділянка, яка передана у оренду [PERSON] як землі сільськогосподарського призначення знаходиться у безпосередній близькості до урізу води Чорного моря та є землями водного фонду. Крім того, відповідно до ч. 4 ст. 122 Земельного кодексу України (в редакції чинній на час видання оспорюваного наказу) на центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи покладено передачу земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб. При цьому, частиною 5 вказаної статті передбачено, що передачу земельних ділянок із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів здійснюють обласні державні адміністрації. Враховуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 відноситься до земель водного фонду, та не є землею сільськогосподарського призначення, то право на розпорядження нею, станом на лютий 2021 року, належало Одеській обласній державній адміністрації, а не Головному управлінню Держгеокадастру в Одеській області. Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-ІХ від 28.04.2021 до Земельного кодексу України внесено зміни та розділ Х «Перехідні положення» доповнено пунктом 24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Земельні ділянки, крім тих, право державної власності на які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. Крім того, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 з 10.06.2021 зареєстровано за територіальною громадою в особі Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Тобто, на даний час вищезазначена земельна ділянка відноситься до комунальної власності Сергіївської об`єднаної територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області, до якої увійшла Миколаївська територіальна громада Білгород-Дністровського району Одеської області. Крім того, відповідно до Розпорядження Кабінету Міністрів України від 31.01.2018 № 60-р «Питання передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність об`єднаних територіальних громад» Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру починаючи з 01.02.2018 доручено забезпечити формування земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності в межах, визначених перспективним планом формування територій громад, шляхом проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності з подальшою передачею зазначених земельних ділянок у комунальну власність відповідних об`єднаних територіальних громад згідно із статтею 117 Земельного кодексу України; здійснення до передачі земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності під час передачі в користування (виключно шляхом проведення аукціонів) або у власність за погодженням з об`єднаними територіальними громадами (шляхом прийняття відповідною радою рішення згідно із статтею 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). У подальшому, Постановою Кабінету Міністрів України від 16.11.2020 № 1113 «Деякі заходи щодо прискорення реформ у сфері земельних відносин» Державній службі з питань геодезії, картографії та кадастру доручено забезпечити прискорення проведення інвентаризації земель сільськогосподарського призначення державної власності; передачу з 17.11. 2020 земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності у комунальну власність відповідно до ст. 117 Земельного кодексу України; передачу у комунальну власність земельних ділянок сільськогосподарського призначення державної власності, щодо яких надано дозволи на розроблення документації із землеустрою, у разі, коли до 15.12.2020 документацію із землеустрою не подано на затвердження до територіальних органів Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру відповідно до ст. 117 Земельного кодексу України. Водночас, вивченням проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в оренду [PERSON] для сінокосіння і випасання худоби за адресою: Одеська область, Білгород-Дністровський район, Миколаївська сільська рада (за межами населеного пункту), виготовленого ТОВ «Імперіал-777» установлено, що його подано на затвердження до територіального органу Державної служби з питань геодезії, картографії та кадастру після 15.12.2020, що підтверджується заявою [PERSON] до Головного управління Держгеокадастру в Одеській області про затвердження проекту землеустрою, яку зареєстровано в Головному управлінні 16.01.2021 за № М-177/0/36-21, а також заявою про надання адміністративних послуг, яку зареєстровано 14.01.2021 за № М1-7403-ф/л. З урахуванням наведеного, Головне управління Держгеокадастру в Одеській області навіть у разі віднесення земельної ділянки з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 до земель сільськогосподарського призначення мало передати її до комунальної власності Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області та не мало повноважень щодо передачі її в оренду [PERSON] . Таким чином, з огляду на викладене суд вважажє , що наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та передача в оренду вказаної земельної ділянки для випасання худоби суперечать вимогам земельного та водного законодавства та є такими, що унеможливлюють дотримання режиму прибережної захисної смуги. Серед способів захисту речових прав законодавство виокремлює такий спосіб захисту як усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном. Вказаний спосіб захисту можна реалізувати шляхом подання негаторного позову. З огляду на викладене, наразі, вбачаються підстави для звернення до суду з негаторним позовом щодо усунення перешкод у розпорядженні земельною ділянкою комунальної власності. Частиною 1 ст. 391 Цивільного кодексу України визначено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 ст. 152 Земельного кодексу України визначено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч. 3 вищевказаної статті захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом, зокрема, визнання угоди недійсною; визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; застосування інших, передбачених законом, способів. Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Частиною 1 статті 21 Цивільного кодексу України визначено, що суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частиною 1 ст. 393 Цивільного кодексу України передбачено, що правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. З огляду на викладене, ураховуючи допущені під час видання наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення» порушення чинного земельного та водного законодавства, вказаний наказ порушує інтереси держави, що згідно зі ст.ст. 16, 21 ЦК України, ст. 152 ЗК України є підставою для визнання його незаконним і скасування в судовому порядку. Статтею 203 ЦК України, встановлено загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину, зокрема ч. 1 передбачено, що зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Відповідно до ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно ч. 3 ст. 215 ЦК України, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнано судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину. Згідно ч. 3 ст. 228 ЦК України, у разі недодержання вимоги щодо відповідності правочину інтересам держави і суспільства, його моральним засадам такий правочин може бути визнаний недійсним. Якщо визнаний судом недійсний правочин було вчинено з метою, що завідомо суперечить інтересам держави і суспільства, то при наявності умислу у обох сторін - в разі виконання правочину обома сторонами - в дохід держави за рішенням суду стягується все одержане ними за угодою, а в разі виконання правочину однією стороною з іншої сторони за рішенням суду стягується в дохід держави все одержане нею і все належне - з неї першій стороні на відшкодування одержаного. При наявності умислу лише у однієї із сторін все одержане нею за правочином повинно бути повернуто іншій стороні, а одержане останньою або належне їй на відшкодування виконаного за рішенням суду стягується в дохід держави. Ураховуючи незаконність наказу Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення», яким передбачено передачу в оренду земельної ділянки з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133, площею 5,9785 га, що знаходиться в межах прибережної захисної смуги, договір оренди землі від 16.02.2021 № 46/57-21-ДО має бути визнано недійсним, зважаючи на те, що він суперечить вимогам Земельного та Водного кодексів України, а також інтересам держави та суспільства. Кожна особа має право в порядку, встановленому законодавством звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Зазначений захист має бути ефективним, тобто повинен здійснюватися з використанням такого способу захисту, який може відновити, наскільки це можливо, відповідні права, свободи й інтереси позивача (п. 57 постанови Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі № 338/180/17). Під способами захисту суб`єктивних земельних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав і вплив на правопорушника (п. 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22.08.2018 у справі № 925/1265/16). Відповідно до ст. 152 Земельного кодексу України власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Отже, зайняття земельної ділянки водного фонду з порушенням Земельного та Водного кодексів України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. У такому разі власник майна може звернутись до суду з негаторним позовом про зобов`язання повернути земельну ділянку, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки водного фонду (постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі №487/10128/14-ц, від 11.09.2019 у справі №487/10131/14-ц, від 22.05.2018 у справі №469/1203/15-ц, від 28.11.2018 у справі №504/2864/13-ц). Власник земельної ділянки водного фонду може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини, та вимагаючи повернути таку ділянку. За таких обстави належним та ефективним способом захисту порушених інтересів держави є визнання незаконним та скасування наказу, недійсним договору оренди землі та зобов`язання повернути земельну ділянку належному власнику - державі в особі Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Підставною для реєстрації права користування земельною ділянкою [PERSON] став договір оренди землі № 46/57-21-ДО від 16.02.2021, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області та [PERSON] . Статтею 5 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у Державному реєстрі прав реєструються речові права та їх обтяження на земельні ділянки. Відповідно до частини 4 статті 18 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі Закон № 1952-IV) державній реєстрації підлягають виключно заявлені права та їх обтяження за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Особливості процедури державної реєстрації прав власності на нерухоме майно визначені Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України № 1127 від 25.12.2015. Частиною 1 ст. 26 вищевказаного Закону передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Частиною 3 вищевказаної статті передбачено, що відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Відповідно до вимог ст. 27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обмежень», підставою для реєстрації прав, що посвідчують виникнення, перехід, припинення речових прав на нерухоме майно, обмежень цих прав є, зокрема, рішення суду стосовно речових прав на нерухоме майно і обмежень цих прав, що набрали законної сили. Згідно із ст. 15 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» реєстраційним номером об`єкта нерухомого майна є індивідуальний номер, який присвоюється кожному окремо визначеному об`єкту нерухомого майна при проведенні державної реєстрації права власності на нього, не повторюється на всій території України і залишається незмінним протягом усього часу існування такого об`єкта. Частиною 2 вищевказаної статті передбачено, що у разі переходу права власності на об`єкт нерухомого майна або зміни відомостей про об`єкт нерухомого майна його реєстраційний номер не змінюється, крім випадків, передбачених статтею 14 цього Закону. Ураховуючи, що право користування земельною ділянкою з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 [PERSON] зареєстровано на підставі договору оренди землі № 46/57-21ДО від 16.02.2021, який має бути визнано недійсним, державна реєстрація права оренди земельної ділянки за № 43187852 від 21.07.2021 також підлягає скасуванню у судовому порядку з одночасним припиненням права користування [PERSON] земельною ділянкою площею 5,9785 га з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133, що розташована на території Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області (за межами населеного пункту). Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду від 18.11.2020 у справі №154/883/19, у якій суд зазначив, що виконанню підлягають виключно судові рішення: про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, про визнання недійсним чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію речових прав, а також про скасування державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Зазначене узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 28 жовтня 2020 року у справі № 910/10963/19. Відповідно до ст. 131-1 Конституції України на органи прокуратури покладено функцію представництва інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Одночасно, організація і порядок діяльності органів прокуратури України визначаються законом. Статтею 23 Закону України «Про прокуратуру» визначені підстави представництва прокурором інтересів держави в суді, а саме, у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Відповідно до ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України, у випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Участь прокурора у судовому процесі регламентовано ст. 56 Цивільного процесуального кодексу України, відповідно до якої, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Зміст поняття «інтереси держави» розглянуто в рішенні Конституційного Суду України у справі щодо офіційного тлумачення положень ст. 2 Арбітражного процесуального кодексу України (справа про представництво прокуратурою України інтересів держави в арбітражному суді) від 8 квітня 1999 року: державні інтереси закріплюються як нормами Конституції України, так і нормами інших правових актів. Інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо. Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій чи з інтересами господарських товариств з часткою державної власності у статутному фонді. Проте, держава може вбачати свої інтереси не тільки в їх діяльності, але й в діяльності приватних підприємств, товариств. Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Згідно з положеннями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» представництво прокурором інтересів держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Крім того, основною метою ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є попередження свавільного захоплення власності, конфіскації, експропріації та інших порушень безперешкодного користування своїм майном. При цьому в своїх рішеннях Європейський суд з прав людини постійно вказує на необхідність дотримання справедливої рівноваги між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав окремої людини. Необхідність забезпечення такої рівноваги відображено у статті 1, зокрема вказано на необхідність дотримання обґрунтованої пропорційності між застосованими заходами та переслідуваною метою, якої намагаються досягти шляхом позбавлення особи її власності. При цьому Європейський суд з прав людини у своїй практиці зауважує, що при визначенні суспільних інтересів завдяки безпосередньому знанню суспільства та його потреб національні органи мають певну свободу розсуду, оскільки вони першими виявляють проблеми, які можуть виправдовувати позбавлення власності в інтересах суспільства, та знаходять засоби для їх вирішення. Отже, створена Конвенцією система захисту покладає саме на національні органи влади обов`язок визначальної оцінки щодо існування проблеми суспільного значення, яка виправдовує як заходи позбавлення права власності, так і необхідність запровадження заходів з усунення несправедливості. Положеннями Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод і практики Європейського суду з прав людини забезпечено врахування принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Слід зазначити, що пред`являючи позов у вказаній справі, прокурор виходить саме з необхідності вирішення проблем суспільного значення, існування яких виправдовує застосування механізму усунення перешкод у розпорядженні державою спірною земельною ділянкою шляхом вилучення її із володіння відповідача. Таким чином, звернення прокурора до суду в цих спірних правовідносинах спрямоване саме на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання щодо повернення у володіння та розпорядження держави земельної ділянки, з урахуванням принципу справедливої рівноваги між суспільними інтересами та необхідністю дотримання прав власників. Ці дії включають подання прокурором до суду позовної заяви, його участь у розгляді справи за позовною заявою, а також у розгляді судом будь-якої іншої справи за ініціативою прокурора чи за визначенням суду, якщо це необхідно для захисту інтересів держави. Відповідно до ст. 14 Конституції України, земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави, у зв`язку з чим захист інтересів держави у сфері земельних правовідносин є одним із пріоритетних напрямів представницької діяльності прокурорів. Згідно зі ст. 2 Закону України «Про охорону земель» землі в межах території України є об`єктом особливої охорони держави. Згідно з п. 2 Рекомендацій СМ/Rес (2012) щодо ролі державних прокурорів за межами системи кримінального судочинства, прийнятих Комітетом міністрів Ради Європи 19.09.2012, обов`язками та повноваженнями прокурора за межами системи кримінального провадження є представництво загальних та громадських інтересів, захист прав людини та основоположних свобод, а також підтримка верховенства права. Відповідно до висновку № 3 (2008) Консультативної Ради Європейських прокурорів «Про роль прокуратури за межами сфери кримінального права» прокурор має реалізовувати функції від імені суспільства та на захист державних інтересів. В даних спірних правовідносинах наявність «інтересу держави» полягає у відновленні порушеного права Українського народу у сфері земельних правовідносин. Також незаконне надання земель прибережної захисної смуги порушує інтереси держави у сфері ефективного використання земельних ресурсів, оскільки унеможливлює реалізацію державної політики по забезпеченню охорони, відтворення та сталого використання земельних ресурсів з урахуванням екологічних, економічних, соціальних та інших інтересів суспільства. Крім того, чинне законодавство взагалі не передбачає надання земель зазначеної категорії у користування для цілей, визначених у спірному рішенні. Вирішуючи питання про справедливу рівновагу між інтересами суспільства і конкретної особи, Європейського суду з прав людини у рішенні у справі «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 категорично ствердив, що «правильне застосування законодавства незаперечно становить «суспільний інтерес» (п. 54). Судовою практикою Верховного Суду України зокрема у постановах від 16.12.2015 (справа № 6-2510ц15), від 05.10.2016 (справа № 916/2129/15), від 29.06.2016 (справа №6-1376ц16) підставою для представництва інтересів держави прокурором визнано захист «суспільного» «публічного» інтересу, яким є задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно важливого та соціально значущого питання. При цьому, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять суспільний, публічний інтерес, а незаконність рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає (правова позиція Верховного Суду України у справі №6-157цс16 від 29.06.2016). Вказані вище норми українського законодавства кореспондуються з правовою позицію Європейського суду з прав людини у справах «Депаль проти Франції», «Броссе-Трибуле проти Франції». Згідно з останніми прибережна зона є прикладом «місць, відкритих для всіх», які вимагають особливого порядку облаштування. Окрім того, заходи представницького характеру мають за мету відновлення правового порядку та становища, яке існувало до порушення права власності Українського народу на спірну земельну ділянку. Зазначене відповідає висновкам Європейського суду з прав людини від 27.11.2007 у справі «Хамер проти Бельгії» (заява №21861/03), відповідно до якої основні права особи не повинні превалювати над екологічними міркуваннями, особливо якщо держава прийняла законодавство з цього питання. Як зазначалось раніше, враховуючи, що земельна ділянка з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 відноситься до земель водного фонду, то право на розпорядження нею, станом на лютий 2021 року, належало Одеській обласній державній адміністрації. Водночас, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» № 1423-ІХ від 28.04.2021 до Земельного кодексу України внесено зміни та розділ Х «Перехідні положення» доповнено пунктом 24, відповідно до якого з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад. Земельні ділянки, крім тих, право державної власності на які зареєстровано у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, а також землі, не сформовані у земельні ділянки, переходять у комунальну власність з дня набрання чинності цим пунктом. Крім того, згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, право комунальної власності на земельну ділянку з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 з 10.06.2021 зареєстровано за територіальною громадою в особі Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Тобто, на даний час вищезазначена земельна ділянка відноситься до комунальної власності Сергіївської об`єднаної територіальної громади Білгород-Дністровського району Одеської області, до якої увійшла Миколаївська територіальна громада Білгород-Дністровського району Одеської області, а отже земельна ділянка має бути повернута до земель комунальної власності Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області. Таким чином, у даному спорі органами, уповноваженими державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, є Одеська обласна державна адміністрація та Сергіївська селищна рада Білгород-Дністровського району Одеської області. Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26.05.2020 у справі № 912/2385/18 зазначено, що прокурор, звертаючись до суду з позовом, має обґрунтувати та довести підстави для представництва, однією з яких є бездіяльність компетентного органу. Бездіяльність компетентного органу означає, що він знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. При цьому підставою для представництва прокурором інтересів держави в суді є належне обґрунтування, підтверджене достатніми доказами, зокрема, але не виключно, повідомленням прокурора на адресу відповідного органу про звернення до суду від його імені, відповідними запитами, а також копіями документів, отриманих від органу, що свідчать про наявність підстав для такого представництва. У такому випадку суд зобов`язаний дослідити: чи знав або повинен був знати відповідний орган про допущені порушення інтересів держави, чи мав відповідні повноваження для їх захисту, проте всупереч цим інтересам за захистом до суду не звернувся. Одеською обласною прокуратурою Сергіївську селищну раду Білгород-Дністровського району Одеської області та Одеську обласну державну адміністрацію листами від 02.09.2021 повідомлено про порушення земельного та водного законодавства при виданні Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області наказу від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення» та укладенні між ним та [PERSON] договору оренди землі від 16.02.2021 № 46/57-21-ДО, однак будучи обізнаними про порушення інтересів держави, зазначені органи жодних заходів щодо поновлення порушених інтересів держави не вжили. Вказані обставини, зумовлюють звернення прокурора з цим позовом до суду з метою захисту інтересів держави. У відповідності до абзацу 2 частини 4 статті 23 Закону України «Про прокуратуру» обласною прокуратурою листом повідомлено Сергіївську селищну раду Білгород-Дністровського району Одеської області та Одеську обласну державну адміністрацію про вжиття представницьких повноважень. Судом встановлено ,що ані прокуратурою, ані Сергіївською селищною радою, ані Одеською обласною державною адміністрацією не подавалися інші позови до цих самих відповідачів з цим самим предметом позову та з цих самих питань, що підтверджується інформацією розміщеною на офіційному веб-сайті Судової влади України «https://court.gov.ua». Відповідно до висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.08.2020 у справі № 910/13737/19, майновий позов (позовна вимога майнового характеру) - це вимога про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що підлягає грошовій оцінці. Відповідно до п. 57 зазначеної постанови Великою Палатою Верховного Суду, до позовних заяв немайнового характеру відносяться вимоги, які не підлягають вартісній оцінці. Під немайновим позовом слід розуміти вимогу про захист права або інтересу, об`єктом якої є благо, що не піддається грошовій оцінці. У даній справі судові витрати пов`язані лише зі сплатою судового збору, зокрема 4 позовні вимоги немайнового характеру, сума судового відповідно до ст. 4 Закону України «Про судовий збір» складає 9 080 гривень. Виходячи з вищенаведеного, суд вважає за необхідне визнати незаконним та скасувати наказ Головного управління Держгеокадастру в Одеській області від 01.02.2021 № 15-650/13-21-СГ «Про затвердження документації із землеустрою та надання земельної ділянки в оренду без зміни цільового призначення» та визнати недійсним договір оренди землі № 46/57-21ДО від 16.02.2021, укладений між Головним управлінням Держгеокадастру в Одеській області та [PERSON] , зареєстрований в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 43187852. В зв`язку з тим,що відповідач [PERSON] добровільно повернув Сергіївській селищній Раді спірну земельну ділянку ,під час судового засідання по вищевказаній цивільній справі було винесенна ухвала від 24.05.2022 року про закриття провадження в цієї частині судовому порядку вимоги про усунення перешкоди у розпорядженні земельною ділянкою шляхом зобов`язання [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] , паспорт серії [NUMBER] , виданий 05.04.2002 Крижопільським РВ УМВС України у Вінницькій області, який проживає за адресою: [ADDRESS] ) повернути Сергіївській селищній раді Білгород-Дністровського району Одеської області (код ЄДРПОУ:05383649, юридична адреса: 67780, Одеська область, Білгород-Дністровський район, смт Сергіївка, вул. Гагаріна, 3) земельну ділянку площею 5,9785 га, кадастровий номер 5120885100:01:002:0133, розташовану на території Сергіївської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області та скасувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно державну реєстрацію права оренди земельної ділянки за № 43187852 від 21.07.2021 з одночасним припиненням права користування [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) земельною ділянкою з кадастровим номером 5120885100:01:002:0133 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2385860051208). не розглядаються. Суд також вважає за необхідне судові витрати розподілити відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України і стягнути з відповідача сплачений за подачу позовної заяви судовий збір на користь Одеської обласної прокуратури за такими реквізитами: отримувач коштів - Одеська обласна прокуратура (адреса: 65026, м. Одеса, вул. Пушкінська, 3), код отримувача (код ЄДРПОУ) - 03528552, рахунок отримувача - UA808201720343100002000000564, банк отримувача - ДКСУ у м. Києві, код банку отримувача - 820172, код класифікації доходів бюджету - 22030101.

Outcome: partial