Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

01.02.2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, яку передано судді Ільєвій Т.Г. 02.02.2021, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями, для вирішення питання про відкриття провадження у справі. В обґрунтування даної позовної заяви позивач вказує, що в результаті вчинення терористичних актів під час проведення антитерористичної операції, було пошкоджено її майно. З врахуванням зазначеного, остання була змушена звернутись до суду за захистом своїх прав,а тому просить суд: - стягнути з Держави в особі Кабінету Міністрів України, Держаної казначейської служби України заподіяну позивачу матеріальну шкоду (компенсацію) в сумі 800 000,00 грн. 08.02.2021 ухвалою суду було відкрито провадження та призначено справу в порядку загального позовного провадження. 16.04.2021 представником Державної казначейської служби України було подано відзив на позовну заяву в якій останній зазначив, що державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні. У разі їх недостатності відповідальність за її зобов`язаннями несе власник відповідного майна (аналогічні положення містяться в Цивільному кодексі України). Пунктом 8 статті 7 Бюджетного кодексу України затверджено принцип цільового використання коштів - бюджетні кошти використовуються тільки на цілі, визначені бюджетними призначеннями. Частиною 1 статті 23 Бюджетного кодексу України передбачено, що будь-які бюджетні зобов`язання та платежі з бюджету здійснюються лише за наявності відповідного бюджетного призначення. Також, Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» не передбачено загальнодержавних видатків на відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом. Доцільно зауважити, що в матеріалах справи відсутні докази того, що пошкодження будинку та майна позивача спричинені саме проведенням антитерористичної операції у зазначеному позивачем районі, не визначені особи, якими були завдані зазначені пошкодження, не встановлено факту наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та спричиненою позивачеві шкодою. Представник, окрім іншого вказує, що враховуючи, що спеціальні нормативно-правові акти щодо відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичиої операції у Донецькій та Луганській областях, відсутні, з системного аналізу Кодексу та Закону України «Про боротьбу з тероризмом» випливає, що вони регулюють подібні за змістом відносини, відповідно до частини 8 статті 8 ЦПК України, до спірних правовідносин щодо відшкодування позивачу шкоди, заподіяної внаслідок пошкодження квартири терористичним актом. А саме - щодо механізму визначення розміру відшкодування, слід застосовувати норму статті 86 Кодексу, яка узгоджується зі статтею 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом». Однак, частиною 9 статті 86 Кодексу передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. З врахуванням зазначеного, представник просить суд відмовити в задоволенні позовних вимог. 19.10.2021 представником Кабінету Міністрів України було подано відзив на позовну заяву, в якому останній зазначив, що положення статті 2 Закону України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих «ритора.у Донецькій та Луганській областях» від 24.02.2018 № 2268-УІІІ (далі - Закон № 2268-УПІ), якою визначено, що відповідальність за матеріальну чи нематеріальну шкоду, завдану України внаслідок збройної агресії Російської Федерації, покладається на Російську Федерацію відповідно до принципів і норм міжнародного права. У межах тимчасово окупованих територій у Донецькій та Луганській областях діє особливий порядок забезпечення прав і свобод цивільного населення визначений цим Законом, іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов язковість яких надана Верховною Радою України, принципами та нормами міжнародного права. Так, законодавчо встановлено, що терористична діяльність, яка має місце певний час на визначеної території Донецької та Луганської областей України, внаслідок якої було знищено майно позивача, є результатом агресії Російської Федерації. Враховуючи зазначене, відповідач вважає, що обов`язковому застосуванню для вирішення вказаної справи підлягає саме Закон України «Про особливості державної політики із забезпечення державного суверенітету України на тимчасово окупованих територіях у Донецькій та Луганській областях». Також, позивач помилково посилається на правову підставу позову, на статтю 19 Закону країни "Про боротьбу з тероризмом" та статтю 86 Кодексу цивільного захисту України у взаємозв`язку з негативним обов`язком держави щодо застосування статті 1 Першого протоколу до Конвенції є безпідставним». Разом з тим, позивач зазначає, що частина перша статті 19 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" передбачає спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі (частина друга статті 19 вказаного Закону)». Зазначене свідчить про суперечність зазначених трактувань, а також невірне тлумачення Позивачем норм статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України. Виходячи з того, що за Законом України «Про боротьбу з тероризмом» терористичний акт це злочинне діяння, відповідальність за яке передбачене статтею 258 КК України. Таким чином, якщо терористичний акт є злочинне каране діяння на підставі статті 258 КК України, наявність його визначається лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обов`язковою умовою застосування положень статті 19 Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та відповідно до статті 1177 ЦК України є наявність обвинувального вироку суду, який набув чинності, оскільки без визначення наявності злочину, передбаченого статтею 258 КК України, підстав відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, немає. Проте, як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано до суду підтвердження, щодо наявності обвинувального вироку, який набрав законної сили стосовно заподіяння йому майнової шкоди в результаті терористичного акту відповідно до статті 258 КК України. Крім того, Верховним Судом України у справі № 6-1268ц15 при розгляді заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 квітня 2015 року зазначено, що є законними та обґрунтованими висновки судів про відсутність підстав для стягнення з відповідачів майнової шкоди, передбаченої статтею 1177 ЦК України, оскільки обов`язковою умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили. Також, представник відповідача вказує, що позивач посилається на частини, третю, четверту, сьому, восьму статті 86 Кодексу цивільного захисту, якими передбачено, забезпечення житлом постраждалих, житло яких стало непридатним для проживання внаслідок надзвичайної ситуації, здійснюється місцевими державними адміністраціями, органами місцевого самоврядування та суб`єктами господарювання шляхом: 1) надання житлових приміщень з фонду житла для тимчасового проживання; 2) позачергового надання житла, збудованого за замовленням місцевих державних адміністрацій, органів місцевого самоврядування та суб`єктів господарювання; 3) будівництва житлових будинків для постраждалих; 4) закупівлі квартир або житлових будинків. Будівництво або закупівля житлових будинків чи квартир для постраждалих, які проживали у приватному житловому фонді, здійснюється за рахунок державних коштів, які виділяються на зазначені цілі, за вирахуванням коштів, отриманих постраждалим за страхування будинку, якщо будинок був застрахований. Постраждалі, які проживали у приватному житловому фонді, мають право на власне будівництво житлового будинку на умовах фінансування, зазначених у частині третій цієї статті, з одержанням для цього емедьних ділянок. Якщо будівництво або закупівля квартири (житлового будинку) для постраждалих здійснюється місцевими державними адміністраціями та органами місцевого самоврядування, суб`єктами господарювання, грошова компенсація за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) не виплачується. Постраждалі, яким виплачено грошову компенсацію за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок), житлом за рахунок держави не забезпечуються. Однак, частиною дев`ятою статті 86 передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Аналогічну позицію висловив Верховний Суд в рішенні від 18.07.2018 у справі № 219/11736/16-ц: «...Частиною дев`ятою статті 86 Кодексу цивільного захисту України передбачено, що забезпечення житлом постраждалого або виплата грошової компенсації за рахунок держави здійснюється за умови добровільної передачі постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна. Таким чином, доводи позивача про те, що норма вказаного закону не зобов`язує вирішити питання передачі майна, у зв`язку з отриманням компенсації до ухвалення рішення суду, а це можливо і у подальшому, є безпідставними. Також, зазначено, що на виконання статті 20 Бюджетного кодексу України та відповідно до Закону України Про державний бюджет на 2020 рік» постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 № 767 (набрала чинність 08.09.2020) було затверджено Порядок використання коштів, передбачених у державному бюджеті для здійснення грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру спричиненої збройною агресією Російської Федерації (далі - Порядок № 767). Зазначений Порядок №767 визначає механізм використання коштів, передбачених у державному бюджеті за програмою «Грошова компенсація постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної тл дпії воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації». Таким чином, твердження позивача прро відсутнітність існування механізму компенсації є хибною, га думку представника відповідача. Окрім цього, останній вважає, що позивач не просить суд захистити право власності на належне їй майно від посягань з боку держави, а захищає право на отримання за рахунок держави відшкодування шкоди, заподіяної іншими особами. Також, у матеріалах справи відсутні підтвердження, що остання зверталась за компенсацією, відсутні висновки щодо реальної вартості майна, або вартості виконання ремонтних робіт. З врахуванням зазначеного представник відповідача просив відмовити в задоволенні позовних вимог. 22.02.2022 ухвалою суду було закрито підготовче судове зсадіння та перейдено до розгляду справи по суті. У судовому засіданні позивач в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направленням судових повісток та розміщенням інформації на сайті Печерського районного суду м. Києва, тому в силу положень ст. 131 ЦПК України. Разом з цим, представником позивача було спрямовано заяву про проведення судового засідання за відсутності позивача та її представника. Представник Кабінету Міністрів України в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні вимог позивача, у зв`язку з їх необґрунтованістю та помилковістю трактування ззаконодавства. Представник Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, шляхом направленням судових повісток та розміщенням інформації на сайті Печерського районного суду м. Києва. Представник відповідача у задоволенні позову просив відмовити із підстав, вказаних у відзиві. Суд, виконавши всі вимоги цивільного процесуального законодавства й всебічно перевіривши обставини справи, розглянувши справу у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання і має право звернутися до суду за захистом свого права та інтересу у визначений ч.2 ст.16 ЦК України спосіб, зокрема, шляхом відшкодування майнової та немайнової (моральної) шкоди. Так, судом встановлено, що [PERSON] , є власницею/власником будинку/квартири з господарськими будівлями та спорудами (в разі наявності), що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, серія та номер: 1-228 ВТС 767775, виданого 27.04.2013 Другою Єнакієвською державною нотаріальною конторою, що підтверджується Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 22.01.2021р. №241503722. Цей будинок/квартира був єдиним об`єктом нерухомої власності, що належав родині позивача і використовувався для їхнього постійного проживання. В будинку знаходилися все їхнє майно. Вночі, з 22.11.2014р. на 23.11.2014р., в результаті вчинення терористичного акту/актів під час проведення антитерористичної операції в смт. Оленівка Бахмутського району Донецької ласті снарядами були пошкодженні житловий будинок/квартира позивача, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , присадибні будівлі та споруди, а також все внутрішнє оздоблення будинка та майно, що в ньому знаходилося, зокрема, меблі, одяг, посуд, побутова техніка, тощо. В результаті влучення снарядів в будинок/квартиру було пошкоджено шиферне покриття даху будинку, пошкоджено стіни фасаду будинку, пластикові та дерев`яні вікна, стіни, пошкоджено внутрішні інженерні системи(електропроводка, опалення), частково зруйновано кухня, сарай та загорожа. Крім того, були пошкоджено і особисті речі, меблі :а побутова техніка, що знаходилися в будинку. В результаті будинок має нежилий стан, потребує капітального ремонту і не може на даний час використовуватися родиною позивача для подальшого проживання в ньому. Вказані обставини підтверджуються Звітом про обстеження пошкодженого майна і визначення розміру спричиненої шкоди від 23.09.2015р., згідно якого житловий будинок відновленню не підлягає та Актом перевірки матеріально-побутового стану від 15.12.2014р., фототаблицею будинку після руйнування. Через значне руйнування будинку, позивач зі своїм чоловіком [PERSON] були змушені покинути будинок і на даний час проживають в м. Запоріжжя в гуртожитку. Стосовно факту руйнування квартири/будинку позивач звернулася з заявою про кримінальне правопорушення до Головного управління СБУ в Донецькій та Луганській областях. Заяву про кримінальне правопорушення було прийнято і зареєстровано в Єдин у реєстрі досудових розслідувань від 02.12.2020р. за № 22020050000000206 (витяг з Є7ДР додається). Таким чином, в результаті проведення антитерористичної операції в смт. Оленівка, Бахмутського району, Донецької області позивачу було спричинено значну майнову шкоду. За змістом статей 15,16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно з ст. 22 Цивільного кодексу України збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитками є, зокрема, втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права(реальні збитки). Таким чином, всі підстави цивільно-правової відповідальності, є наявність шкоди, протиправна поведінка заподіювана шкоди, причинний зв язок між протиправної-. поведінкою та шкодою. Статтею 1177 Цивільного кодексу України передбачено, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану громадянам терористичним актом, визначені Законом України «Про боротьбу з тероризмом», а механізм визначення розміру шкоди врегульовано Кодексом цивільного захисту України. Відповідно до Кодексу цивільного захисту України цивільний захист - це функція держави (саме вона і є відповідачем по справі), спрямована на захист населення, територій, навколишнього природного середовища та майна від надзвичайних ситуацій шляхом запобігання таким ситуаціям, ліквідації їх наслідків і надання допомоги постраждалим у мирний час та в особливий період (стаття 4). Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Стосовно права, гарантованого статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, такі позитивні обов`язки згідно з практикою ЄСПЛ можуть передбачати певні заходи, необхідні для захисту права власності, зокрема, у матеріальному аспекті: держава має забезпечити у своїй правовій системі юридичні гарантії реалізації права власності (превентивні обов`язки) та засоби правового захисту, за допомогою яких потерпілий від втручання у це право може його захистити, зокрема, вимагаючи відшкодування збитків за будь-яку втрату (компенсаційні обов`язки) (рішення ЄСПЛ від 3.04.2012 року у справі «Котов проти Росії», заява № 54522/00, § 113). У процесуальному аспекті ст. 1 Першого протоколу до Конвенції не встановлює чітких процедурних вимог, існування позитивних обов`язків процесуального характеру відповідно як у справах, що стосуються державних органів, так і у спорах між приватними особами (рішення ЄСПЛ у справі «Котов проти Росії», § 114). Оскільки Конвенція покликана захищати права, які є практичними й ефективними, порушення державою будь-якого з конвенційних обов`язків може зумовлювати необхідність присудження за це компенсації. Така компенсація може мати різні форми та встановлюватися, зокрема, залежно від виду порушення (наприклад, вирішення проблеми відповідальності держави за порушення права заявників на доступ до їхнього майна: рішення ЄСПЛ від 29.06.2004 року щодо суті та від 13.07.2006 року щодо справедливої сатисфакції у справі «Доган та інші проти Туреччини», заява № 8803-8811/02 й інші; рішення ЄСПЛ від 12.01.2006 року щодо прийнятності у справі «Ічер проти Туреччини», заява № 18888/02, § 73-87; рішення ЄСПЛ від 16.06.2015 року щодо суті у справі «Чірагов та інші проти Вірменії», заява № 13216/05, § 188-201; рішення ЄСПЛ від 16.006.2015 року щодо суті у справі «Саргсян проти Азербайджану», заява № 40167/06, § 152-242; рішення ЄСПЛ від 10.05.2001 року у справі «Кіпр проти Туреччини» (Cyprys v. Turkey), заява № 25781/94, § 178-189). Відсутність у законодавстві України відповідних приписів щодо відшкодування власникові шкоди, заподіяної йому терористичним актом, не перешкоджає особі, яка вважає, що стосовно її права власності на майно певний позитивний обов`язок не був виконаний, вимагати від держави компенсації за це невиконання на підставі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції. Проте залежно від змісту порушення та зумовлених ним наслідків для потерпілого означена компенсація з огляду на практику ЄСПЛ може суттєво відрізнятися: у разі встановлення факту порушення державою позитивних обов`язків розробити компенсаційні механізми за втручання, зокрема, у право мирного володіння майном і провести об`єктивне й ефективне розслідування факту втручання у це право, відсутні підстави для висновку про те, що така компенсація має передбачати відшкодування реальної вартості пошкодженого (знищеного) майна; тоді як за порушення негативного обов`язку не втручатися у вказане право держава може бути зобов`язана відшкодувати шкоду, завдану майну, у повному обсязі. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження (стаття 13 Конвенції). Засоби юридичного захисту, які вимагаються за ст. 13 Конвенції, повинні бути ефективними. За змістом ч. 1 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування, збитками зокрема, є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); Правову основу боротьби с тероризмом становлять Конституція України, Закон України «Про боротьбу з тероризмом» та інші нормативно-правові акти. Основними принципами боротьби з тероризмом є законність та неухильне додержання прав та свобод людини і громадянина, пріоритетність захисту життя і прав осіб, які наражаються на небезпеку внаслідок терористичної діяльності. Згідно абз. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про боротьбу з тероризмом" антитерористична операція - комплекс скоординованих спеціальних заходів, спрямованих на попередження, запобігання та припинення терористичної діяльності, звільнення заручників, забезпечення безпеки населення, знешкодження терористів, мінімізацію наслідків терористичної діяльності. Відповідно до частини 4 ст. 38 ЦПК України позивач заявляє позовні вимоги до Кабінету Міністрів України як представника держави. Відповідно до ст. 1 Закону України від 27.02.2014 року № 794-VII «Про Кабінет Міністрів України» Кабінет Міністрів України (Уряд України) входить до системи органів державної влади України та є вищим органом у системі органів виконавчої влади. Згідно ст. 4 Закону України від 20.03.2003 року № 638-ІУ «Про боротьбу з тероризмом» саме Кабінетом Міністрів України у межах його компетенції здійснюються організація боротьби з тероризмом в Україні та забезпечення її необхідними силами, засобами і ресурсами. Відповідно до частини 2 ст. 30 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» контроль за діяльністю суб`єктів боротьби з тероризмом здійснюється Президентом України та Кабінетом Міністрів України в порядку, визначеному Конституцією і законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Положеннями ч. 1, 2 ст. 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» передбачене спеціальне правило, відповідно до якого відшкодування шкоди, заподіяної громадянам терористичним актом, провадиться за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до закону і з наступним стягненням суми цього відшкодування з осіб, якими заподіяно шкоду, в порядку, встановленому законом. Крім того, у порядку, визначеному законом, провадиться відшкодування шкоди, заподіяної терористичним актом організації, підприємству або установі. Отже, умови та порядок відшкодування майнової шкоди мають визначатись спеціальним законом. Зазначення, при цьому, на встановлення законом не тільки порядку, а і умов відшкодування шкоди, виключає пряме застосування вказаної норми права до прийняття відповідного закону. За змістом ст. 86 Кодексу цивільного захисту України регламентовано забезпечення житлом постраждалих внаслідок надзвичайних ситуацій і встановлено умови як такого забезпечення, так і його заміни грошовою компенсацією. Тому припис частини десятої зазначеної статті (яким передбачено, що розмір грошової компенсації за зруйновану або пошкоджену квартиру (житловий будинок) визначається за показниками опосередкованої вартості спорудження житла у регіонах України відповідно до місцезнаходження такого майна) не можна застосувати безвідносно до інших приписів цієї статті, зокрема частини дев`ятої, яка передбачає умовою забезпечення житлом постраждалого або виплати грошової компенсації за рахунок держави добровільне передання постраждалим зруйнованого або пошкодженого внаслідок надзвичайної ситуації житла місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування, суб`єктам господарювання. Кодекс цивільного захисту України не покладає тягар виплати відшкодування винятково на державу, оскільки передбачає існування страхування у сфері цивільного захисту, метою якого, зокрема, є страховий захист майнових інтересів суб`єктів господарювання і громадян від шкоди, яка може бути заподіяна внаслідок надзвичайних ситуацій, небезпечних подій або проведення робіт із запобігання чи ліквідації наслідків надзвичайних ситуацій (п. 1 ч. 1 ст. 49 цього Кодексу). Відшкодування матеріальних збитків постраждалим здійснюються за рахунок не заборонених законодавством джерел, зокрема коштів за договорами добровільного страхування, укладеними відповідно до законодавства про страхування (п. 3 ч. 3 ст. 84Кодексу цивільного захисту України). Перевіряючи доводи позивача щодо порушення державою вимог ст. 1 Першого протоколу до Конвенції шкоди впродовж тривалого часу та не відновлення житла, відсутності спеціального порядку відшкодування за пошкоджене внаслідок терористичного акту житло, то суд зазначає таке. Постановою Кабінету Міністрів України від 18.12.2013 року № 947 був затверджений Порядок надання та визначення розміру грошової допомоги або компенсації постраждалим від надзвичайних ситуацій, які залишилися на попередньому місці проживання (далі - Порядок), який викладений у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 10.07.2019 року № 623. Після чого, постановою Кабінету Міністрів України від 02.09.2020 року № 767 до цього Порядку були внесені зміни, якими визначений механізм надання та визначення розміру грошової компенсації постраждалим, житлові будинки (квартири) яких зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації. Відповідно до пункту 2 Порядку грошова компенсація надається постраждалим, які є власниками житла, яке перебуває на контрольованих Україною територіях та було зруйновано внаслідок надзвичайної ситуації воєнного характеру, спричиненої збройною агресією Російської Федерації, після дати набрання чинності Указом Президента України від 14 квітня 2014 року № 405 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 квітня 2014 року «Про невідкладні заходи щодо подолання терористичної загрози і збереження територіальної цілісності України». Також, варто звернути увагу, що терористичний акт є злочинне каране діяння на підставі статті 258 КК України, наявність його визначається лише обвинувальним вироком суду у кримінальній справі, то обов`язковою умовою застосування положень статті 19 Законом України «Про боротьбу з тероризмом» та відповідно до статті 1177 ЦК України є наявність обвинувального вироку суду, який набув чинності, оскільки без визначення наявності злочину, передбаченого статтею 258 КК України, підстав відшкодування шкоди, завданої терористичним актом, немає. Проте, як вбачається з матеріалів справи позивачем не надано до суду підтвердження, щодо наявності обвинувального вироку, який набрав законної сили стосовно заподіяння йому майнової шкоди в результаті терористичного акту відповідно до статті 258 КК України. Крім того, Верховним Судом України у справі № 6-1268ц15 при розгляді заяви про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 3 квітня 2015 року зазначено, що є законними та обґрунтованими висновки судів про відсутність підстав для стягнення з відповідачів майнової шкоди, передбаченої статтею 1177 ЦК України, оскільки обов`язковою умовою застосування цієї норми є наявність вироку суду в кримінальній справі або постанови суду у справі про адміністративний проступок, які набрали законної сили. Так, суд погоджується з доводами представника Кабінету Мінстрів України щодо того, що пред`являючи вимогу до держави про виплату компенсації за зруйноване під час антитерористичної операції майно, власник цього майна має спочатку, тобто до ухвалення рішення суду, добровільно передати пошкоджений чи зруйнований внаслідок терористичного акту будинок чи майно місцевим державним адміністраціям або органам місцевого самоврядування. Проте, відповідно до матеріалів справи позивачем не здійснювалась передача зруйнованого житла місцевій державній адміністрації або органам місцевого самоврядування, обєктам господарювання. Тобто, недотримання вимог частини 9 статті 86 Кодексу цивільного захисту населення України унеможливлює застосування інших норм Кодексу цивільного захисту населення України, а саме: забезпечення [PERSON] житлом або виплати грошової компенсації за рахунок держави. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння (бездіяльності) її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, у якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (стаття 76 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Для наявності підстав для зобов`язання відшкодувати моральну шкоду необхідно наявність незаконних дій чи бездіяльності держави в особі компетентних органів, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинного зв`язку між його діями та шкодою, а тому позивач у цій справі повинен довести належними та допустимими доказами завдання йому шкоди, і що дії або бездіяльність відповідачів є підставою для відшкодування шкоди у розумінні статті 1167 ЦК України. Встановивши, що правовою підставою для виплати компенсації, а не шкоди, є не положення статті 19 Закону України «Про боротьбу з тероризмом» та статті 86 Кодексу цивільного захисту України, а спеціальний нормативно-правовий акт щодо надання грошової допомоги та відшкодування шкоди особам, які постраждали під час проведення антитерористичної операції у Донецькій та Луганській областях, суддя доходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки позивачем не доведено належними та допустимими доказами, своєї позиції, що свідчить про відсутність усіх складових елементів правопорушення, сукупність яких відповідно до закону є підставою для відповідальності. Окрім цього, на думку суду відповідачами належним чином спростовано доводи позивача. Також, на думку суду остання помилково обрала спосіб захисту, що свідчить про те, що позивач не позбавлена права отримання компенсації, оскільки такий порядок існує. На підставі викладеного, суд приходить до висновку що позов є необгрунтованим, а тому у його задоволенні слід відмовити. Згідно з практикою Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, у рішеннях судів та органів, що вирішують спори, має бути належним чином викладено підстави, на яких вони ґрунтуються. Обсяг цього обов`язку щодо обґрунтовування рішення може бути різним залежно від характеру самого рішення і має визначатись з урахуванням обставин відповідної справи (рішення у справі «Гарсія Руїс проти Іспанії» (Garsia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26 із подальшими посиланнями). Пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Outcome: dismissed