Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-26 00:00:00

04. 10. 2018 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи без самостійних вимог на стороні відповідачів - виконавчий комітет Одеської міської ради, Управління державної реєстрації Юридичного Департаменту Одеської міської ради, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Несвітайло І. І. про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору інвестування будівництва недійсним в частині визначення інвестора, визнання стороною договору - інвестором, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності. У відповідності до положень ст. 33 ЦПК України позов було розподілено судді Калашніковій О.І. Ухвалою суду від 23.10.2018 року позов прийнято до провадження за правилами загального позовного провадження і справу призначено до підготовчого судового засідання. На стадії підготовчого судового засідання судом були розглянуті і вирішення клопотання сторони позивача про вжиття заходів забезпечення позову, про витребування доказів, про приєднання до матеріалів справи доказів, про призначення почеркознавчої експертизи, про відвід головуючому судді, про виклик свідків, про залучення правонаступника ( [INFO] померла [PERSON] ); сторони відповідача - про приєднання доказів, про залучення правонаступника ( [PERSON] помер [INFO] ). 25. 11. 2020 року ухвалою суду підготовче судове засідання закрите і справу призначено до розгляду в судовому засіданні. У встановлені законом строки суд не вирішив спір по суті у зв`язку з багаточисельними заявами сторони позивача (14 заяв) про відкладення розгляду справ з різних підстав (стан здоров`я, зайнятість в іншому судовому засіданні, введення в державі карантину із-за пандемії, оголошення в державі воєнного стану), неявками сторін в судові засідання без повідомлення причин неявка і відсутністю доказів про належне їх сповіщення про дату, час і місце розгляду справи. До того ж, сторона позивача оскаржувала в апеляційному і касаційному порядку ухвали райсуду про відмову у витребуванні доказів, призначенні експертизи і на період розгляду скарги провадження по справі зупинялось. До сьогоднішнього судового засідання позивач [PERSON] не з`явилась, надала заяву про перенесення розгляду справи на 4 квартал 2022 року, посилаючись на запровадження військового стану в державі та на стан здоров`я сина - [PERSON] , 1988 року, який є інвалідом 1 групи і потребує постійного стороннього догляду. Відповідач [PERSON] наполягала на розгляді справи. Представники третіх осіб до суду не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи сповіщались неодноразово у відповідності до вимог закону. У минулі судові засідання представник Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради надавав заяви про розгляд справи за його відсутності. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи, суд дійшов висновку, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи. Оскільки основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Вирішуючи спір по суті за відсутності у цьому судовому засіданні сторони позивача, суд приймає до уваги, що 23.08.2017 року Київський райсуд м. Одеси ухвалив рішення по справі за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , виконавчого комітету Одеської міської ради, треті особи - Управління державної реєстрації юридичного департаменту Одеської міської ради, Приватний нотаріус Одеського нотаріального округу Несвітайло І.І. про визнання недійсним свідоцтва про право власності, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності. Предметом спору позивач визначила 1/2 частину квартири [ADDRESS] та 1/2 частину гаражного боксу за цією ж адресою. Підставою позову - придбання спірного майна сторонами під час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу та у період перебування у зареєстрованому шлюбі за спільні грошові кошти. Рішенням суду [PERSON] відмовлено у задоволенні позову. [PERSON] оскаржила рішення суду в апеляційному порядку. Постановою апеляційного суду Одеської області від 21.03.2018 року рішення Київського райсуду скасоване з тих підстав, що 21.03.2018 року до початку розгляду справи в апеляційному суді [PERSON] надала заяву про залишення позову без розгляду. Апеляційний суд заяву позивача задовольнив,а рішення районного суду скасував. 04.10.2018 року [PERSON] знову звертається до суду з позовом до [PERSON] і [PERSON] про встановлення факту проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу, визнання договору інвестування будівництва недійсним в частині визначення інвестора, визнання стороною договору - інвестором, визнання недійсним договору дарування, визнання майна спільною сумісною власністю та визнання права власності. В обґрунтування своїх вимог [PERSON] посилається на такі обставини: вона та [PERSON] мешкали однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2005 року, 05.05.2007 року їх шлюб було освячено церквою, а офіційно зареєстровано 02.06.2007 року Раківською сільською радою Херсонської області. Позивачка стверджує, що за час спільного мешкання однією родиною з [PERSON] , з метою покращення житлових умов, за рахунок спільних зусиль подружжя було оплачено другий платіж в розмірі 147 091, 67 гривень за договором про інвестування будівництва житла № 579/6-97, який був укладений 31. 03. 2004 року [PERSON] з ТОВ «Істок-2001». Крім того, у шлюбі, [PERSON] та [PERSON] було внесено 50 000 гривень за будівництво гаражу [ADDRESS] за договором про дольову участь у будівництві № 35 (Г-П). Також позивачка стверджує, що за кошти, передані їй сином [PERSON] після продажу ним власної квартири, було здійснено ремонт у придбаній квартирі [ADDRESS] . За твердженнями позивачки, [PERSON] обіцяв оформити на неї - [PERSON] 3/4 частини квартири [ADDRESS] . Проте, [PERSON] , оформив квартиру [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності від 05.11.2009 року у свою власність та власність матері [PERSON] , а гараж [ADDRESS] у свою власність на підставі свідоцтва про право власності від 04.03.2013 року. [PERSON] доводить, що спільне мешкання однією родиною з [PERSON] з листопада 2005 року та вкладені нею кошти на оплату другого платежу за договором про інвестування будівництва житла № 579/6-97, вкладення коштів за рахунок її сина [PERSON] у ремонт вказаної квартири, участь у оплаті 50 000 гривень за придбання гаражного боксу за договором про пайову участь у будівництві № 35 (Г-П) є підставою для встановлення факту проживання чоловіка та жінки однією родиною, визнання частково недійсним договору про інвестування будівництва житла № 579/6-97 від 31. 03. 2004 року в частині зміни інвестора, визнання [PERSON] інвестором, визнання придбаної квартири [ADDRESS] спільним сумісним майном подружжя та визнання за нею права на 3/4 частини вказаної квартири та 1/2 частину гаражного боксу. Одночасно позивачка [PERSON] просить визнати недійсним свідоцтво про право власності на 1/2 частину вказаної квартири, виданого на ім`я [PERSON] та недійсним договір дарування від 29. 09. 2014 року, яким остання подарувала належну їй частку квартири [PERSON] . Відповідач [PERSON] , не визнаючи позов, у відзиві стверджував, що шлюбні відносини між ним та [PERSON] виникли з липня 2007 року, а до цього часу базувалися на представницьких послугах адвоката Грішиної В.О. з представлення його інтересів у суді за позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Між ним та [PERSON] не було сімейних стосунків до укладення шлюбу. Квартиру [ADDRESS] він набув у спільну часткову власність нарівні з матір`ю [PERSON] в результаті інвестування у будівництво житла за договором від 31.03.2004 року. Грошові кошти в якості вартості побудованої в майбутньому квартири в розмірі 177 125 гривень були внесені 30. 06. 2006 року, тобто за рік до укладення шлюбу між ним та [PERSON] і є його та його матері [PERSON] особистими коштами. Правонаступник [PERSON] - [PERSON] у судовому засіданні доводи відповідача підтримала. Судом встановлено: 31. 03. 2004 року відповідач [PERSON] і ТОВ «Істок-2001» уклали договір №579/6-97 про інвестування житла, предметом якого є інвестування грошових коштів у будівництво жилих багатоквартирних будинків у [ADDRESS] , та введення їх в експлуатацію з метою подальшого отримання у власність жилих приміщень у відповідності з даним договором (а. с. 164-165 т. 1). Відповідно до п. 2.1. Договору, замовник зобов`язується своїми силами та засобами завершити будівництво передбачених договором об`єктів у відповідності з проектом і вимогами та надати Інвестору в натурі одну двокімнатну квартиру стандарту «Економ» на 4 поверсі, будівельний номер [ADDRESS] , загальною площею 82,93 кв. м., у строк до 30.06.2006 року. Пунктом 3.5 Договору визначено, що грошові кошти вносяться Інвестором у сумі, вказаній у п. 3.1 Договору, в національній валюті по курсу НБУ на день оплати у строк - еквівалент 29 026 дол. США до 30.06.2006 року. Положеннями п.5.5 Договору, визначено, що оформлення правовстановлюючих документів на об`єкт здійснюється у рівних долях на 1/2 частку [PERSON] та 1/2 частку [PERSON] . Відповідно до квитанцій до прибуткового касового ордеру № 188 та № 2 [PERSON] вніс на рахунок ТОВ «Істок-2001» на виконання умов договору № 579/6-97 від 31.03.2004 року грошові кошти у розмірі 88 750 грн. та 88 370 грн. Загальна сума внеску становить 177 125 грн. /а.с.193 т.1/. Таким чином, станом на 13.01.2006 року свої зобов`язання за договором інвестування [PERSON] щодо внесення грошових коштів виконав у повному обсязі. 27. 02. 2007 року ТОВ «Істок-2001» і [PERSON] уклали договір №35 (Г-П) про дольову участь у будівництві, за умовами якого сторони домовились про участь [PERSON] у будівництві паркінга для автомобілів за адресою [ADDRESS] . П. 3 договору сума паю визначена у розмірі 50 000 грн., відповідно до п. 4.1 договору [PERSON] зобов`язався внести зазначені грошові кошти у строк до 15.03.2007 року (а. с. 170 т. 1). Відповідно довідці, виданій генеральним директором ТОВ «Істок-2001» пай у розмірі 50 000 грн. сплачений у повному розмірі 06.03.2007 року (а. с. 169 т. 1). 01. 06. 2009 року ТОВ «Істок-2001», [PERSON] та [PERSON] склали акт приймання-передачі квартири до договору № 579/6-97 від 31.03.2004 року, відповідно до якого Замовник передає, а Інвестор приймає в натурі одну двокімнатну квартиру, будівельна адреса: [ADDRESS] ; поштова адреса: [ADDRESS] . В подальшому, а саме 05.11.2009 року виконавчим комітетом Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло - квартиру [ADDRESS] , в цілому дійсно належить [PERSON] та [PERSON] у рівних частках, на праві спільної часткової власності /а. с. 7/. Згідно витягу КП «ОМБТІ та РОН» право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] та [PERSON] 11.12. 2009 року. 22.09.2014 року [PERSON] за договором дарування, посвідченим приватним нотаріусом ОМНО Несвітайло І. І., р. № 438, передала безоплатно [PERSON] належну їй на праві власності 1/2 частку квартири [ADDRESS] . З 02.06.2007 року [PERSON] та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі - актовий запис про шлюб №3 вчинено Раківською сільрадою Бериславського району Херсонської області (а. с. 13 т. 1). 02. 03. 2016 року Київський райсуд м. Одеси виніс рішення про розірвання шлюбу між сторонами. Рішення суду набуло законної сили. Дослідивши надані сторонами докази і наведені доводи суд дійшов висновку, що позов [PERSON] не підлягає задоволенню з наступних правових підстав. Частиною другою статті 3 СК України визначено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Відповідно до частин першої та другої статті 21 СК України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. Проживання однією сім`єю жінки та чоловіка без шлюбу не є підставою для виникнення у них прав та обов`язків подружжя. Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Відповідно до статті 74 СК України, якщо жінка та чоловік проживають однією сім`єю, але не перебувають у шлюбі між собою, майно, набуте ними за час спільного проживання, належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено письмовим договором між ними. На майно, що є об`єктом спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу. При застосуванні статті 74 СК України, що регулює поділ майна осіб, які проживають у фактичних шлюбних відносинах, судам необхідно враховувати, що правило зазначеної норми поширюється на випадки, коли чоловік та жінка не перебувають у будь-якому іншому шлюбі і між ними склалися усталені відносини, що притаманні подружжю (постанова Верховного Суду від 15.07.2021 року у справі № 727/12480/17). Проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без реєстрації шлюбу є спеціальною (визначеною законом) підставою для виникнення у них певних прав та обов`язків. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у постанові від 03 червня 2021 року у справі № 748/1943/19 (провадження № 61-5155св20) дійшов правого висновку про те, що для визначення осіб як таких, що перебувають у фактичних шлюбних відносинах, для вирішення майнового спору на підставі статті 74 СК України, суд повинен встановити факт проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу в період, протягом якого було придбано спірне майно. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 554/8023/15-ц (провадження № 14-130цс19) вказувала на те, що вирішуючи спір про поділ майна, необхідно як установити як обсяг спільного нажитого майна, так і з`ясувати час та джерела його придбання, а вирішуючи питання про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд має установити факти: спільного проживання однією сім`єю; спільний побут; взаємні права та обов`язки. У даному випадку судом встановлено і визнано сторонами, що у період з 1979 року по 02.02.2007 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] (рішення Київського райсуду м. Одеси про розірвання шлюбу ухвалене по справі за №2-2766/2007). Ухвалою Київського райсуду м. Одеси від 15. 10. 2008 року визнано мирову угоду, укладену [PERSON] і [PERSON] про поділ подружнього майна (а.с. 16-18 т.1). З огляду на викладене вимоги [PERSON] про встановлення факту спільного проживання [PERSON] і [PERSON] однією сім`єю без реєстрації шлюбу з листопада 2005 року по 02.06.2007 року не підлягають задоволенню, тому як не містяться на вимогах закону і фактичних обставинах по справі. Досліджені судом письмові докази: договір інвестування будівництва від 31.03.2004 року, квитанції до прибуткового касового ордеру № 188 та № 2, договір про дольову участь у будівництві підтверджують доводи сторони відповідача, що квартира [ADDRESS] у вказаному будинку були придбані [PERSON] у встановленому законом порядку за особисті грошові кошти (у період перебування у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою). Тому вимоги позивача в частині визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя та визнання за [PERSON] права власності на 3/4 частини квартири і 1/2 частину гаражного боксу не підлягають задоволенню. Щодо вимог позивача про визнання договору інвестування будівництва від 31.03.2004 року недійсним в частині інвестора суд зазначає наступне. Відповідно до статті 1 Закону України «Про інвестиційну діяльність» у редакції від 02.03.2004 року інвестиціями є всі види майнових та інтелектуальних цінностей, що вкладаються в об`єкти підприємницької та інших видів діяльності, в результаті якої створюється прибуток (доход) та/або досягається соціальний та екологічний ефект. За статтею 9 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» у редакції від 02.03.2004 року основним правовим документом, який регулює взаємовідносини між суб`єктами інвестиційної діяльності, є договір (угода). Укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. За статтею 5 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» інвесторами можуть бути суб`єкти інвестиційної діяльності, які приймають рішення про вкладення власних, позичкових і залучених майнових та інтелектуальних цінностей в об`єкти інвестування. Інвестори можуть виступати в ролі вкладників, кредиторів, покупців, а також виконувати функції будь-якого учасника інвестиційної діяльності. Учасниками інвестиційної діяльності можуть бути громадяни та юридичні особи України, інших держав, які забезпечують реалізацію інвестицій як виконавці замовлень або на підставі доручення інвестора. Відповідно до частини п`ятої статті 7 та статті 4 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» інвестор має право володіти, користуватися і розпоряджатися об`єктом і результатом інвестицій (об`єктами інвестиційної діяльності може бути будь-яке майно, а також майнові права). За частиною третьою статті 7 згаданого закону інвестор свої права володіння, користування і розпорядження інвестиціями, а також результати їх здійснення може передати іншим громадянам та юридичним особам у порядку, встановленому законом. Стаття 9 згаданого закону визначає, що укладення договорів, вибір партнерів, визначення зобов`язань, будь-яких інших умов господарських взаємовідносин, що не суперечать законодавству України, є виключною компетенцією суб`єктів інвестиційної діяльності. У постанові від 30. 01. 2013 року № 6-168цс12 Верховний Суд України визначив майнове право як «право очікування», яке є складовою частиною майна як об`єкта цивільних прав. Майнове право - це обмежене речове право, за яким власник цього права наділений деякими, але не всіма правами власника майна, і яке свідчить про правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно або інше речове право на певне майно в майбутньому. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 14.09.2021 року у справі № 359/5719/17 зазначила, що нормами законодавства встановлено первинний спосіб набуття права власності на річ, на яку раніше не було і не могло бути встановлене право власності інших осіб. Саме інвестор як особа, за кошти якої і на підставі договору з яким був споруджений об`єкт інвестування, є особою, якою набувається первісне право власності на новостворений об`єкт інвестування. Інвестор після виконання умов інвестування набуває майнові права (тотожні праву власності) на цей об`єкт і після завершення будівництва об`єкта нерухомості набуває права власності на об`єкт інвестування як первісний власник шляхом проведення державної реєстрації речових прав на зазначений об`єкт за собою (пункти 92, 93, 95 постанови). Тобто, укладаючи договір купівлі-продажу майнових прав на новозбудоване майно, покупець отримує речове право, яке засвідчує правомочність його власника отримати право власності на нерухоме майно в майбутньому. З огляду на викладене, [PERSON] як інвестор, виконавши умови договору № 579/6-97 про інвестування будівництва житла від 31.03.2004 року та сплативши у встановлений строк грошові кошти набув майнові права на об`єкт інвестування нарівні з [PERSON] , що узгоджується з вимогами частини 3 статті 7 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» та пунктом 5.5. договору № 579/6-97 про інвестування будівництва житла від 31.03.2004 року, а після проведення державної реєстрації прав - відповідні права власності на об`єкт нерухомого майна - квартиру [ADDRESS] . Аналогічно, інвестуючи у будівництво гаражного боксу [ADDRESS] за договором № 35 (Г-И) про дольову участь у будівництві від 27.02.2007 року та сплативши вартість об`єкту інвестування в розмірі 50 000 гривень 04.03.2007 року (довідка ТОВ «Істок-2001 від 19.09.2007 року) [PERSON] , як вкладник, набув майнові права на об`єкт інвестування, а згодом згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 04.03.2013 року набув первинні права власності на об`єкт нерухомого майна, що також узгоджується з вимогами ЗУ «Про інвестиційну діяльність». Статтею 215 Цивільного кодексу України встановлено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5, 6 ст. 203 Цивільного кодексу України. Правочин може бути визнано недійсним у разі, якщо зміст правочину суперечить Цивільному кодексу України, іншим актам цивільною законодавства, а також моральним засадам суспільства, у разі якщо особа, що вчинила правочин не мала необхідного обсягу цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину не було вільним і не відповідало його внутрішній волі, правочин не був спрямований на реальне настання правових наслідків, правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Позивач не надала доказів, які б підтверджували, що на момент вчинення оскаржуваного правочину сторонами не було дотримано загальних вимог, дотримання яких є необхідним для чинності правочину. Як встановлено судом [PERSON] виконав взяті на себе зобов`язання за інвестиційним договором та перерахував належні грошові кошти на рахунок ТОВ «Істок-2001». Згідно статті 18 ЗУ «Про інвестиційну діяльність» умови договорів, укладених між суб`єктами інвестиційної діяльності, зберігають свою чинність на весь строк дії цих договорів і у випадках, коли після їх укладення законодавством (крім податкового, митного та валютного законодавства, а також законодавства з питань ліцензування певних видів господарської діяльності) встановлено умови, що погіршують становище суб`єктів або обмежують їх права, якщо вони не дійшли згоди про зміну умов договору. Згідно пункту 7.1. договору № 579/6-97 про інвестування будівництва житла від 31.03.2004 року строк його дії визначено до виконання сторонами своїх зобов`язань. За вимогами статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Враховуючи належне виконання сторонами умов договору № 579/6-97 про інвестування будівництва житла від 31.03.2004 року, а саме відповідну сплату [PERSON] інвестиційних коштів, а ТОВ «Істок-2001» належну передачу побудованого об`єкту інвестування інвесторам [PERSON] та [PERSON] , такий договір вважається припиненим. З припинення договору № 579/6-97 про інвестування будівництва житла від 31.03.2004 року, видачі свідоцтва про право власності 05.11.2009 року та відповідної реєстрації прав власності у рівних частках за [PERSON] і [PERSON] , об`єкт інвестування набув статусу об`єкта нерухомого майна. Велика Палата Верховного Суду у постановах від 05. 06. 2018 року у справі № 338/180/17, від 11. 09. 2018 року у справі № 905/1926/16, від 30. 01. 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 року у справі № 10/3907/18 неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорювання та спричиненим цими діяннями наслідкам. Набуття об`єктом інвестування статусу об`єкта нерухомого майна, право власності на яке зареєстровано у встановленому порядку, надає особі, яка вважає, що її право порушено, захищати свої порушені права способом, який найбільше відповідає суті виниклих правовідносин. Тому обраний позивачкою [PERSON] спосіб захисту прав шляхом визнання недійсним договору інвестування в частині визначення інвестора та визнання її інвестором з набуттям об`єкту інвестування статусу об`єкту речових прав не відповідає суті виниклих правовідносин, є неналежним. З урахуванням викладеного, вимоги [PERSON] в частині визнання договору інвестування недійсним і визнання її інвестором будівництва квартири не підлягають задоволенню. Не підлягають задоволенню також вимоги [PERSON] про визнання недійсним договору дарування, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 22.09.2014 року щодо відчуження 1/2 частини вказаної квартири, тому як позивач не довела, що оспорюваний договір дарування не відповідає вимогам Закону та порушує її - [PERSON] - права та інтереси. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з положеннями частини другої статті 12, частиною першою, шостою статті 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частини перша, третя статті 77, частина друга статті 78 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному та об`єктивному розгляді в судовому засіданні всіх обставин справи в їх сукупності,

Outcome: dismissed