Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

У жовтні 2015 р. Публічне акціонерне товариство комерційний банк «Приватбанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» звернулись до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. В обґрунтування позовних вимог вказали, що ПАТ КБ «ПриватБанк» ( надалі Позивач) та [PERSON] ( надалі Відповідач), 26.09.2006 р. уклали кредитний договір № ZHM0AK01790002. Згідно договору позивач зобов`язався надати відповідачу кредит у розмірі 6426,72 доларів США на термін до 26.09.2011 р., а відповідач зобов`язався повернути кредит та сплатити відсотки за користування кредитними коштами в строки та в порядку, встановлених кредитним договором. Відповідно договору, погашення заборгованості здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати, відповідач повинен надати Банку грошові кошти ( щомісячний платіж) для погашення заборгованості за Кредитом, яка складається із заборгованості за Кредитом, за відсотками, комісією, а також інші витрати згідно кредитного договору. Згідно договору у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором , відповідач сплачує Банку відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Відповідач не надав своєчасно Банку грошові кошти на погашення заборгованості за Кредитом, відсотками, комісією, та іншими витратами відповідно до умов кредитного договору. З врахуванням уточнень від 07.09.2017 р. ( Т.1 а.с. 131-132) банк просив стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 26.08.2015 р. у розмірі 10360,58 доларів США , що за курсом 22,62 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.08.2015 складає 234356,32 грн., яка складається із заборгованості за кредитом - 2641,80 доларів США, заборгованості по відсотках - 4711,06 доларів США, заборгованості по комісії - 271,44 доларів США, пені - 2736,28 доларів США. В судових засіданнях 10.08.2020, 09.06.2021 представники позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі з мотивів та доводів що викладені в позові та просили їх задовольнити. В подальшому в судове засідання представник позивача не з`явивсь, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В матеріалах справи міститься заява представника [PERSON] , відповідно до якої просить здійснювати розгляд справи за відсутності їх представника. Позовні вимоги підтримують в повному обсязі та просять їх задовольнити. В судовому засіданні представник відповідача адвокат Ленський І.О. щодо позовних вимог заперечив, в їх задоволенні просив відмовити. Вказав, що розмір заборгованості за кредитним договором недоведений. Позивачем не надано графік погашення кредиту із зазначенням платежу окремо тіла кредиту, відсотків, без чого неможливо встановити поточну та прострочену заборгованість по тілу кредиту. Позивачем необґрунтовано застосовано збільшену ставку 14,04% по кредиту та 30,74 та 34,82% по простроченому кредиту, з 01.11.2008 позивач застосовує збільшену ставку по кредиту в розмірі 14,04 %, при цьому доказів дотримання ним умов п. 2.3.1 Договору про повідомлення відповідача не надано. Позивач розділяв із загального платежу відповідача та зараховував погашення комісії, сплата якої Договором не передбачена. Не надано доказів продажу заставного автомобіля та вартості продажу. Позивачем не обґрунтовано з вартості проданого заставного автомобіля 50% віднесено на сплату штрафу, однак Договором такий штраф не передбачений. Не надано підтверджуючих документів щодо понесених витрат у зв`язку з реалізацією заставного майна. Суд,\~вислухавши сторони,\~дослідивши письмові\~докази у\~справі та\~встановивши фактичні\~обставини і\~зміст спірних\~правовідносин,\~дійшов наступних\~висновків. Судом встановлено, що 26 вересня 2006 року між ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є Акціонерне товариство Комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № ZHM0AK01790002 відповідно до п. 1.1 якого останньому було надано кредит на строк з 26.09.2006 по 26.09.2011 р. у розмірі 6426,73 доларів США на купівлю автомобіля, а також у розмірі 1675,58 дол. США на сплату страхових платежів у випадках та згідно порядку, передбачених п.п. 2.1.3, 2.2.7 Договору , зі сплатою за користування Кредитом відсотків у розмірі 1,00% на місяць на суму залишку заборгованості за Кредитом, і винагорода за надання фінансового інструменту у розмірі 0,00% від суми виданого кредиту у момент надання кредиту, щомісяця в період сплати у розмірі 0,25% від суми виданого кредиту, відсотки за довгострокове погашення кредиту згідно з п. 3.11. даного Договору та винагороди за проведення додаткового моніторингу, згідно п. 6.2 даного Договору. Періодом сплати вважати період з 27 по 4 число кожного місяця. Погашення заборгованості за цим договором (за винятком винагороди, що сплачується в момент надання кредиту) здійснюється в наступному порядку: щомісяця в період сплати Позичальник повинен надати Банку кошти ( щомісячний платіж в сумі 159,57 доларів США для погашення заборгованості за Кредитним договором, що складається із заборгованості по кредиту, відсоткам, винагороди, комісії. Згідно п.1.3 кредитного договору - забезпечення виконання Позичальником зобов`язань за даним договором виступає застава автомобіля ВАЗ, а також всі інші види застави, іпотеки, поруки і.т.п., надані Банку з метою забезпечення зобов`язань за даним договором ( Т.1 а.с. 9-10). Для забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між [PERSON] та Банком було укладено договір застави рухомого майна № ZHM0AK01790002 від 26 вересня 2006 року (Т.4 а.с. 193-194). Предметом застави є транспортний засіб, який був придбаний за кошти надані кредитним договором - марки ВАЗ, модель : 21043-20, 2006 р.в., Легковий універсал В, номер кузова ( шасі) : [NUMBER] , реєстраційний номер : [NUMBER] . Максимальний розмір вимоги, яка забезпечується заставою за цим договором складає 48349,71 грн. З огляду на невиконання умов кредитного договору № ZHM0AK01790002 від 26.09.2006 р. у м.Житомир співробітниками «ПриватБанк» було вилучено у відповідача вказаний автомобіль ВАЗ 21043-20, 2006 року випуску, реєстраційний номер [NUMBER] , як предмет застави, що стверджується актом прийняття автомобіля у позичальника [PERSON] . Даний акт містить опис автомобіля, його ідентифікаційні дані та технічний стан, а також відмітку про те, що позичальник передав автомобіль для реалізації і направлення коштів на погашення боргу (Т.1 а.с.74 зворот). У зв`язку із передачею автомобіля на реалізацію відповідач [PERSON] , 10.09.2009 видав співробітникам ПАТ КБ «ПриватБанк» довіреність, якою уповноважив їх вчинити дії щодо користування, розпорядження та продаж належного йому автомобіля для погашення заборгованості за кредитним договором від 26.09.2006 р. (Т.1 а.с.74). Рішенням Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 10 лютого 2012 року задоволено позов ПАТ «КБ «ПриватБанк» про звернення стягнення на предмет застави. Ухвалено в рахунок погашення боргу за кредитним договором № ZHM0AK01790002 від 26.09.2006 року звернути стягнення на предмет застави: автомобіль ВАЗ, модель 21043-20, 2006 року випуску, тип ТЗ: легковий універсал В , № кузова/шасі\~ [NUMBER] , реєстраційний номер : [NUMBER] , що належить на праві власності [PERSON] шляхом продажу вказаного автомобіля ПАТ КБ «Приват Банк» з укладанням від імені [PERSON] договору купівлі-продажу будь-яким способом з іншою особою-покупцем, із зняттям вказаного автомобіля з обліку в органах ДАІ України, а також наданням ПАТ КБ «Приват Банк» всіх повноважень, необхідних для здійснення продажу. ( Т.1 а.с.73). З наданих ПАТ КБ «Приватбанк» письмових пояснень від 08.08.2016, вбачається, що 08.11.2012 р. на підставі рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2012 у справі № 0417/2-1594/212, вартість реалізації 2898,29 дол. США., з яких на погашення заборгованості за кредитом ( тілом кредиту) було зараховано 1449,15 дол. США. На погашення штрафу , передбаченого п.2.2.9 кредитного договору 1449,14 дол. США, що за курсом на день реалізації становить 11582,98 грн. Відповідно до детального опису, що міститься у виписці по рахунку [PERSON] ( Т. 1 а.с. 80-82) за період з 13.08.2009 по 08.11.2012 погашення штрафу в розмірі 11582,98 грн. відображено як зберігання і утримання предмету застави на площадці Банку та зняття предмета застави з обліку в органах реєстрації ТЗ. Відповідач належним чином не виконав узяті на себе зобов`язання за кредитним договором, внаслідок чого утворилась заборгованість. Зі змісту розрахунку заборгованості за кредитним договором, наданого позивачем, станом на 26.08.2015 року заборгованість відповідача складає 21769,20 дол. США, яка складається із заборгованості за кредитом ( тілом кредиту) - 2641,80 доларів США, заборгованості по відсотках за користування кредитом - 4711,06 доларів США, заборгованості по комісії за користування кредитом - 271,44 доларів США, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань 14144,90 доларів США. ( Т.1 а.с. 133-134). Разом з тим, позивач просить стягнути з відповідача заборгованість за кредитним договором станом на 26.08.2015 р. у розмірі 10360,58 доларів США , що за курсом 22,62 відповідно до службового розпорядження НБУ від 26.08.2015 складає 234356,32 грн. , яка складається із заборгованості за кредитом - 2641,80 доларів США, заборгованості по відсотках - 4711,06 доларів США, заборгованості по комісії - 271,44 доларів США, пені - 2736,28 доларів США. Проте, суд не може взяти до уваги наданий розрахунок в повному обсязі, виходячи з наступного. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором № ZHM0AK01790002 від 26.09.2006 року укладеного між ПриватБанком та [PERSON] , станом на 26.08. 2015 року в графі «процентна ставка поточна» вказано, що процентна ставка у розмірі 12,00 процентів річних нараховувалась позичальнику лише в період з 27 вересня 2006 року по 28 жовтня 2008 року, а з 01 листопада 2008 року процентна ставка зросла до 14,04 процентів річних. Таким чином, банк з 01 листопада 2008 року збільшив поточну відсоткову ставку з 12,00 до 14,04 процентів річних, а також і з вказаного періоду було збільшено і відсоткову ставку на прострочену заборгованість з 30,74 % до 34,82 %. Разом з тим, банк не надав доказів на підтвердження повідомлення позичальника про збільшення відсоткової ставки за кредитом і докази їх отримання останнім. У той же час, боржник вважається належно повідомленим про збільшення розміру процентної ставки за користування кредитом в односторонньому порядку в тому разі, якщо банк не лише відправив на адресу такого боржника листа про зміну умов кредитного договору, а й доводів факт його вручення адресатові під розписку. Виходячи із наведеного, підстав у банку для зміни відсоткової ставки за користування кредитом з 01 листопада 2008 року з 12,00% на рік до 14,04% на рік на поточну заборгованість та з 30,74 % на рік до 34,82% на рік на прострочену заборгованість і нарахування плати за користування кредитом за ставками не було. Як відзначено у висновку Верховного Суду України, сформульованому в постанові від 14 грудня 2016 року по справі № 6-2315цс16, підстав для відступу від якого не було встановлено Верховним Судом, у разі підвищення банком відсоткової ставки з`ясуванню підлягають дотримання визначеної договором процедури підвищення відсоткової ставки (лише повідомлення позичальника чи підписання додаткової угоди); дії позичальника щодо прийняття пропозиції кредитора тощо. Окрім того, відповідно до вищевказаного розрахунку заборгованості проценти та пеня розраховані за період по 26.08.2015 р., хоча строк дії договору закінчився ще 26.09.2011 р. Право банку нараховувати проценти за кредитом припинилося зі спливом 26 вересня 2011 року строку кредитування, а нарахування процентів поза межами строку дії договору ( строку кредитування) суперечить закону, зокрема ст.1048 ЦК України. Це ж стосується неустойки (штраф, пеня), під якою згідно ч.1\~ст.549 ЦК України\~розуміється грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредитору у разі порушення боржником зобов`язання. За змістом ст.ст.546,\~549,\~550,\~551 ЦК України\~неустойка за своєю правовою природою є додатковим (акцесорним) способом забезпечення виконання зобов`язань і, будучи цивільно-правовою санкцією, у всіх випадках є елементом самого забезпеченого зобов`язання, а відтак може нараховуватися лише в межах погодженого сторонами строку дії договору. Такий правовий висновок Великої Палати Верховного Суду міститься у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі № 202/4494/16-ц, де Велика Палата вказала, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти за користування кредитом, а також обумовлену в договорі неустойку припиняється після спливу визначеного цим договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч.2\~ст.1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч.2\~ст.625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. Аналогічні висновки містяться у цілому ряді постанов Великої Палати Верховного Суду, в тому числі у постановах: від 28 березня 2018 року по справі № 444/9519/12 та від 04 липня 2018 року по справі № 310/11534/13-ц. Отже, нарахування процентів за користування позиченими грошовими коштами та пені поза межами встановленого сторонами строку договору позики законом не передбачено. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.\~11\~ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. У статтях 525,526\~ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться; одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов забороняється. Згідно зі ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк. Згідно ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися заставою. У частині першій статті 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу (частина друга статті 1050 ЦК України). Відповідно до частини четвертої статті 591 ЦК України, якщо сума, одержана від реалізації предмета застави, не покриває вимоги заставодержателя, він має право отримати суму, якої не вистачає, з іншого майна боржника в порядку черговості відповідно до статті 112 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором або законом. За змістом статті 24 Закону України «Про заставу» у випадках, коли суми, вирученої від продажу предмета застави, недостатньо для повного задоволення вимог заставодержателя, він має право, якщо інше не передбачено законом чи договором, одержати суму, якої не вистачає для повного задоволення вимоги, з іншого майна боржника в порядку черговості, передбаченої законодавством України. Відповідно до положень ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими, електронними доказами. Відповідно до ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд звертає увагу, що пред`являючи позов, ПАТ КБ "Приватбанк" надав суду свої розрахунки кредитної заборгованості відповідача [PERSON] , підтверджуючи письмовими доказами, а тому саме відповідач згідно з вимогами процесуального законодавства України, якщо він заперечує проти поданих доказів, відповідно до вимог ст. 12, 81 ЦПК України має право спростувати її розмір, шляхом надання своїх розрахунків, заявлення клопотання про призначення судової економічної експертизи за наданими позивачем письмовими документами . Разом з тим, відповідач та представник відповідача наданий позивачем розрахунок боргу не спростували, своїх розрахунків не надали, своїм правом щодо заявлення клопотання про призначення судової економічної експертизи не скористались. Суд не може погодитися з вимогами позовної заяви в частині зазначення у резолютивній частині рішення як про стягнення боргу в іноземній валюті, так і одночасно еквіваленту у гривні, оскільки таке формулювання може викликати двозначне тлумачення способу виконання рішення сторонами. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23 жовтня 2019 року у справі № 723/304/16-ц послалася, що зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. Тому, як суд першої інстанції, так і апеляційний суд помилково зазначили у своїх рішеннях висновок про стягнення з відповідача на користь позивачів боргу одночасно з визначенням у іноземній валюті та в еквіваленті у гривні. З огляду на те, що кредит надавався в іноземній валюті, за наявності у банку відповідних ліцензій та дозволів, то стягнення також має відбуватися виключно в іноземній валюті. Такі ж висновки зроблені Верховним Судом України у постанові від 16 вересня 2015 року справі № 6-190цс15 та постанові від 10 лютого 2016 року у справі № 6-1680цс15. Таким чином, суд вважає, що за кредитним договором № ZHM0AK01790002 від 26.09.2006 року з відповідача на користь банку необхідно стягнути заборгованість за тілом кредиту та комісією в загальному розмірі 2913,24 Доларів США та відмовити у задоволенні інших позовних вимог про стягнення відсотків та пені. Згідно поданої заяви від 25.02.2021 р. ( Т.4 а.с. 158) представник відповідача Ленський І.О., просить застосувати строки позовної давності до заявлених вимог щодо стягнення з відповідача заборгованості за кредитним договором № ZHM0AK01790002 від 26.09.2006, в тому числі пені за несвоєчасне повернення кредиту. Відповідно до\~статті 256 ЦК України\~позовна давність\~це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта\~статті 267 ЦК України). Цивільне законодавство передбачає два види позовної давності: загальну і спеціальну. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (стаття 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом встановлена спеціальна позовна давність. Зокрема, частина 2\~статті 258 ЦК України\~передбачає, що позовна давність в один рік застосовується до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Статтею 253 ЦК України\~визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України). За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язання за кредитним договором, позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредиту, погашення якого відповідно до умов договору визначено періодичними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Зазначена правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 30 вересня 2015 року у справі № 6-154цс15. Позовна давність\~це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Термін позовної давності виконує кілька завдань, у тому числі забезпечує юридичну визначеність та остаточність, запобігаючи порушенню прав відповідачів, які можуть трапитись у разі прийняття судом рішення на підставі доказів, що стали неповними через сплив часу. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність\~це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Механізм застосування позовної давності повинен бути достатньо гнучким, тобто, як правило, він мусить допускати можливість зупинення переривання та поновлення позовної давності, а також корелювати із суб`єктивним фактором, а саме\~обізнаністю потенційного позивача про факт порушення його права (пункт 62,66 рішення Європейського суду з прав людини від 20 грудня 2007 року за заявою № 23890/02 у справі «Фінікарідов проти Кіпру»). З урахуванням особливостей конкретних правовідносин початок перебігу позовної давності може бути пов`язаний з різними юридичними фактами та їх оцінкою управомоченою особою. Відповідно до\~статті 264 ЦК України\~перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку. Позовна давність переривається у разі пред`явлення особою позову до одного із кількох боржників, а також якщо предметом позову є лише частина вимоги, право на яку має позивач. Після переривання перебіг позовної давності починається заново. Час, що минув до переривання перебігу позовної давності, до нового строку не зараховується. До дій, що свідчать про визнання боргу або іншого обов`язку, можуть, з урахуванням конкретних обставин справи, належати: визнання пред`явленої претензії; зміна договору, з якої вбачається, що боржник визнає існування боргу, а так само прохання боржника про таку зміну договору; письмове прохання відстрочити сплату боргу; підписання уповноваженою на це посадовою особою боржника разом з кредитором акту звірки взаєморозрахунків, який підтверджує наявність заборгованості в сумі, щодо якої виник спір; письмове звернення боржника до кредитор щодо гарантування сплати суми боргу; часткова сплата боржником або з його згоди іншою особою основного боргу та/або сум санкцій. Пред`явлення позову до суду\~це реалізація позивачем права на звернення до суду за вирішенням наявного між сторонами спору. Саме з цією процесуальною дією пов`язується початок процесу у справі і переривається перебіг позовної давності. За змістом\~статті 264 ЦК України\~переривання позовної давності передбачає наявність двох строків\~до переривання та після нього. Новий строк починає перебіг безпосередньо з того моменту, коли перервався первісний. Підстави переривання позовної давності є вичерпними і розширеному тлумаченню не підлягають. Тлумачення\~статті 264 ЦК України\~свідчить, що переривання позовної давності можливе виключно в межах позовної давності. За таких обставин, строк дії кредитного договору № ZHM0AK01790002 від 26.09.2006 р. до 26.09.2011 р., останній платіж по відсотках відповідачем здійснено 15.07.2009 р. Позивач звернувсь до суду з позовом до відповідача про звернення стягнення на предмет застави у січні 2012 р., який судом був розглянутий 10.02.2012 р. Також у березні 2013 р. позивач звернувсь до суду з позовом до ПАТ «»Акцент-Банк», [PERSON] про стягнення заборгованості за даним кредитним договором. Тому при зверненні до суду 27.10.2015 з позовом в цій справі шляхом пред`явлення вимог про стягнення заборгованості за кредитним договором № ZHM0AK01790002 від 26.09.2006 р. до відповідача [PERSON] позивач не пропустив позовну давність. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Аналогічне положення закріплене в частині першій статті 15 ЦК України. Відповідно до ст. ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі «Проніна проти України», № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи вищевикладене, дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню з мотивів та доводів, що викладені вище. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача необхідно стягнути сплачений позивачем судовий збір в розмірі 988,46 грн. пропорційно задоволеним позовним вимогам.

Outcome: partial