Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

27.08.2021р. до Калинівського районного суду Вінницької області звернулась [PERSON] із вказаним позовом, в якому просить: 1) скасувати рішення (запис) державного реєстратора Нараївської сільської ради Гайсинського району Вінницької області Богачука Віталія Дмитровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), за індексним номером 3432719 від 18 березня 2017 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за номером 19503950 про державну реєстрацію права власності/довірчої власності, а саме права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2,1296га., розташовану за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Лемешівська сільська рада, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 0521684000:07:000:0103 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1199374405216); 2) скасувати рішення (запис) державного реєстратора Нараївської сільської ради Гайсинського району Вінницької області Богачука Віталія Дмитровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером 34327320 від 18 березня 2017 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за номером 19503430 про державну реєстрацію іншого речового права, а саме права оренди земельної ділянки за договором оренди землі № 120-РКВ від 01 грудня 2012 року та додатковою угодою до договору оренди землі № 103 від 26 липня 2021 року, укладених між Приватним акціонерним товариством «Зернопродукт МХП» (орендар) та [PERSON] (орендодавець); 3) визнати за нею право власності на земельну ділянку площею 2,1296га. у межах згідно з планом, розташованої на території Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільовим призначенням якої є: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 190580 від 07.04.2005р., виданого на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 29.09.2004р. № 363 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010501000577, кадастровий номер 0521684000:07:000:0103, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] в селі Райки Калинівського району Вінницької області, а також відшкодувати понесені судові витрати. В обґрунтування цих вимог вона зазначила, що [INFO] помер її батько [PERSON] , після смерті якого відкрилась спадщина, зокрема на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1296га., яка належала останньому на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 190580 від 07.04.2005р., однак оформити свої спадкові права в нотаріальному порядку не має можливості, оскільки при друкуванні правовстановлюючого документу на землю була допущена помилка в частині зазначення кадастрового номеру земельної ділянки, а саме замість правильного «0521684000:07:000:0103», помилково зазначено «0521684000:07:000:0102». Так, земельна ділянка за кадастровим номером 0521684000:07:000:0102 згідно поземельної книги зареєстрована за [PERSON] , про що свідчить витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0509087992018 від 19.10.2018р., натомість належна її батькові [PERSON] земельна ділянка за кадастровим номером 0521684000:07:000:0103 помилково зареєстрована за [PERSON] , який передав останню в оренду ПАТ «Зернопродукт МХП». Водночас, відповідно до інформації з Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 25.08.2021р., [PERSON] є власником іншої земельної ділянки площею 2,1296га. за кадастровим номером 0521684000:07:000:0104. Відтак, державна реєстрація права власності і права оренди спірної земельної ділянки у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за [PERSON] , порушує її право на спадкування та право користування земельною ділянкою, а відтак вона вимушена звернутися до суду із вказаним позовом. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 27.08.2021р., вказаний позов переданий на розгляд судді Сєліну Є.В., який своєю ухвалою від 20.09.2021р. відкрив за ним провадження за правилами загального позовного провадження. Відповідно до ухвали Калинівського районного суду Вінницької області від 03.12.2021р. закрите підготовче провадження у даній цивільній справі, призначено її до судового розгляду по суті в загальному позовному провадженні. Позивач в судовому засіданні підтримала свої позовні вимоги та просила їх задовольнити з підстав, зазначених у поданому позові. Відповідачі, третя особа в судове засідання не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені в передбаченому законом порядку, про причини неявки суд не повідомили, заперечень з приводу поданого позову не надали. Відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою якого є не відсутність в судовому засіданні учасників справи (їх представників), а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. За таких обставин суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідачів. Водночас, будь-яких нових доказів або обставин по справі останніми не надано, клопотань про їх витребування/долучення тощо не заявлено. У протилежному випадку відкладення розгляду справи без відповідних об`єктивних підстав та пошуку реальних можливостей здійснювати правосуддя, може бути розцінено як самоусунення від виконання обов`язку по здійсненню розгляду справи. Суд враховує, що відповідно до частини другої статті 43 ЦПК України, учасники справи зобов`язані: 1) виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; 2) сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; 3) з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; 4) подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; 5) надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; 6) виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; 7) виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом. Вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки суду, а й учасників справи. Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 07.07.1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С.А. проти Іспанії» зазначив, що право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження. У випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку Європейського суду з прав людини, є доцільнішим, ніж усні слухання, розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням частини першої статті 6 Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнова проти України»). З урахуванням завдань цивільного судочинства та розумних строків розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи у відсутність відповідачів. Згідно частини першої статті 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. За наявності існуючих умов, передбачених в частині першій статті 280 ЦПК України, які підтверджені наявними в справі доказами, суд ухвалив: провести заочний розгляд справи за відсутності сторін та без здійснення фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, приходить до наступних висновків. Судом установлено такі факти та відповідні їм правовідносини. За статтею 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Вимогами статті 1218 ЦК України регламентовано, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно частини першої статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Статтею 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] в селі Райки Калинівського району Вінницької області помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим 24 квітня 2018 року Калинівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Вінницькій області. Після його смерті відкрилась спадщина, зокрема на земельну ділянку площею 2,1296га. у межах згідно з планом, розташовану на території Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільовим призначенням якої є: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала померлому згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 190580 від 07 квітня 2005 року, виданого на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 29 вересня 2004 року № 363 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010501000577. За життя, померлий [PERSON] склав заповіт, який був 27 березня 2018 року посвідчений секретарем виконавчого комітету Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області Павліщук К.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 45, відповідно до якого, все своє майно заповів своїй дочці [PERSON] . [PERSON] будучи спадкоємицею за заповітом після смерті батька, спадщину фактично прийняла, звернувшись до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Як вбачається із свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 09 квітня 2020 року державним нотаріусом Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиною Л.В., та зареєстрованого в реєстрі за № 915, [PERSON] успадкувала після смерті батька [PERSON] , житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами [ADDRESS] . Відповідно до постанови державного нотаріуса Калинівської державної нотаріальної контори Василишиної Л.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 506/02-31 від 29.07.2021р., [PERSON] відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,1296га. у межах згідно з планом, розташовану на території Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільовим призначенням якої є: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 190580 від 07 квітня 2005 року, виданого на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 29 вересня 2004 року № 363 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 010501000577, оскільки вказана земельна ділянка за кадастровим номером 0521684000:07:000:0102, номер якого вказаний на Державному акті на право власності на земельну ділянку серії ВН № 190580 від 07 квітня 2005 року, відповідно до Державного земельного кадастру, обліковується за [PERSON] . Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Як встановлено судом, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 2,1296га. у межах згідно з планом, розташовану на території Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільовим призначенням якої є: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала йому згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 190580 від 07 квітня 2005 року, виданого на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 29 вересня 2004 року № 363 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010501000577. На зворотній стороні цього правовстановлюючого документу при друкуванні був зазначений кадастровий номер земельної ділянки 0521684000:07:000:0102. Однак, як вбачається із витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0509087992018 від 19 жовтня 2018 року, та листа-відповіді Вінницької регіональної філії Державного підприємства «Центр державного земельного кадастру» від 05 травня 2021 року за №3-1/619, земельна ділянка за кадастровим номером 0521684000:07:000:0102, обліковується за [PERSON] , якому остання належить на підставі Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 190579 від 07 квітня 2005 року. Згідно листа відділу у Калинівському районі міжрайонного управління у Калинівському та Липовецькому районі Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області від 15.06.2021р. № 0-2-0.181-185/124-21, при друці Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 190580 від 07 квітня 2005 року в частині кадастрового номеру (продрукований 0521684000:07:000:0102), була допущена технічна помилка. Належна [PERSON] земельна ділянка згідно даних Національної кадастрової системи має кадастровий номер 0521684000:07:000:0103. Цей же факт підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0504328022016 від 17 травня 2016 року. Не дивлячись на наявність цієї інформації, що містилася в Державному земельному кадастрі про земельну ділянку за кадастровим номером 0521684000:07:000:0103, та відомостей щодо її власника [PERSON] , які були надані [PERSON] державному реєстратору Нараївської сільської ради Гайсинського району Вінницької області [PERSON] , останній на підставі свого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), за індексним номером 3432719 від 18 березня 2017 року, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вніс запис за номером 19503950 про державну реєстрацію права власності/довірчої власності, а саме права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2,1296га., розташовану за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Лемешівська сільська рада, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 0521684000:07:000:0103 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1199374405216), а також на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером 34327320 від 18 березня 2017 року, до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вніс запис за номером 19503430 про державну реєстрацію іншого речового права, а саме права оренди земельної ділянки за договором оренди землі № 120-РКВ від 01 грудня 2012 року та додатковою угодою до договору оренди землі № 103 від 26 липня 2021 року, укладених між Приватним акціонерним товариством «Зернопродукт МХП» (орендар) та [PERSON] (орендодавець). При цьому, як підставою для державної реєстрації зазначив: витяг з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-0504328022016 від 17 травня 2016 року; рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2012 року у справі №2085/3982/12 (щодо запису про право власності за № 19503950); та договору оренди земельної ділянки № 120-РКВ від 01 грудня 2012 року; додаткової угоди до договору оренди землі № 103 від 26 липня 2021 року (щодо запису про інше речове право за № 19503430). Вивчивши дані документи, судом встановлено, що згідно рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2012 року у справі № 2085/3982/12 за позовом [PERSON] визнано право власності на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва розміром 2,1296га., що розташована на території Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, що належала померлій [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ВН № 190581, виданого 07 квітня 2005 року Калинівською районною державною адміністрацією Вінницької області, зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю за № 010501000578, в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] в селі Райки Калинівського району Вінницької області. В матеріалах цієї цивільної справи №2085/3982/12, міститься витяг з Поземельної книги про земельну ділянку № В-000310040632012 від 12 липня 2012 року, відповідно до якого [PERSON] на підставі Державного акту про право власності на земельну ділянку серії ВН № 190581 від 07 квітня 2005 року, належала земельна ділянка за кадастровим номером 0521684000:07:000:0104. Як вбачається з інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку від 25.08.2021р., Реєстраційна служба Калинівського районного управління юстиції Вінницької області 28.11.2013р. здійснила державну реєстрацію права [PERSON] на земельну ділянку для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 2,1296га., що розташована за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Лемешівська сільська рада, кадастровий номер 0521684000:07:000:0104. Отже, рішення Калинівського районного суду Вінницької області від 10 вересня 2012 року у справі № 2085/3982/12, було фактично реалізоване [PERSON] . Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що право приватної власності є непорушним і ніхто не може бути позбавленим своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до статті 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання права. За нормами статті 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. В постанові від 14 квітня 2021 року у справі № 629/1853/16-ц (провадження № 61-2535св19) Верховний Суд звернув увагу на те, що порядок скасування записів у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно передбачений Законом України від 01 липня 2004 року №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (далі - Закон № 1952-IV), Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, Порядком ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженим постановою Кабінету міністрів України від 26 жовтня 2011 року № 1141. Так, відповідно до частини першої статті 26 Закону № 1952-IV записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав. Відповідно до частини третьої статті 26 Закону № 1952-IV у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). З урахуванням вищевикладеного, рішення (запис) державного реєстратора Нараївської сільської ради Гайсинського району Вінницької області Богачука Віталія Дмитровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), за індексним номером 3432719 від 18 березня 2017 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за номером 19503950 про державну реєстрацію права власності/довірчої власності, а саме права приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 2,1296га., розташовану за адресою: Вінницька область, Калинівський район, Лемешівська сільська рада, з цільовим призначенням: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, кадастровий номер: 0521684000:07:000:0103 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1199374405216), є протиправним (незаконним), а тому підлягає скасуванню. Як наслідок, враховуючи встановлені обставини, оцінюючи, належність, допустимість й достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, які містяться в матеріалах справи, суд вважає, що і рішення (запис) державного реєстратора Нараївської сільської ради Гайсинського району Вінницької області Богачука Віталія Дмитровича про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, за індексним номером 34327320 від 18 березня 2017 року, на підставі якого до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис за номером 19503430 про державну реєстрацію іншого речового права, а саме права оренди земельної ділянки за договором оренди землі № 120-РКВ від 01 грудня 2012 року та додатковою угодою до договору оренди землі № 103 від 26 липня 2021 року, укладених між Приватним акціонерним товариством «Зернопродукт МХП» (орендар) та [PERSON] (орендодавець), є протиправним (незаконним), а тому також підлягає скасуванню. Главою 86 ЦК України, а також спеціальним законодавством, зокрема, Законом України «Про нотаріат», підзаконними нормативними актами, визначено нотаріальний порядок оформлення права на спадщину, що відповідає встановленій законодавством сукупності функцій притаманній юрисдикційній діяльності судів та нотаріусів. Відповідно до статті 67 Закону України «Про нотаріат» свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою всіх спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, встановленому цивільним законодавством. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розглядові у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Згідно роз`яснень, викладених у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Звертаючись до суду із вказаним позовом, [PERSON] обґрунтувала вимоги тим, що вона позбавлена можливості оформити спадкові права на успадковане нею майно в нотаріальному порядку, на підтвердження чого надала постанову державного нотаріуса Калинівської державної нотаріальної контори Вінницької області Василишиної Л.В. про відмову у вчиненні нотаріальної дії № 506/02-31 від 29.07.2021р. Суд приходить до висновку, що оскільки державним нотаріусом відмовлено [PERSON] у видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на земельну ділянку площею 2,1296га. у межах згідно з планом, розташовану на території Лемешівської сільської ради Калинівського району Вінницької області, цільовим призначенням якої є: для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] згідно Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 190580 від 07 квітня 2005 року, виданого на підставі розпорядження Калинівської районної державної адміністрації Вінницької області від 29 вересня 2004 року № 363 та зареєстрованого в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за №010501000577, то ця обставина унеможливлює оформлення нею спадщини у позасудовому порядку. З урахуванням цього, позовна вимога про визнання за [PERSON] права власності на вищезазначену земельну ділянку, в порядку спадкування за заповітом після смерті батька [PERSON] , який помер [INFO] в селі Райки Калинівського району Вінницької області, підлягає задоволенню. Відповідно до положень частини першої, пунктів 1, 4 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Як вбачається з матеріалів справи, позивач при зверненні до суду сплатила судовий збір у розмірі 1816грн.00коп., що підтверджується документально. Згідно частин першої, шостої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Велика Палата Верховного Суду неодноразово у своїх постановах від 12 лютого 2020 року у справі № 2140/1950/18 (провадження № 11-975апп19), у справі №820/4524/18 (провадження № 11-948апп19) від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19) висловлювала правову позицію про те, що у справах про скасування державної реєстрації права власності вирішуються спори про цивільне право між особами, які вимагають скасування державної реєстрації, й особами, за якими зареєстровано право чи обтяження. А тому такі справи мають розглядатися судами господарської або цивільної юрисдикції залежно від суб`єктного складу сторін спору. Належним відповідачем у справах за позовом про скасування рішення, запису щодо державної реєстрації права чи обтяження має бути особа, право чи обтяження якої зареєстровано. Виходячи зі змісту вказаних положень, належним відповідачем у даній справі є [PERSON] , а тому саме з нього підлягають стягненню судові витрати. За таких обставин, з [PERSON] на користь [PERSON] повинні бути стягненні судові витрати у загальному розмірі 1816грн.00коп. Згідно положень частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Таким чином, дослідивши матеріали справи, ураховуючи складність справи та обсяг виконаних адвокатом робіт, час, який був об`єктивно витрачений адвокатом на виконання цих робіт, та які знайшли своє документальне підтвердження, суд вважає, що стягненню з [PERSON] на користь [PERSON] підлягають витрати на правничу допомогу у розмірі 5000грн.00коп. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем не заявлялося клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, а відтак останнім не доведено неспівмірність витрат понесених позивачем на правничу допомогу тим критеріям, які визначені у ч.4 ст.137 ЦПК України. Обґрунтовуючи своє рішення, суд приймає до уваги вимоги статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», відповідно до якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини, зазначені в рішенні у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958. Суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. На підставі викладеного,

Outcome: approved