Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

10 вересня 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернувся позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послався на те, що на обліку у позивача перебувають [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , як діти, які перебувають у складних життєвих обставинах, оскільки їх батьки ухиляються від виконання своїх батьківських обов`язків. Матір`ю обох дітей є відповідач [PERSON] , а батьком першого із вказаних дітей - відповідач [PERSON] . Відомості про батька другої дитини внесені за вказівкою матері дитини на підставі ст.135 ч.1 СК України. Ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків позивачем мотивовано наступним. 21 жовтня 2017 року працівниками Дніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області виявлено малолітнього [PERSON] , який раніше пішов з дому та не повернувся, внаслідок чого з [PERSON] проведено профілактичну бесіду, складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.184 ч.1 КУпАП (невиконання батьками або особами, що їх замінюють, обов`язків щодо виховання дітей). Аналогічний протокол про адміністративне правопорушення складався відносно відповідача [PERSON] і в 2021 році, проводились позивачем профілактичні бесіди щодо неналежного виховання даним відповідачем своїх дітей протягом 2017-2021 років. Згідно інформації від 27 листопада 2017 року КНП «Дніпровський центр первинної медико-санітарної допомоги №11» ДМР, мати дітей [PERSON] частково дотримується рекомендації лікарів, самі діти сторін на теперішній стан не мають зареєстрованого у встановленому законом порядку місця проживання. 07 вересня 2020 року за клопотанням позивача дітей сторін було влаштовано до КНП «Міська клінічна лікарня №9» ДМР у зв`язку із тим, що діти, яких було вилучено у сторонніх осіб, залишись без батьківського піклування. Після цього дітей сторін влаштовано до КЗСЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Барвінок» ДМР. 08 грудня 2020 року дітей повернуто відповідачу [PERSON] за її заявою, попереджено про відповідальність за недотримання прав дітей, що позитивного результату не дало і відповідачі продовжують ухилятись від виконання батьківських обов`язків. Так, 06 липня 2021 року [PERSON] знову залишила дітей на сторонніх осіб, внаслідок чого дітей 09 липня 2021 року влаштовано до КНП «Міська клінічна лікарня №9» ДМР для проходження медичного обстеження та лікування в разі необхідності, звідки 21 липня 2021 року діти втекли. В той же день після віднайдення дітей їх було знову влаштовано до КЗСЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Барвінок» ДМР, а з 02 вересня 2021 року діти перебувають у КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Довіра» ДМР. За таких обставин позивачем поставлено питання про доцільність позбавлення відповідачів батьківських прав відносно їх дітей, на засідання комісії з вирішення цього питання відповідачі не з`явились, натомість надали нотаріальні заяви, в яких [PERSON] не заперечує про ти позбавлення її батьківських прав, а відповідач [PERSON] відмовляється від своїх батьківських прав щодо спільної з другим співвідповідачем дитини. За викладених обставин позивач звернувся до суду із даним позовом, в якому просив позбавити відповідачів їх батьківських прав відносно зазначених вище їх дітей, а також стягнути з відповідачів на утримання дітей аліменти у вигляді єдиної частки для обох відповідачів - в розмірі Ѕ частки від усіх видів доходів, але не менше 2 прожиткових мінімумів для дітей відповідного віку, на користь особи, яка буде виконувати обов`язки опікуна (піклувальника). Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 23 жовтня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Цією ж ухвалою до участі у розгляді справи в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, залучено КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Довіра» ДМР. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 13 грудня 2021 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження у справі закрито, а саму справу призначено до розгляду по суті в судове засідання з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, просила позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі в жодне із призначених по справі підготовчих та судових засідань не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином, про причини своєї неявки суд не повідомили, відзив на позов не подали. Представники третіх осіб в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. Натомість, від представника третьої особи КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Довіра» ДМР до суду надійшла заява про проведення судового засідання за відсутності такого представника та підтримання ним позовних вимог. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240, 280 ЦПК України провести судове засідання за відсутності відповідачів і третіх осіб та здійснити розгляд даної цивільної справи в заочному порядку відповідно до Глави 11 Розділу ІІІ ЦПК України. Вислухавши представника позивача, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] народився [PERSON] , батьками якого на підставі ст.126 СК України, тобто за спільною заявою жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою, зазначено відповідачів по справі. Викладені обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження, копією листа Амур-Нижньодніпровського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с.8, 12). [INFO] народився [PERSON] , матір`ю якого є відповідач [PERSON] , а відомості про батька дитини записані на підставі ст.135 ч.1 СК України, тобто за вказівкою матері дитини. Викладені обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження, копією листа Амур-Нижньодніпровського районного у м. Дніпрі відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Дніпропетровській області (а.с.9, 13) На підставі наказів Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради обидві вищевказані дитини з 31 жовтня 2017 року перебувають на обліку як діти, батьки яких ухиляються від виконання батьківських обов`язків (а.с.10, 11). Також судом встановлено, що відповідач [PERSON] народилась [INFO] , а відповідач [PERSON] - [INFO], а отже на момент звернення позивача до суду із даним позовом та його розгляду судом у даному судовому засіданні відповідачі є повнолітніми особами, що підтверджується наявними матеріалами справи, зокрема копіями паспортів відповідачів (а.с.32-35). Згідно копії листа КЗ «ДЦПМСД №11» від 27 листопада 2017 року відповідач [PERSON] відвідує лікаря з обома дітьми за необхідності, частково дотримується рекомендації лікарів. Відомості про участь відповідача [PERSON] у забезпеченні його сину [PERSON] належних медичних оглядів тощо відсутня. (а.с.18) Відповідно до копії листа Амур-Нижньодніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області від 30 липня 2019 року в липні 2019 року були помічені діти, які у сміттєвих баках мікрорайону ж/м Фрунзенський в м. Дніпро шукали залишки продуктів харчування. Працівниками ювенальної превенції СП Амур-Нижньодніпровського ВП ГУНП в Дніпропетровській області були встановлені особи вказаних дітей, серед яких був і [PERSON] , у зв`язку із чим відносно відповідача [PERSON] 21 жовтня 2017 року складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.184 ч.1 КУпАП. (а.с.36) Згідно копій листів КЗ/КНП «ДЦПМСД №11» від 11 травня 2018 року, від 19 лютого 2020 року відповідач [PERSON] відвідує лікаря з обома дітьми за необхідності, дотримується рекомендації лікарів, здійснює належний догляд за дітьми. Відомості про участь відповідача [PERSON] у забезпеченні його сину [PERSON] належних медичних оглядів/догляду тощо відсутня. (а.с.16, 17) За змістом копій актів обстеження умова проживання від 30 жовтня 2017 року, від 14 березня 2018 року, від 28 січня 2019 року, від 15 серпня 2019 року, від 16 квітня 2020 року, від 02 листопада 2020 року Управління-служби у справах дітей Амур-Нижньодніпровської районної в м. Дніпрі ради було проведено обстеження умов проживання дітей відповідачів по справі за адресою [ADDRESS] , де діти [PERSON] та [PERSON] мешкають разом з відповідачем [PERSON] . За наслідками такого обстеження встановлено наявність неналежних санітарно-гігієнічних та побутових умов для виховання дітей, з відповідачем [PERSON] проведено профілактичну бесіду щодо відповідального ставлення до виховання дітей, забезпечення їх повноцінним харчуванням та умовами проживання. (а.с.22-27) Відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 15 лютого 2021 року посадовими особами позивача було проведено обстеження умов проживання за адресою [ADDRESS] , де діти [PERSON] та [PERSON] без реєстрації свого місця проживання мешкають разом з відповідачем [PERSON] . За наслідками такого обстеження встановлено наявність задовільних умов, проведено профілактичну бесіду з відповідачем [PERSON] (а.с.21) Згідно копії листа ВП №1 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області від 17 лютого 2021 року співробітниками ЮП ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області було відвідано родину відповідача [PERSON] за адресою [ADDRESS] , проведено із вказаним відповідачем профілактичну бесіду та складено протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ст.184 ч.1 КУпАП (а.с.14). 10 червня 2021 року державним нотаріусом Четвертої дніпровської державної нотаріальної контори Шугаєвою Н.С. за реєстровим №3-124 засвідчено справжність підпису, встановлено особу та перевірено дієздатність відповідача [PERSON] при складенні нею заяви, адресованої відповідним уповноваженим органам, тих, кого це стосується - за належністю. В цій заяві вказаний відповідач зазначила, що відмовляється від своїх батьківських прав і обов`язків по відношенню до її неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , та її малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . (а.с.20) Відповідно до копії листа КНП «МКЛ №9» ДМР від 21 липня 2021 року вночі з 20 на 21 липня 2021 року діти сторін втекли з інфекційного відділення для дітей вказаного медичного закладу, зламавши вікно в палаті. До вказаного медичного закладу діти були поміщені 09 липня 2021 року за клопотанням управління-служби у справах дітей для проходження медичного обстеження та лікування в разі необхідності після того, як відповідач [PERSON] 06 липня 2021 року залишила дітей на сторонніх осіб. (а.с.15, 29) 21 липня 2021 року дітей [PERSON] та [PERSON] за клопотанням управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради влаштовано до КЗСЗ «Центр соціально-психологічної реабілітації дітей «Барвінок» ДМР, а 02 вересня 2021 року - до КЗСЗ «Центр соціальної підтримки дітей та сімей «Довіра» ДМР, де вказані діти дотепер і перебувають. (а.с.29) 30 липня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кретовою Н.Б. за реєстровим №905 засвідчено справжність підпису, встановлено особу та перевірено дієздатність відповідача [PERSON] при складенні ним заяви, адресованої до компетентних органів, в якій вказаний відповідач зазначив, що відмовляється від своїх батьківських прав та обов`язків відносно свого неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . (а.с.19) Про байдужість відповідачів до долі своїх дітей в контексті наведених вище фактичних обставин свідчить і той факт, що відповідачі, знаючи про розгляд даної справи у суді, в жодне підготовче та/або судове засідання не з`явились, жодних заяв, клопотань не подали та інших дій не вчинили, які б дозволяли суду зробити висновок, що відповідачі не втратили інтерес до своїх дітей та бажають виконувати належним чином свої батьківські обов`язки щодо них. Обставини спірних правовідносин, встановлені судом під час розгляду справи та якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, підтверджуються також змістом висновку органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 06 вересня 2021 року, яким визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно її дитини - синів [PERSON] та [PERSON] , а також визнано за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його сина [PERSON] (а.с.28-31) Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини). Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналогічна за змістом норма міститься в ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст.150 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України кожна дитина має право на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. За змістом ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.155 СК України батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства. Нормою ст.164 ч.1 п.2, ч.ч.2-4 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. З цієї підстави мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про прав дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до висновку про необхідність задоволення часткового позову, виходячи з наступного. Так, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо своєї дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, батьки, питання про позбавлення батьківських прав яких вирішується судом із вказаної підстави, мають бути повнолітніми. За змістом, характером та значенням як для батька (матері), так і для дитини правових наслідків позбавлення батьківських прав, передбачених ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При цьому за положенням ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який підлягає застосуванню лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно також враховувати, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний наведеному вище правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року по справі №552/2947/19, від 11 вересня 2020 року по справі №357/12295/18, від 11 вересня 2020 року по справі №371/693/18, від 29 квітня 2020 року по справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року по справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року по справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року по справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі №409/1865/17-ц, від 29 січня 2020 року по справі №756/1967/16-ц. Судова практика щодо застосування положень ст.164 СК України є усталеною. Крім того, схожий підхід до вирішення питання про позбавлення батьківських прав роз`яснено в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. Отже, аналізуючи встановлені судом фактичні обставини виховання та утримання неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] з урахуванням на наведені вище правові висновки, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження заявлені позивачем підстави для задоволення позову в частині вимог про позбавлення батьківських прав, а саме ухилення обох відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків тривалий час без поважних причин. Так, відповідач [PERSON] взагалі без будь-яких на то поважних причин та підстав фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно спільної з відповідачем [PERSON] дини - сина [PERSON] , не приймав і не приймає жодної участі у житті цієї дитини, її матеріальному утриманні, вихованні, забезпеченні житлом, їжею, створенням умов для здобуття дитиною освіти тощо. Більш того, в кінцевому рахунку відповідач [PERSON] написав нотаріально посвідчену заяву про відмову від своїх батьківських прав та обов`язків стосовно цієї дитини, тим самим фактично відмовився від своєї дитини, що за законом є неправозгідним, суперечить моральним засадам суспільства та інтересам дитини, а відтак більш ніж красномовно свідчить про ухилення відповідача [PERSON] від виконання ним своїх батьківських обов`язків та відсутність у нього наміру виконувати такі обов`язки в майбутньому, змінивши своє ставлення до дитини та свою поведінку як батька. Стосовно відповідача [PERSON] , то остання хоча і проживала разом з дітьми, однак, не заважаючи на неодноразові профілактичні бесіди з боку як правоохоронних органів, так і органу опіки та піклування, не зважаючи на складення відносно неї протоколів за ст.184 ч.1 КУпАП, яка встановлює адміністративну відповідальність за ухилення від виконання батьками їх обов`язків щодо дітей, відповідач [PERSON] протягом тривалого часу без поважних причин не вчиняла належних та достатніх дій щодо піклування про фізичний і духовний розвиток дітей, їх навчання, підготовку до самостійного життя тощо, залишала їх на сторонніх осіб, внаслідок чого мав випадок знайдення однієї дитини поруч із сміттєвими баками в пошуках їжі, не забезпечила дітям належних побутових умов для повноцінного росту, розвитку та здобуття освіти. При дослідженні житлово-побутових умов дітей за місцем проживання відповідача [PERSON] остання спробувала вчинити дії щодо наведення ладу у займаному житлі лише при останньому обстеженні, а після цього так само як і відповідач [PERSON] написала нотаріально посвідчену заяву про відмову від своїх батьківських прав та обов`язків щодо обох дітей. Таку заяву суд оцінює аналогічно із заявою відповідача [PERSON] , тобто як безсумнівне свідчення ухилення від виконання батьківських обов`язків і небажання змінювати свою поведінку та ставлення до дітей в майбутньому. Про умисний характер ухилення відповідачів від виконання своїх батьківських обов`язків, окрім наведеного, явно свідчить його тривалість, а також ставлення відповідачів до розгляду в суді даної цивільної справи, неприйняття участі в жодному із судових засідань, неподання жодних заяв по суті спору чи з процесуальних питань. Таким чином, відсутність бажання та реальних кроків з боку відповідачів з метою виправлення виниклої ситуації щодо їх ставлення до власних дітей дозволяють суду дійти безсумнівного висновку, що подальше збереження правового зв`язку між неповнолітнім [PERSON] та його батьком - відповідачем [PERSON] , а також між неповнолітнім [PERSON] , малолітнім [PERSON] та їх матір`ю - відповідачем [PERSON] завдасть в майбутньому цим дітям неспівмірно більше негативного впливу, ніж припинення такого правового зв`язку внаслідок позбавлення відповідачів батьківських прав. Відтак, суд, послуговуючись якнайкращими інтересами дітей, які переважають над інтересами їх батьків - відповідачів, підсумовуючи все вищевикладене, вважає за можливе задовольнити позов в частині вимоги про позбавлення батьківських прав. Разом з тим, суд вважає за необхідне роз`яснити відповідачам не тільки право на оскарження даного рішення суду в апеляційному порядку, а й про наявність можливості поновлення батьківських прав з дотриманням порядку та умов, визначених ст.169 СК України. Вирішуючи позов в частині позовних вимог про стягування з відповідачів на користь особи, яка буде виконувати обов`язки опікуна/піклувальника дітей, аліментів на утримання останніх, суд, окрім встановлених судом фактичних обставин та наведених вище положень закону, також керувався наступним. Так, відповідно до ст.18 СК України кожен учасник сімейних відносин, який досяг чотирнадцяти років, має право на безпосереднє звернення до суду за захистом свого права або інтересу. Способом захисту сімейних прав та інтересів зокрема є примусове виконання добровільно не виконаного обв`язку. Згідно ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Аналогічні положення містить ст.27 Конвенції про права дитини, якою також визначено, що батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. За змістом ст.ст.141, 180 СК України, ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття, такий обов`язок є рівним для обох батьків, а розірвання шлюбу між ними, проживання батьків окремо від дитини не звільняє від даного обов`язку щодо дитини. Згідно ст.181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ст.183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Нормою ст.182 СК України встановлено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно норми ст.191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Положеннями ст.166 СК України передбачено, що особа, позбавлена батьківських прав, не звільняється від обов`язку щодо утримання дитини. При задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті за позовною вимогою про стягнення аліментів. На підставі таких доказів, наведених вище норм діючого законодавства, враховуючи, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON] , а відповідач [PERSON] матір`ю неповнолітнього [PERSON] та малолітнього [PERSON] , і відповідачі вказаних своїх дітей зобов`язані утримувати до досягнення дітьми повноліття, не зважаючи на позбавлення батьківських прав, однак регулярної матеріальної допомоги на утримання кожен своєї дитини в належному розмірі не надають, хоча об`єктивних перешкод для цього або визначених законом, зокрема нормами ст.ст.188, 190 СК України, підстав для звільнення відповідачів від обов`язку утримувати дітей, припинення права на аліменти тощо судом не встановлено, приймаючи до уваги, що відповідачі даним рішенням суду позбавляються батьківських прав щодо вказаних своїх дітей, суд вважає позовні вимоги про стягнення аліментів на дітей обґрунтованими і таким, що підлягають задоволенню, однак частково. Частковість задоволення позовних вимог про стягнення аліментів зумовлена тим, що позивач просить стягувати аліменти фактично солідарно з обох відповідачів та у вигляді єдиної Ѕ частки від доходів платників аліментів на всіх двох дітей, встановивши мінімальний розмір аліментів не менше 2 прожиткових мінімумів для дітей відповідного віку. Разом з тим, сімейне законодавство, яке визначає підстави, порядок, форму та розмір, у якому стягуються аліменти на утримання дітей, не передбачає солідарного обов`язку батьків зі сплати аліментів, оскільки кожен з батьків повинен самостійно виконувати свої батьківські обов`язки, до яких входить і обов`язок матеріального утримання дитини (аліменти), та в розмірі залежно від свого матеріального та сімейного стану, а також інших життєвих обставин (ст.ст.181-183 СК України). Відтак, аліменти на дітей мають стягуватись окремого з кожного із відповідачів на утримання своєї дитини, із визначенням для кожного із відповідачів свого розміру аліментів. Більш того, лише одна дитина є спільною для обох відповідачів, а тому стягнення аліментів з обох відповідачів одразу на всіх двох дітей буде неправомірним та безпідставним покладенням на відповідача [PERSON] обов`язку із утримання малолітнього [PERSON] , який не є його дитиною. При визначенні конкретного розміру аліментів, суд враховує, що норма ст.182 ч.2 СК України визначає мінімальний гарантований розмір аліментів, який має становити не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а також мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину, який становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, підсумовуючи вищевикладене та приймаючи до уваги, що у відповідачів є лише одна спільна дитина - неповнолітній [PERSON] , а друга дитина - [PERSON] є дитиною відповідача [PERSON] , враховуючи, що позивачем не подано, а судом не встановлено доказів на підтвердження наявності у відповідачів будь-якого заробітку, не кажучи вже доказів, які дозволяють оцінити цей заробіток як достатній, суд приходить до висновку про можливість часткового задоволення позовних вимог про стягнення аліментів шляхом: стягування з відповідача [PERSON] на користь особи, яка буде виконувати обов`язки опікуна/піклувальника, аліменти на утримання обох її дітей, встановивши розмір аліментів у вигляді єдиної частки в розмірі 1/3 частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для кожної дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10 вересня 2021 року і до досягнення найстаршою дитиною повноліття; стягування з відповідача [PERSON] на користь особи, яка буде виконувати обов`язки опікуна/піклувальника, аліменти на утримання його дитини - [PERSON] у розмірі 1/4 частки від усіх видів доходу (заробітку) платника аліментів, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з 10 вересня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття.

Outcome: partial