Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

І. Позиція сторін у справі. Позивач звернувся до суду із вказаним позовом, у якому просив стягнути з відповідача суму відшкодування у розмірі 5 766, 40 грн, в обґрунтування якого вказано, що останній визнаний винним у дорожньо-транспортній пригоді, яка сталася 09 лютого 2019 року за участі автомобіля «BMW X5» (реєстраційний номер [NUMBER] ) під керуванням [PERSON] , відповідальність якого була забезпечена у ПрАТ «СК «АСКО ДС», та автомобіля «Mitsubishi Outlander» (реєстраційний номер [NUMBER] ), під керуванням водія [PERSON] , відповідальність якого застрахована була у ПрАТ «Європейський страховий альянс». [PERSON] звернувся до свого страхувальника - позивача і отримав суму відшкодування майнової шкоди, завданої його автомобілю під час дорожньо-транспортної пригоди. Позивач та ПрАТ «СК «АСКО ДС» є членами Угоди про пряме врегулювання збитків, тому цей страховий випадок частково був врегульований на підставі Угоди про пряме врегулювання збитків, а саме: частину страхового відшкодування в сумі, що відповідає розрахованому обсягу шкоди, завданої та автомобіля «Mitsubishi Outlander» (реєстраційний номер [NUMBER] ), відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», було сплачено страхувальнику на умовах полісу винуватця дорожньо-транспортної пригоди. Тобто, позивач від імені страховика відповідача, здійснив виплату страхового відшкодування потерпілій особі (страхувальнику) у розмірі 9 340, 51 грн, згідно з дотриманням вимог Спеціального Закону та Положення про ПВЗ, а саме з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (ст. 29 Спеціального Закону) та вирахуванням розміру франшизи (ст. 12 Спеціального Закону). Від відповідача не надходили до суду заяви по суті або з процесуальних питань. ІІ. Процесуальні дії і рішення суду. 14 лютого 2022 року до Печерського районного суду м. Києва надійшла вказана позовна заява, для розгляду якої, у відповідності до пункту 15 Розділу XIII Перехідні положення Цивільного процесуального кодексу України від 18 березня 2004 року № 1618-IV (у редакції Закону № 2147-VIII від 03 жовтня 2017 року), визначено суддю та передано, для вирішення питання про відкриття провадження у справі, згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями. 21 лютого 2022 року та 17 травня 2022 року надано відповіді на виконання запитів суду щодо зареєстрованого місця проживання відповідача, згідно з частиною шостою статті 187 ЦПК України. 30 травня 2022 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду у спрощеному порядку без виклику сторін у судове засідання. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. ІІІ. Фактичні обставини справи. 14 травня 2018 року Приватним акціонерним товариством «Європейський страховий альянс» та [PERSON] укладено договір добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів № 42626, відповідно до умов якого одним із застрахованих транспортних засобів є автомобіль «Mitsubishi Outlander» (реєстраційний номер [NUMBER] ). 09 лютого 2019 року, о 21:30 год., відповідач [PERSON] , керуючи автомобілем «BMW X5» (реєстраційний номер [NUMBER] ), рухався по вул. Саксаганського (буд. 9) у м. Києві і не дотримався безпечної дистанції, внаслідок чого здійснив зіткнення з автомобілем «Mitsubishi Outlander» (реєстраційний номер [NUMBER] ), під керуванням водія [PERSON] , який рухався попереду. Відносно [PERSON] складено протокол про адміністративне правопорушення про порушення ним вимог п. 13.1 ПДР України, відповідальність за що передбачена ст. 124 КУпАП. Цивільно-правова відповідальність відповідача станом на 14 травня 2018 року, коли сталася дорожньо-транспортна пригода, була забезпечена у ПрАТ »Страхова компанія «АСКО ДС» полісом серії AM № 6131998. 13 лютого 2019 року страхувальник [PERSON] звернувся до ПрАТ «Європейський страховий альянс» з повідомленням про подію з транспортним засобом, що підлягає врегулюванню у порядку прямого врегулювання збитків. Тобто, [PERSON] , як страхувальник згідно з полісом серії АК № 8345820, скористався своїм правом звернутись для врегулювання страхового випадку до страхової компанії, з якою укладено поліс, та яка є учасником системи прямого врегулювання збитків, тобто до позивача. Відповідно до експертного висновку від № 31/19 від 22 березня 2019 pоку, який є складовою звіту № 31/19 від 22 березня 2019 року вартість відновлювального ремонту з ПДВ складає 18 128, 29 грн, тоді як вартість відновлювального ремонту без ПДВ складає 15 106, 91 грн. Постановою Печерського районного суду м. Києва від 12 липня 2021 року у справі № 757/8528/19-п [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП, але звільнено його від адміністративної відповідальності, у зв`язку із закінченням строку притягнення до адміністративної відповідальності і закрито провадження у справі. Позивач від імені страховика відповідача ПрАТ »Страхова компанія «АСКО ДС», здійснив виплату страхового відшкодування потерпілій особі [PERSON] у розмірі 9 340, 51 грн, згідно з дотриманням вимог спеціального Закону та Положення про ПВЗ, а саме з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (ст. 29 Спеціального Закону) та вирахуванням розміру франшизи (ст. 12 Спеціального Закону), що підтверджується платіжним дорученням № 11280 від 25 квітня 2019 року. При цьому, враховуючи умови договору добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів, при визначенні розміру страхового відшкодування фізичний знос деталей транспортного засобу не враховується (п. 5.1.7 розділу 5 частини 1 договору страхування), тому доплата страхового відшкодування у розмірі 5 766, 40 грн, була проведена страхувальнику у відповідності до вимог діючого договору страхування та заяви Страхувальника від 18 лютого 2019 року, в якості несплачених частин страхових платежів згідно з договором страхування. ІV. Позиція суду та оцінка аргументів учасників розгляду. Згідно з пунктом 1.1 Угоди про пряме врегулювання збитків сторони беруть на себе зобов`язання по дотриманню Положення про пряме врегулювання збитків, та є невід`ємною частиною цієї Угоди. Відповідно до преамбули Положення про пряме врегулювання збитків, затвердженого протоколом Президії МТСБУ № 376/2016 від 10 березня 2016 року це положення є внутрішнім нормативним документом Моторного (транспортного) страхового бюро України та встановлює порядок взаємодії страховиків-членів МТСБУ для забезпечення впровадження процесу прямого врегулювання збитків у Україні. Відповідно до п. 1.1. Положення Про ПВЗ пряме врегулювання збитків - виконання страховиком, який застрахував цивільно-правову відповідальність потерпілого, обов`язків страховика, який застрахував цивільно-правову відповідальність відповідальної особи за скоєння дорожньо-транспортної пригоди, у частині відшкодування шкоди, пов`язаної з пошкодженням або фізичним знищенням транспортного засобу потерпілого. Згідно вимог п. 2.1 Положення про ПВЗ страховик потерпілого організовує проведення страхової виплати Потерпілому в ДТП, з яким такий страховик уклав договір ОСЦПВВНТЗ, який є чинним на момент ДТП. Таким чином, даний страховий випадок частково був врегульований на підставі Угоди про пряме врегулювання збитків, а саме: частину страхового відшкодування в сумі, що відповідає розрахованому обсягу шкоди, завданої транспортному засобу «Mitsubishi Outlander», відповідно до вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», було сплачено страхувальнику на умовах полісу винуватця ДТП. Тобто, позивач від імені страховика відповідача, здійснив виплату страхового відшкодування потерпілій особі (страхувальнику) у розмірі 9 340, 51 грн, згідно з дотриманням вимог спеціального Закону та Положення про ПВЗ, а саме з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу (ст. 29 Спеціального Закону) та вирахуванням розміру франшизи (ст. 12 Спеціального Закону). При цьому, враховуючи умови договору добровільного страхування ризиків, пов`язаних з експлуатацією наземних транспортних засобів, при визначенні розміру страхового відшкодування фізичний знос деталей ТЗ - не враховується (п. 5.1.7 розділу 5 частини 1 Договору страхування), тому доплата страхового відшкодування у розмірі 5 766, 40 грн була проведена страхувальнику у відповідності до вимог діючого договору страхування та заяви страхувальника від 18 лютого 2019 року, в якості несплачених частин страхових платежів згідно договору страхування. Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Згідно статті 29 цього ж Закону, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу, відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством. Відповідно до ст. 1194 Цивільного кодексу України, особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відповідно до cт. 1188 Цивільного Кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Згідно статті 22 Цивільного кодексу України, особа, якій завдано збитків, має право на їх відшкодування у розмірі витрат, які вона зробила чи мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Згідно статті 1166 Цивільного кодексу України шкода завдана неправомірними діями майну фізичної чи юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно статті 21 Закону України «Про страхування», статті 993 Цивільного кодексу України до страховика, який виплатив страхове відшкодування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальній за заподіяний збиток. Аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду України від 31 травня 2017 у справі № 6-2969цс16 року, де зазначено, що з метою захисту інтересів потерпілого на страхувальника (зокрема, винуватця ДТП) покладається додаткова (субсидіарна) відповідальність. У даній постанові зазначено, що, якщо страхової виплати (страхового відшкодування) недостатньо для повного відшкодування завданої потерпілому шкоди, то страховик, який виплатив страхове відшкодування, на підставі статті 1194 ЦК України має право звернутися безпосередньо до страхувальника з вимогою про відшкодування різниці між фактичним розміром шкоди та страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Також, аналогічну позицію викладено у постанові Верховного Суду від 14 лютого 2018 року у справі № 754/1114/15-ц, де встановлено, що одержання потерпілим страхового відшкодування за договором не обов`язково припиняє деліктне зобов`язання, оскільки страхового відшкодування може бути недостатньо для повного покриття шкоди й особа, яка завдала шкоди, залишається зобов`язаною. Цією ж постановою зазначено, що потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань - деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування, або шляхом звернення до страховика, в якого особа, яка завдала шкоди застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка задала шкоди, за наявності передбачених ст. 1194 Цивільного кодексу України підстав. Постановою Верховного Суду від 07 лютого 2019 року у справі № 645/3746/16-ц викладено позицію, згідно з якою, якщо для відновлення попереднього стану речі, яка мала певну зношеність, зокрема автомобіля, було використано нові вузли, деталі, комплектуючі частини, у тому числі іншої модифікації, що випускаються в обмін знятих із виробництва однорідних виробів, особа, відповідальна за шкоду, не має права вимагати врахування зношеності майна або меншої вартості пошкоджених частин попередньої модифікації. Зношеність пошкодженого майна враховується у випадках стягнення на користь потерпілого вартості такого майна (у разі відшкодування збитків). З урахуванням наведеного, правильним є стягнення із винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахуванням коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці. Крім цього, постановою від 09 жовтня 2019 року у справі № 649/384/16-ц визначено, що водночас положеннями Закону України «Про страхування» та Цивільного кодексу України не встановлено обов`язку страховика при розрахунку розміру страхового відшкодування застосовувати коефіцієнт фізичного зносу щодо вартості пошкоджених деталей, які підлягають заміні. При цьому колегія суддів наголошує, що предметом спору у цій справі є не стягнення матеріального збитку, визначеного відповідно до Методики товарознавчої експертизи та оцінки дорожніх транспортних засобів, який завдано особі, а саме відшкодування шкоди у вигляді понесених витрат на відновлення транспортного засобу, які були перераховані на СТО, тобто реальних збитків, які відповідно до вимог частини другої статті 1192 ЦК України підлягають відшкодуванню у повному обсязі. Законодавець розмежовує поняття «вартість відновлювального ремонту» та «матеріальний збиток, завданий унаслідок ДТП». Відповідальність винуватця ДТП за завдану шкоду обмежується реальним розміром збитків та у випадку відновлення транспортного засобу можуть відповідати вартості відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу. Таким чином, відповідач, як безпосередньо винна особа у дорожньо-транспортній пригоді, зобов`язаний відшкодувати ПрАТ «Європейський страховий альянс» різницю між вартістю відновлювального ремонту та виплатою в порядку прямого врегулювання збитків з урахуванням коефіцієнту фізичного зносу та франшизи у розмірі 5 766, 40 грн. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим і його вимоги є законними, а отже підлягає задоволенню. V. Розподіл судових витрат. Відповідно до статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: approved