Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до Оболонського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди. В обґрунтування позовних вимог позивач вказує, що 12.12.2019 о 17-12 год. року по вул. Ясмінська при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Над`ярною у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , та транспортного засобу «Toyota RAV 4», номерний знак [NUMBER] , під його керуванням, внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Toyota RAV 4», номерний знак [NUMBER] . Вина [PERSON] у скоєнні вищезазначеної дорожньо-транспортної пригоди підтверджується постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2020. На момент ДТП цивільна відповідальність [PERSON] була застрахована в ТДВ «Ю.Ес.Ай», відповідно до полісу страхування серії АО №685595. Відповідно до Звіту №6126 про оцінку колісного транспортного засобу «Toyota RAV 4», номерний знак [NUMBER] , від 09.01.2020, вартість завданого матеріального збитку становить 401286,41 грн. ТДВ «Ю.Ес.Ай» здійснило виплату страхового відшкодування позивачу у сумі 100000,00 грн. Таким чином, різниця між спричиненим матеріальним збитком та виплаченою сумою страхового відшкодування становить 301286,41 грн., яку повинен відшкодувати відповідач. Оскільки в добровільному порядку відповідач не бажає відшкодувати збитки, то позивач змушений звернутися з позовом до суду, в якому просив стягнути з відповідача матеріальну шкоду, завдану внаслідок ДТП, у сумі 301286,41 грн., а також витрати на транспортування пошкодженого автомобіля - 1170,00 грн., витрати на проведення товарознавчої експертизи - 2000,00 грн., витрати на правничу допомогу - 5000,00 грн., а також витрати по сплаті судового збору - 3044,56 грн. Ухвалою від 12.05.2021 року було відкрито провадження у справі, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 17.08.2021 справу було призначено до судового розгляду. Представник позивача надав заяву про розгляд справи за відсутності позивача, а також за його відсутності, позовні вимоги підтримав та не заперечував проти заочного розгляду справи. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день, час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, причин неявки суду не повідомив, клопотань про відкладення слухання справи або відзиву суду не надходило. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, яка не повідомила про причини неявки, суд вважає за можливе проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Згідно з ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до вимог ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього процесуальний кодекс України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності до ч. 1ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і докази подаються сторонами і іншими особами, які беруть участь у справі. Судом встановлено, що 12.12.2019 о 17-12 год. року по вул. Ясмінська при виїзді на нерегульоване перехрестя з вул. Над`ярною у м. Києві сталася дорожньо-транспортна пригода за участю транспортного засобу «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON], та транспортного засобу «Toyota RAV 4», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , внаслідок якої було пошкоджено автомобіль «Toyota RAV 4», номерний знак [NUMBER] . Постановою Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2020 року по справі №760/904/20 (провадження № 3/760/1548/20), яка набрала законної сили 21.02.2020 року, [PERSON] визнано винуватим у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 124 КУпАП. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. З огляду на викладене та відповідно до положення ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України, суд не піддає сумніву та доказуванню обставини, Солом`янського районного суду м. Києва від 10.02.2020, згідно засад інституту доказування у цивільному судочинстві, яка набрала законної сили, відповідно до яких відповідача визнано винуватим у дорожньо-транспортній пригоді. На момент ДТП транспортний засіб «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER] , був застрахований у ТДВ «СК «Ю.Ес.Ай.» (поліс ОСЦПВ серії АО №685595). Відповідно до Звіту №6126 про оцінку колісного транспортного засобу «Toyota RAV 4», номерний знак [NUMBER] , від 09.01.2020, здійснену суб`єктом підприємницької діяльності [PERSON] , вартість завданого матеріального збитку становить 401286,41 грн., вартість відновлювального ремонту 380060,07 грн., що підтверджується ремонтною калькуляцією №6126/ц від 21.12.2019. Згідно з квитанцією №1626928 від 21.12.2019 за виконання Звіту №6126 про оцінку колісного транспортного засобу «Toyota RAV 4», номерний знак [NUMBER] , від 09.01.2020 позивачем суб`єкту підприємницької діяльності [PERSON] було сплачено 2000,00 грн. Крім того, позивачем [PERSON] були понесені витрати з транспортування пошкодженого автомобіля у сумі 1170,00 грн., що підтверджується квитанцією №1635924 від 12.12.2019. Як зазначено позивач та не спростовано відповідачем, ТДВ «Ю.Ес.Ай» здійснило виплату страхового відшкодування позивачу у сумі 100000,00 грн. Відповідно до ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України). Відносини у сфері обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів регулюються Конституцією України, Цивільним кодексом України, Законом України Про страхування , цим та іншими законами України і нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до них. Якщо норми цього Закону передбачають інше, ніж положення інших актів цивільного законодавства України, то застосовуються норми цього Закону (стаття 2 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів ). Відповідно до статті 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільної відповідальності власників наземних транспортних засобів» страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого. Статтею 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. За ст. 29 та п. 32.7 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, з евакуацією транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент дорожньо-транспортної пригоди, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Згідно зі статтею 1192 ЦК України розмір збитків, що підлягають відшкодуванню потерпілому, визначається відповідно до реальної вартості втраченого майна на момент розгляду справи або виконання робіт, необхідних для відновлення пошкодженої речі. А згідно зі ст. 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). У постанові Верховного Суду України від 02 грудня 2015 року у справі № 6-691цс15 зроблено висновок про те, що правильним є стягнення з винного водія різниці між фактичною вартістю ремонту з урахуванням заміни зношених деталей на нові (без урахування коефіцієнта фізичного зносу) та страховим відшкодуванням, виплаченим страховиком у розмірі вартості відновлювального ремонту пошкодженого автомобіля з урахуванням зносу деталей, що підлягають заміні, оскільки в цьому випадку у страховика не виник обов`язок з відшкодування такої різниці незважаючи на те, що вказані збитки є меншими від страхового відшкодування (страхової виплати). Тобто, якщо позивачу недостатньо сплаченого страховиком відшкодування, він має право вимоги до винної у ДТП особи на різницю між фактичним розміром шкоди і сумою страхового відшкодування. Крім того, до такого правового висновку прийшов Верховний Суд у постановах: № 369/11812/18 від 11.11.2020 року; № 753/10416/17 від 05.11.2020 року; № 299/3583/15-ц від 04.11.2020 року; № 755/7666/19 від 15.10.2020 року; № 131/709/18 від 30.09.2020 року; № 583/3159/18 від 23.07.2020 року; № 525/1592/18 від 14.07.2020 року; № 200/12295/17 від 30.06.2020 року; № 361/10096/14-ц від 17.06.2020 року; № 201/12712/16-ц від 20.05.2020 року; № 756/2632/17 від 22.04.2020 року; № 447/819/16-ц від 08.04.2020 року; № 643/2224/17 від 18.03.2020 року; № 761/2941/17 від 10.03.2020 року; № 450/446/16-ц від 04.03.2020 року; № 755/5374/18 від 21.02.2020 року; № 648/4308/16-ц від 17.02.2020 року; № 916/2554/17 від 17.01.2020 року. Статтею 1192 ЦК України визначено, що з урахуванням обставин справи суд за вибором потерпілого може зобов`язати особу, яка завдала шкоди майну, відшкодувати її в натурі (передати річ того ж роду і такої ж якості, полагодити пошкоджену річ тощо) або відшкодувати завдані збитки у повному обсязі. За правилом пункту 1 частини другої статті 22 ЦК України реальними збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права. Так як вартість майнового збитку, завданого позивачу пошкодженням автомобіля внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталася з вини відповідача, перевищує сплачений на користь позивача розмір страхового відшкодування, суд приходить до висновку про те, що з відповідача як винної особи на користь позивача підлягає стягненню різниця між фактичним розміром завданих збитків та стягнутим страховим відшкодуванням. Зазначений висновок зроблено Верховним Судом у постанові від 18 лютого 2020 року, справа № 522/1251/15-ц, провадження № 61-9573св18. З урахуванням наведеного, оскільки до теперішнього часу відповідачем у добровільному порядку не відшкодована у повному обсязі завдана внаслідок дорожньо-транспортної пригоди шкода, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню матеріальний збиток у розмірі 301286,41 грн., а також витрати на транспортування пошкодженого автомобіля - 1170,00 грн., витрати на проведення товарознавчої експертизи - 2000,00 грн. Вирішуючи питання про стягнення з відповідача суми судових витрат, суд виходить з наступного. За приписами ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. При вирішенні питання розподілу судових витрат, в порядку передбаченому положенням ст.141 ЦПК України, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до частин третьої, четвертої статті 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, втраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Частиною п`ятою статті 137 ЦПК встановлено, що у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідачем не заявлено клопотання про зменшення витрат на правничу допомогу. Судом досліджений договір про надання правової допомоги № 10/10 від 05.02.2020 року, що укладений між [PERSON] та адвокатом Гошком В.І., за умовами якого адвокат надає послуги клієнту на умовах укладеного договору, за що замовник сплачує йому гонорар у розмірі 5000,00 грн. Відповідно до квитанції до прибуткового касового ордера №10/10 від 05.02.2020 вказана сума сплачена позивачем. Враховуючи викладене, відповідно до вимог ст.ст. 133, 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору у розмірі 3044,56 грн., а також документально підтверджені витрати за надання правової допомоги у сумі 5000,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved