Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом, мотивуючи свої вимоги наступним. 04.03.2019 р. позивачу стало відомо, що ТОВ «Глобал Спліт» 12.12.2018 р. звернулось до Святошинського районного суду м. Києва із заявою про заміну сторони виконавчого провадження, якою повідомив про укладення 31.10.2018 р. договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги між Товариством і ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». За даним договором банк передав ТОВ «Глобал Спліт», серед іншого, право вимоги за кредитним договором 07-539/07-А від 26.02.2006 р., укладеним між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Договір відступлення прав вимоги не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки такий договір має ознаки договору факторингу за яким кредитодавцем (новим кредитором) може бути лише фінансова установа, якою ТОВ «Глобал Спліт» не є. Ні банк, ні Товариство не повідомляло позивача про укладення спірного договору. Також позивачем не надавалась згода на розголошення банком конфіденційних даних клієнта і передача таких даних третім особам є порушенням вимог Закону України «Про захист персональних даних». Крім того, відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу прав. Разом з тим, ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» пропустив встановлений законом строк для стягнення через виконавчу службу заборгованість за кредитним договором 07-539/07-А від 26.02.2006 р. у розмірі, визначеному рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.01.2015 р., яке 21.04.2015 р. змінено в апеляційній інстанції. За таких обставин позивач просить суд визнати недійсним договір про відступлення права вимоги від 31 жовтня 2018 року, який укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ТОВ «Глобал Спліт» в частині відступлення прав по кредитному договору № 07-539/07-А від 26.02.2006 р. Провадження у даній справі відкрито 22.04.2021 р., відповідно до положень ст. ст. 19, 274 ЦПК України вирішено питання про її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Представник ТОВ «Глобал Спліт» направив в адресу суду відзив на позовну заяву де зазначив наступне. Твердження позивача про неможливість укладення Товариством спірної угоди є надуманим і не відповідає дійсності. Так, ТОВ «Глобал Спліт» вказано на сайті КІС НБУ як фінансову установу, яка має ліцензію та може укладати договори факторингу. Крім зазначено, що повідомлення про укладення договору про відступлення прав вимоги надсилалось позивачеві за адресою, зазначеною останнім. Про зміну місця проживання [PERSON] первинного кредитора, всупереч п. 5.7. кредитного договору не повідомляв. Представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» не скористався правом подати відзив на позов. В судовому засіданні представник позивача підтримав заявлені вимоги, просив задовольнити. Представник ТОВ «Глобал Спліт» заперечував щодо задоволення вимог у зв`язку із їх безпідставністю. Представник ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» пояснив під час розгляду справи про відсутність порушень закону під час укладення спірного договору. Наголосив, що на підставі постанови Правління НБУ № 898 від 17.12.2015 р. виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18.12.2015 р. було прийнято рішення № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень кредитора банку». З метою виконання функції ліквідатора і у відповідності до вимог Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» здійснювалась продаж активів банку з урахуванням Положення щодо організації продажу активів (майна) банків, що ліквідуються, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування вкладів фізичних осіб № 388 від 24.03.2016 р. Спірний договір укладено на відкритих торгах (аукціоні). Твердження позивача щодо розголошення інформації щодо нього не можуть бути підставою для визнання договору недійсним відповідно до вимог ст. ст. 203,215 ЦК України, оскільки відповідальність за несанкціоноване розкриття такої інформації передбачена іншою нормою законодавства - ст. 1076 ЦК України. Крім того, не вірна є і трактування спірного договору, як договору фактрингу. Відступлення права вимоги означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору, шляхом укладення договору. Натомість договір факторингу має на меті фінансування однієї сторони договору іншою стороною шляхом надання їй визначеної суми грошових коштів. При цьому, право грошової вимоги, передане фактору, не є платою за надану останнім фінансову послугу. Договір про відступлення права вимоги є договором купівлі - продажу і не може бути одночасно іншим договором. Вислухавши доводи представників сторін, дослідивши матеріали справи та надавши належну оцінку наявним доказам, суд приходить до висновку що позов задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Встановлено і не заперечується учасниками процесу, що 31.10.2018 р. між Публічним акціонерним товариством «Банк «Фінанси та Кредит» (Банк) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Глобал Спліт» (Новий кредитор) було укладено договір відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги, за умовами якого Банк відступив Новому кредитору належні Банку, а Новий кредитор набув права вимоги Банку до позичальників та поручителів зазначених у Додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників за кредитними договорами та договорами поруки з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у Додатку № до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та у порядку, визначених цим договором. Також не оспорювалась представниками сторін та обставина, що від ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до ТОВ «Глобал Спліт» за вищенаведеним договором перейшло право вимоги за кредитним договором № 07-539/07-А, укладеного 26.02.2006 р. між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно із ч. 1-3,6 ст. 203 ЦК України: зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Представник позивача зазначає, що договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги від 31.10.2018 р. не відповідає вимогам закону, а отже має бути визнаний недійсним в частині передачі новому кредитору вимог за кредитним договором, укладеним між банком та [PERSON] . За приписами п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок: передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). За договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника) за ч. 1 ст. 1077 ЦК України. Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов?язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу. Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги. Таку позицію висловила Велика Палата Верховного Суду 16.03.2021 р. у справі № 906/11741/18. Також Великою Палатою Верховного Суду зазначено, що відступлення права вимоги може відбуватись, зокрема, на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому. Не заперечувалось у судовому засіданні представниками сторін та обставина, що на підставі постанови Правління НБУ № 898 від 17.12.2015 р. «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб 18.12.2015 р. було прийнято рішення № 230 «Про початок процедури ліквідації АТ «Банк «Фінанси та Кредит» та делегування повноважень кредитора банку». На день розгляду справи Фонд гарантування вкладів фізичних осіб здійснює заходи щодо виведення неплатоспроможного банку АТ «Банк «Фінанси та Кредит» з ринку в порядку, визначеному Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Фонд безпосередньо або шляхом делегування повноважень уповноваженій особі Фонду з дня початку процедури ліквідації банку здійснює, зокрема, такі повноваження: приймає в управління майно (у тому числі кошти) банку, вживає заходів щодо забезпечення його збереження, формує ліквідаційну масу, виконує функції з управління та продає майно банку; вживає у встановленому законодавством порядку заходів до повернення дебіторської заборгованості банку, заборгованості позичальників перед банком та пошуку, виявлення, повернення (витребування) майна банку, що перебуває у третіх осіб, оновлює інформацію, що міститься у Кредитному реєстрі Національного банку України; здійснює відчуження активів та/або зобов`язань банку, якщо це було передбачено планом врегулювання, або в інших випадках, передбачених цим Законом, як це визначено ст. 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». За положеннями ч. 6 ст. 51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» майно (активи) банку або кількох банків (пули активів) можуть бути реалізовані на відкритих торгах (аукціонах), шляхом продажу безпосередньо юридичній або фізичній особі. Як вбачається зі спірного договору, останній було укладено на підставі положень ст.ст. 6,512,627 ЦК України та Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відповідно до результатів відкритих торгів (аукціону), оформлених протоколом електронних торгів № UA-EA-2018-09-18-000273-b від 10.10.2018 р. Як свідчить п. 4 договору про відступлення (купівлі - продажу) права вимоги від 31.10.2018 року сторони домовились, що за відступлення прав вимоги за основними договорами Новий кредитор сплачує Банку грошові кошти у розмірі 2 953 000,00 грн. Ціна договору сплачується Новим кредитором Банку у повному обсязі до моменту набуття чинності цим договором, на підставі протоколу, складеного за результатами відкритих торгів (аукціону), переможцем яких став Новий кредитор. Відповідно до ст. 190 ЦК України майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами. Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України. Кошти одержані в результаті ліквідації та продажу майна (активів) банку, спрямовуються Фондом на задоволення вимог кредиторів у черговості, визначеній ст. 52 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб». Підсумовуючи вищенаведене, можна дійти висновку, що предметом спірного договору є відступлення прав вимог за плату (купівля-продаж). Метою укладення цього договору є отримання банком коштів для розрахунку зі своїми кредиторами у процедурі ліквідації. За своєю правовою природою спірний договір є договором купівлі-продажу майнового права, укладеним банком під час розпродажу активів у процедурі ліквідації з метою розрахунку з кредиторами, тому не може бути віднесений до договорів факторингу. Аналогічні висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16.03.2021 р. у справі № 906/11741/18. Крім того, суд не може покласти в основу рішення не може бути покладене твердження представника позивача щодо необхідності укладання спірної угоди виключно з особою яка має право надавати фінансові послуги з огляду на таке. У постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N 465/646/11 (провадження N 14-222цс18) Велика Палата Верховного Суду зробила загальний висновок, який надалі застосувала у постанові від 10 листопада 2020 року у справі N 638/22396/14-ц (провадження N 14-16цс20), про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини третьої статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань, які виникли на підставі кредитного договору, характерним є спеціальний суб`єкт, а саме - кредитор-банк або інша фінансова установа. Разом з тим у справі №№ 906/11741/18Велика Палата Верховного Суду відступила від загального висновку, сформульованого у постанові від 31 жовтня 2018 року у справі N 465/646/11 (провадження N 14-222цс18), конкретизувавши цей висновок так, що відступлення права вимоги за кредитним і забезпечувальним договорами є можливим не тільки на користь фінансових установ за обставин, коли попередній кредитор (банк) був позбавлений банківської ліцензії та перебував у процедурі ліквідації. Представник позивача зазначає, що підставою для визнання спірного договору недійсним є розголошення ПАТ «Фінанси та Кредит» конфіденційних даних [PERSON] за відсутністю згоди останнього на це. Персональні дані - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована, як це визначено ст. 2 Закону України «Про захист персональних даних». Відповідно до ст. 14 Закону України «Про захист персональних даних» поширення персональних даних передбачає дії щодо передачі відомостей про фізичну особу за згодою суб`єкта персональних даних. Поширення персональних даних без згоди суб`єкта персональних даних або уповноваженої ним особи дозволяється у випадках, визначених законом, і лише (якщо це необхідно) в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та прав людини. Разом з тим, положеннями ст. 1076 ЦК України визначено, що банк гарантує таємницю банківського рахунка, операцій за рахунком і відомостей про клієнта та у разі розголошення банком відомостей, що становлять банківську таємницю, клієнт має право вимагати від банку відшкодування завданих збитків та моральної шкоди. З огляду на наведене, і в даному випадку суд погоджується з доводами представника ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит», в разі порушення банком банківської таємниці настають наслідки вказані в вищенаведеній нормі матеріального права, проте не можуть бути підставою для визнання угоди недійсною, в розумінні положень ст.ст. 203, 215 ЦК України. Також не може бути підставою для задоволення заявлених [PERSON] вимог доводи останнього щодо неповідомлення боржника про зміну кредитора, зважаючи на приписи ст. 516 ЦК України відповідно до яких, якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням. Згідно норм ст. ст. 513, 514 ЦК України відступлення права вимоги може здійснюватися тільки відносно дійсної вимоги, що існувала на момент переходу цих прав. До нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом, відповідно до ст. 514 ЦК України. Як вже зазначалось, за умовами спірного договору ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» передано новому кредитору, серед іншого, права вимоги за кредитним договором 07-539/07-А від 26.02.2006 р., укладеним між [PERSON] та ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит». Зобов`язанням, за положеннями ст. 509 ЦК України, є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Позивач вказує, що ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» пропустив трирічний строк протягом якого мав право вимагати повернення кредитної заборгованості на підставі рішення Святошинського районного суду м. Києва від 14.01.2015 р., зміненого судом апеляційної інстанції 21.04.2015 р. , а тому відступив 31.10.2018 р. не дійсну вимогу. Разом з тим, стороною позивача не доведено, що чинне законодавство України пов`язує дійсність вимоги зі строком пред`явлення виконавчого листа до виконання. За приписами ч.ч 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. В свою чергу за положеннями ч.ч. 1,2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Підсумовуючи все вищенаведене, суд приходить до висновку, що стороною позивача не доведені обставини, які дають підстави для визнання недійсним договору про відступлення права вимоги від 31 жовтня 2018 року, який укладений між ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» і ТОВ «Глобал Спліт» в частині відступлення прав по кредитному договору № 07-539/07-А від 26.02.2006 р. Розподіляючи судові витрати суд керується положеннями ст. 141ЦПК України. Виходячи з наведеного,

Outcome: dismissed