Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

24 червня 2020 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог посилалася на те, що [INFO] померла її мати - [PERSON] , [INFO] . Після смерті матері відкрилася спадщина, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] , що належав померлій на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок, видане13 вересня 1988 року виконавчим комітетом Новомосковської районної ради на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської районної ради від 17 березня 1987 року за № 96, зареєстроване 13 вересня 1988 року в Новомосковському БТІ за реєстровим № 1065-4. За життя, 30 березня 2015 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Назаренко М.В. за реєстровим № 837, відповідно до якого усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не було і з чого не складалося, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] . [PERSON] зазначила, що у визначений ст. 1270 ЦК України\~строк вона звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро )із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті матері [PERSON] , а в подальшому - з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , але, листом державного нотаріуса Крутько Л.П. від 25 лютого 2020 року за вих. № 299/02-14 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з розбіжностями в прізвищі спадкодавця та власника спадкового майна, а саме: у свідоцтві про смерть прізвище спадкодавця зазначено [PERSON] , в той час як у свідоцтві про право особистої приватної власності на спадковий будинок прізвище власника вказане як [PERSON] . В зв`язку з наведеним, в позовній заяві позивач [PERSON] просила суд: - встановити факт родинних відносин, а саме, що вона, [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , [INFO] , яка [INFO] ; - встановити факт, що має юридичне значення, а саме, що Свідоцтво про право особистої приватної власності на житловий будинок [ADDRESS] , видане13 вересня 1988 року виконавчим комітетом Новомосковської районної ради на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської районної ради від 17 березня 1987 року за № 96, зареєстроване 13 вересня 1988 року в Новомосковському БТІ за реєстровим № 1065-4 на ім`я [PERSON] , фактично було видане на ім`я [PERSON] , [INFO] ; - визнати за нею, [PERSON] , право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] ,в порядку спадкування за заповітом після смерті матері [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 25 червня 2020 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року зобов`язано Новомосковську районну державну нотаріальну контору Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) надати на адресу суду належним чином завірену копію спадкової справи, заведеної після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . Ухвалою суду від 26 травня 2022 року закрите підготовче провадження у справі, справу призначено до судового розгляд по суті. Позивач [PERSON] та її представник в судове засідання не з`явилися, згідно заяви представника позивача, остання просила розглядати справу без її участі, позов підтримала в повному обсязі, просила суд задовольнити вимоги. Представник відповідача Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в судове засідання не з`явився, згідно заяви просив розглядати справу без його участі. Представник третьої особи - Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) в судове засідання не з`явився, звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої\~статті 263 ЦПК України\~судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до\~ст.12 ЦПК України\~цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Встановлено, що [INFO] у віці 89 років померла [PERSON] , [INFO] , про що 03 червня 2019 року виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 157, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] , що належав померлій на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок, видане13 вересня 1988 року виконавчим комітетом Новомосковської районної ради на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської районної ради від 17 березня 1987 року за № 96, зареєстроване 13 вересня 1988 року в Новомосковському БТІ за реєстровим № 1065-4. За життя, 30 березня 2015 року [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] склала заповіт, посвідчений секретарем Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Назаренко М.В. за реєстровим № 837, яким усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не було і з чого не складалося, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу [PERSON] , [INFO] , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 57632515 від 20 вересня 2019 року (номер у спадковому реєстрі: 57343771). Встановлено, що позивач [PERSON] у встановлений\~ст. 1270 ЦК України\~строк, звернулася до Новомосковської районної державної нотаріальної контори Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , а в подальшому з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок [ADDRESS] , проте листом державного нотаріуса Крутько Л.П. від 25 лютого 2020 року за вих. № 299/02-14 їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з розбіжностями в прізвищі спадкодавця та власника спадкового майна, а саме у свідоцтві про смерть прізвище спадкодавця зазначено [PERSON] , в той час як у свідоцтві про право особистої приватної власності на спадковий будинок прізвище власника вказане як [PERSON] . Для встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд наводить наступне. Судом встановлено, що [INFO] в с. Орлівщина Новомосковського району Дніпропетровської області народилася позивач (прізвище рос.) [PERSON] . Її батьком зазначені: батько - (прізвище рос.) [PERSON] , мати (прізвище рос.) [PERSON] , актовий запис № 22 від 30 березня 1960 року, що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 30 березня 1960 року. 04 листопада 1978 року позивач (прізвище рос.) [PERSON] , [INFO] зареєструвала шлюб із [PERSON] , [INFO] , про що 04 листопада 1978 року Виконавчим комітетом Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області зроблено запис за № (не вбачається). Після реєстрації шлюбу (прізвище рос.) [PERSON] було присвоєне прізвище [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] від 04 листопада 1978 року. Таким чином, суд приходить до висновку, що позивач [PERSON] , [INFO] є донькою [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Крім того, як зазначалося вище, позивачу [PERSON] нотаріусом було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку з розбіжностями в прізвищі спадкодавця та власника спадкового майна. Як вже встановлено, [INFO] у віці 89 років померла [PERSON] , [INFO] , про що 03 червня 2019 року виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 157, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] року. Дійсно, зі свідоцтва про право особистої приватної власності на спадковий житловий будинок, виданого13 вересня 1988 року виконавчим комітетом Новомосковської районної ради на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської районної ради від 17 березня 1987 року за № 96, зареєстрованого 13 вересня 1988 року в Новомосковському БТІ за реєстровим № 1065-4 вбачається, що воно видане на ім`я (прізвище рос.) [PERSON] . В той же час, згідно довідки Орлівщинського старостинського округу Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 05 листопада 2019 року за вих. № 2015 вбачається, що [PERSON] , [INFO] (згідно паспорта серії [NUMBER] , виданого 02.04.1997 року Новомосковським РВ УМВС України в Дніпропетровській області) та (російською) [PERSON] (згідно «Свидетельства о праве личной собственности на жилой дом (домовладение)» від 13.09.1988 року це одна і та сама особа, яка померла [INFO] . Таким чином, суд приходить до висновку, що при оформленні Свідоцтва про особистої приватної право власності на спірний житловий будинок було допущено помилку в написанні прізвища спадкодавця [PERSON] , замість вірно [PERSON] . Вирішуючи питання по суті в частині позовних про встановлення фактів, що мають юридичне значення, суд застосовує наступні норми права. У відповідності до статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Так, відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 3 статті 294 ЦПК України передбачено, що справи окремого провадження розглядаються судом з додержанням загальних правил, встановлених цим Кодексом, за винятком положень щодо змагальності та меж судового розгляду. Інші особливості розгляду цих справ встановлені цим розділом. Відповідно до ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. На підставі п. 1 частини 1 статті 315 ЦПК України суд розглядає справи про встановлення факту, що мають юридичне значення, а саме справи про встановлення факту родинних відносин між фізичними особами. Згідно до п.6 ч.1 ст. 315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені у документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті. Враховуючи надані позивачем докази, суд приходить до висновку, що в судовому засіданні знайшли підтвердження факти, на які посилається позивач, в зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог про визнання права власності на житловий будинок в порядку спадкування за заповітом, суд зазначає наступне. Як вже встановлено, [INFO] у віці 89 років померла [PERSON] , [INFO] , про що 03 червня 2019 року виконавчим комітетом Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області складено відповідний актовий запис № 157, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] року. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина, зокрема на житловий будинок [ADDRESS] , що належав померлій на підставі свідоцтва про право особистої приватної власності на житловий будинок, видане 13 вересня 1988 року виконавчим комітетом Новомосковської районної ради на підставі рішення виконавчого комітету Новомосковської районної ради від 17 березня 1987 року за № 96, зареєстроване 13 вересня 1988 року в Новомосковському БТІ за реєстровим № 1065-4. За життя, 30 березня 2015 року [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрована та мешкає за адресою: [ADDRESS] залишила заповіт, посвідчений секретарем Орлівщинської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області Назаренко М.В. за реєстровим № 837, яким усе своє майно, що буде належати їй на день смерті, де б воно не було і з чого не складалося, а також все те, на що вона за законом матиме право, заповіла позивачу [PERSON] , [INFO] , що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (заповіти/спадкові договори) № 57632515 від 20 вересня 2019 року (номер у спадковому реєстрі: 57343771). Згідно технічного паспорту виготовленого станом на 17 липня 1988 року, житловий будинок [ADDRESS] , складається з: житлового будинку літ. «А», загальною площею 65,0 кв.м., житловою площею 37,5 кв.м.; сіней літ. «а»; тамбуру літ. «а1»; сараю літ. «Б,В»; літньої кухні діт. «Г»; вбиральні літ. «Д»; погрібу літ. «Е»; колодязя № 1; огорожі № 2-4. Роки побудови 1960-1980. Спадкова справа після смерті [PERSON] , померлої [INFO] , заведена 20 вересня 2019 року Новомосковською районною державною нотаріальною конторою Дніпропетровської області, номер у спадковому реєстрі 64776772, спадкова справа у нотаріуса № 225/2019, що підтверджується Витягом про реєстрацію в Спадковому реєстру № 57637125 від 20 вересня 2019 року, інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) № 68841698 від 22 квітня 2022 року. Так, згідно матеріалів спадкової справи № 225/2019 вбачається, що у встановлений\~ст. 1270 ЦК України\~строк із заявою про прийняття спадщини за заповітом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] звернулася донька спадкодавця - позивач [PERSON] . Інших спадкоємців судом не встановлені. Встановлено, що на день смерті [PERSON] , [INFO] була зареєстрована та проживала одна за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою Орлівщинського старостинського округу Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 03 вересня 2019 року за вих. № 1335. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог в цій частині, суд застосовує наступні норми права. Згідно ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положення статті 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно зі ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та Закону України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до\~ст.1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно ст.\~1216,\~1222,\~1223 ЦК України\~спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у\~статтях 1261-1265 цього Кодексу. На підставі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України визначено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі ст. 1258 ЦК України, 1. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. 2. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу. Статтею 1261 ЦК України визначено, що у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Згідно до вимог ст. 1268 ЦК України, 1. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. 2. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. 3. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. 5. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Вимогами статті 1269 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. 2. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. На підставі статті 1270 ЦК України, 1. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Згідно із ст. 1275 ЦК України, якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за заповітом, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за заповітом і розподіляється між ними порівну. Якщо від прийняття спадщини відмовився один із спадкоємців за законом з тієї черги, яка має право на спадкування, частка у спадщині, яку він мав право прийняти, переходить до інших спадкоємців за законом тієї ж черги і розподіляється між ними порівну. Положення цієї статті не застосовуються, якщо спадкоємець відмовився від прийняття спадщини на користь іншого спадкоємця, а також коли заповідач підпризначив іншого спадкоємця. Якщо на спадкоємця за заповітом, який відмовився від прийняття спадщини, було покладено заповідальний відказ, обов`язок за заповідальним відказом переходить до інших спадкоємців за заповітом, які прийняли спадщину, і розподіляється між ними порівну. Відмова спадкоємця за заповітом від прийняття спадщини не позбавляє його права на спадкування за законом. Статтею 1297 ЦК України\~передбачено, що спадкоємець який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Статтею 328 Цивільного кодексу України встановлено, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Одночасно із цим, визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Пунктом 23\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справі про спадкування», судам роз`яснено, що у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. В даному випадку, судом встановлено, що через відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом, у позивача існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, у зв`язку із чим такий спір підлягає вирішенню шляхом ухвалення судового рішення в порядку цивільного судочинства. Відповідно до\~ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01 липня 2004 року, державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обмежень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обмежень, що супроводжується внесенням даних до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та їх обмежень. Згідно зі\~ст.3 зазначеного Закону\~право власності та інші речові права на нерухоме майно, набуті згідно з діючими нормативно-правовими актами до набрання чинності цим Законом, визнаються державою. Державна реєстрація права власності на житлові будинки, споруди регулювалася підзаконними нормативними актами, зокрема, такими як Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затверджена заступником Міністра комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року, та Тимчасовим положенням про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженим\~наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2002 року №7/5. Зазначені нормативні акти передбачали державну реєстрацію будівель, споруд, державну реєстрацію права власності на нерухоме майно, проте виникнення права власності на будинки, споруди не залежало від державної реєстрації до часу набрання чинності ЦК та Законом України від 1 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Відповідно до частини першої статті 58 Конституції України закони, та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи. Крім того, згідно з частиною першою та частиною другою статті 5 Цивільного кодексу України акти цивільного законодавства регулюють відносини, які виникли з дня набрання ними чинності. Вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. На виконання постанови Ради Міністрів УРСР від 11 березня 1985 року № 105 у 1985-1988 роках сільськими, селищними, районними радами народних депутатів ухвалювалось рішення щодо оформлення права власності та реєстрації будинків у бюро технічної інвентаризації за даними погосподарських книг сільських, селищних рад із додатками списків громадян, яким ці будинки належали. Таким чином, з аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 5 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 1 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року»). До 19 січня 1996 року згідно Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР, затвердженої 31.01.1966 року Міністерством комунального господарства УРСР, яка втратила чинність на підставі наказу Держжитлокомунгоспу від 13 грудня 1995 року № 56, Тимчасового положення про порядок реєстрації прав власності на нерухоме майно, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 7 лютого 2002 року № 7/5, зареєстрованого в Міністерстві Юстиції 18 лютого 2002 року за № 157/6445 (з подальшими змінами), не підлягали реєстрації будинки та домоволодіння, розташовані в сільських населених пунктах, які адміністративно підпорядковані містам або селищам міського типу, але не приєднані до них. Документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 5 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації (лист Державної архітектурно-будівельної інспекція України від 30 липня 2012, № 40-19-5376 «Щодо порядку прийняття в експлуатацію самовільно побудованого садового будинку і розмірів штрафів»). Обов`язок власників забезпечити державну реєстрацію прав власності на всі без винятку об`єкти нерухомості введений лише з 29.06.1998 року, тобто з набранням чинності Інструкції про порядок державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна, які перебувають у власності юридичних та фізичних осіб, затвердженої наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики від 09.06.1998 року № 121. Відповідно до ст.ст.25, 30, 346 ЦК України, листа Міністерства юстиції України №19-32/319, від 21.02.2005 року, якщо у разі смерті власника нерухомого майна, первинна реєстрація права власності на яке не проводилась і правовстановлюючий документ відсутній, питання про визначення належності цього майна попередньому власнику та наступного власника (спадкоємця) повинно вирішуватися у судовому порядку. Таким чином, у разі відсутності державної реєстрації права власності на нерухоме майно, створене та оформлене в передбаченому законом порядку до набрання чинності Законом України від 01 липня 2004 року «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», спадкоємці, які прийняли спадщину, мають право на оформлення спадкових прав. Як роз`яснено у п.6 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 7 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», суди повинні мати на увазі, що незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини (частина п`ята статті 1268 ЦК), проте право власності на нерухоме майно у разі прийняття спадщини виникає у спадкоємця з моменту державної реєстрації речового права на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Разом із тим суди повинні розмежовувати право на спадщину як майнове право (об`єкт спадкування) та виникнення права власності на спадкове майно як на об`єкт нерухомого майна. Спадкоємець має право звернутися із заявою про державну реєстрацію переходу права власності до органу, що здійснює державну реєстрацію прав на нерухоме майно, після прийняття спадщини в порядку, передбаченому законом. Якщо право власності спадкодавця не було зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, правовстановлюючими є документи, що підтверджують підставу для переходу права власності в порядку правонаступництва, а також документи спадкодавця, що підтверджують виникнення у нього права власності на нерухоме майно (стаття 19 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Відповідно до п. 4.18. Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України від 22.02.2012 року №296/5, якщо до складу спадкового майна входить нерухоме майно, що підлягає реєстрації (за винятком земельної ділянки), нотаріус виготовляє витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За відсутності у спадкоємця необхідних для видачі свідоцтва про право на спадщину документів нотаріус роз`яснює йому процедуру вирішення зазначеного питання в судовому порядку. Згідно положень Постанови Пленуму Верховного суду України від 30 травня 2008 року №7 «Про судову практику у справах про спадкування», свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Згідно роз`яснень, викладених в пункті 3.1. листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Якщо нотаріусом обґрунтовано відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, виникає цивільно-правовий спір, що підлягає розгляду у позовному провадженні. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку, в тому числі й у випадку визначення судом за позовом спадкоємця додаткового строку для прийняття спадщини. Зважаючи на відмову нотаріуса видати свідоцтво про право на спадщину, іншого шляху окрім звернення до суду за захистом порушеного права у позивача немає та відповідно\~ст.16 ЦК України\~він обрав правильний спосіб захисту свого порушеного права. Враховуючи те, що право власності спадкодавця доведено наведеними вище обставинами та доказами, позивач [PERSON] є єдиною спадкоємицею за заповітом після смерті матері [PERSON] , поме рлої [INFO] , яка відповідно до приписів ст. 1270 ЦК України прийняла спадщину, але отримати свідоцтво про право на спадщину не змогла через наявність розбіжностей у прізвищі спадкодавця та власника спадкового майна, у зв`язку з чим суд вважає за належне визнати за позивачем право власності на спадковий житловий будинок, в порядку спадкування за заповітом після смерті матері. Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування\~ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~(рішення від 21 січня 1999р. в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007р. в справі «Красуля проти Росії», від 5 травня 2011р. в справі «Ільяді проти Росії», від 28 жовтня 2010р. в справі «Трофимчук проти України», від 9 грудня 1994р. в справі «ХіроБалані проти Іспанії», від 01 липня 2003р. в справі «Суомінен проти Фінляндії», від 7 червня 2008р. в справі «Мелтекс ЛТД (MELTEX LTD) та MesropMovsesyan проти Вірменії») свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес. Європейський суд з прав людини оцінює ступінь вмотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи. Аналогічна правова позиція викладена у Постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17. Оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню. У відповідності до ст. 133 ЦПК України, 1.\~Судові витрати\~складаються з\~судового збору\~та витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи. 2. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. 3. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати, в тому числі на професійну правничу допомогу. На підставі ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В той же час, враховуючи відсутність вини відповідача, суд приходить до висновку, що судові витрати повинні бути покладені на позивача. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved