Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до Чернелицької селищної ради, в якому просить визнати за ним право власності на нежитлове приміщення № 3 площею 18,3 кв.м вартістю 54900 грн. в гаражі по [ADDRESS] . Позовні вимоги мотивовані тим, що положеннями ст.ст.7,9 ЗУ «Про колективне сільськогосподарське підприємство», Указом Президента України від 03.12.1999 № 1529/99 « Про невідкладні заходи щодо прискорення реформування аграрного сектора економіки», Указом Президента України від 29.01.2001 № 62/2001 «Про заходи щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» та Постановою КМУ від 28.02.2001 № 177 «Про врегулювання питань щодо забезпечення захисту майнових прав селян у процесі реформування аграрного сектору економіки» встановлено, що майно у сільськогосподарському підприємстві належить на праві спільної часткової власності його членам. Суб`єктами права власності у підприємстві є підприємство як юридична особа, а його члени - в частці майна, яку вони одержують при виході з підприємства. До пайового фонд майна членів підприємств включається вартість основних виробничих і оборотних фондів. Створених за рахунок діяльності підприємства, цінні папері, акції, гроші та відповідна частка від участі в діяльності інших підприємств та організацій. Пай є власністю члена підприємства. Право розпоряджатись своїм паєм за власним розсудом член підприємства набуває після припинення членства в підприємстві. У разі виходу з підприємства його члени мають право на пай натурою, грішми або цінними паперами відповідно до розміру та структури пайового фонду або в інший , за згодою сторін, формі. На підставі даного законодавства 18.07.2006 комісією з організації вирішення майнових питань по сільськогосподарському виробничому кооперативу (далі СВК) «Злагода» у відповідності з рішенням загальних зборів СВК « Злагода» сіл Далешове і Колінки від 24.01.2006 про подальшу видачу майнових паїв в натурі, розглянуто заяву позивача про видачу майна в натурі згідно майнових сертифікатів, а саме - приміщення в гаражах. Дану заяву було задоволено, позивач вийшов із членства СВК «Злагода», йому виділено приміщення в натурі в гаражах під № [NUMBER] площею 18,3 кв.м. вартістю 2160 грн. по [ADDRESS] . На даний час с. Далешове відноситься до Чернелицької територіальної громади, станом на 01.12.2021 вартість приміщення складає 54 900 грн. У встановленому законодавством порядку актом прийому-передачі майна від 18.07.2006 комісія з організації вирішення майнових питань позивачу передала приміщення в натурі. З моменту передачі приміщення позивач став його правомірним набувачем і право власності на таке майно підлягає державній реєстрації. На дане приміщення виготовлено технічний паспорт. Позивач користується і розпоряджається як своєю власністю, але набути право власності у встановленому порядку не може, так як в СВК «Злагода» не було свідоцтва про право власності на гараж, який розпайований між членами СВК. Без наявності свідоцтва на право власності на гараж не має підстав здійснити державну реєстрацію приміщення як окрему власність в гаражі. Іншого способу здійснити реєстрацію приміщення законодавством не передбачено, а тому при таких обставинах позивач вважає, що його право власності на приміщення в гаражі може бути визначене в судовому порядку. В судове засідання сторони, їх представники не з`явилися. про час та місце розгляду справи були повідомлені у встановленому законом порядку. Від позивача, через поштове відділення, поступила заява про розгляд справи без нього за наявними матеріалами справи. Чернелицька селищна рада на електронну адресу суду подала заяву про розгляд справи у відсутності представника селищної ради. Дії учасників справи не суперечать вимогам ст.211 ЦПК України, відповідно до якої учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Передбачених ч.2 ст. 223 ЦПК України підстав для відкладення розгляду справи судом не встановлено, судом прийнято рішення про розгляд справи за відсутності учасників справи. Згідно вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши докази, наявні у матеріалах справи, суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити виходячи з наступного. Фактичні обставини справи, встановлені судом. Згідно протоколу №26 [PERSON] було видано в натурі приміщення в гаражах. В акті прийому-передачі від 18.07.2006 року зазначено про передачу позивачу майна в натурі - приміщення в гаражах. За даними архівного відділу надати рішення зборів СВК «Злагода» від 24.01.2006 року немає можливості, оскільки вони на зберігання не надходили. Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. З урахуванням цих норм, суд повинен установити чи було порушено, не визнано або оспорено права, свободи чи інтереси заявника, i залежно від установленого, вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні, в залежності від наявності для цього відповідних підстав, встановлених законом або договором. Звертаючись з цим позовом, позивач вказує, що йому передано приміщення гаражу, яким він користується і розпоряджається як своєю власністю, але набути право власності у встановленому порядку не може, бо в СВК «Злагода» не було свідоцтва про право власності на гараж, який розпайовано між членами СВК. Також, позивач зазначає, що іншого способу здійснити реєстрацію приміщення законодавством не передбачено, а тому його право власності на приміщення в гаражі може бути визначено в судовому порядку. Згідно ч. 1-3, 5 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є: 1) договори та інші правочини; 2) створення літературних, художніх творів, винаходів та інших результатів інтелектуальної, творчої діяльності; 3) завдання майнової (матеріальної) та моральної шкоди іншій особі; 4) інші юридичні факти. Цивільні права та обов`язки можуть виникати безпосередньо з актів цивільного законодавства. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Відповідно до ч. 1-4 ст. 12 ЦК України особа здійснює свої цивільні права вільно, на власний розсуд. Нездійснення особою своїх цивільних прав не є підставою для їх припинення, крім випадків, встановлених законом. Особа може відмовитися від свого майнового права. Відмова від права власності на транспортні засоби, тварин, нерухомі речі здійснюється у порядку, встановленому актами цивільного законодавства. Особа може за відплатним або безвідплатним договором передати своє майнове право іншій особі, крім випадків, встановлених законом. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором або актами цивільного законодавства. Положення ст. 41 Конституції України визначають, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Вказане також відображено в ст. 321 ЦК України, згідно якої ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч.1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном, визначено у ст. 317 ЦК України. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема з правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. За змістом статті 328 ЦК України набуття права власності відбувається з існуванням певного юридичного складу, із яким закон пов`язує виникнення в особи права власності. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: 1) якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); 2) у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Вирішуючи спір про визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України, слід враховувати що за змістом вказаної норми права судове рішення не породжує права власності, а лише підтверджує наявне у позивача право власності, набуте раніше на законних підставах, якщо відповідач не визнає, заперечує або оспорює його. Отже, передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами як права власності на майно, яке оспорюється або не визнається іншою особою, так і порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно. Така правова позиція відповідає висновкам Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду, викладеним у його постановах від 02 травня 2018 року у справі № 914/904/17, від 27 червня 2018 року у справі № 904/8186/17 та від 11 квітня 2019 року у справі № 910/8880/18, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах. Позивачем у такому позові може бути суб`єкт, який вважає себе власником певного майна, однак не може належним чином реалізувати свої правомочності у зв`язку із наявністю щодо цього права сумнівів з боку третіх осіб чи необхідністю одержати правовстановлюючі документи. Відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 392 ЦК України у судовому порядку є наявність підтвердженого належними доказами права власності особи щодо майна, яке оспорюється або не визнається іншою особою, а також порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про визнання права власності відповідно до зазначеної норми є саме оспорення або невизнання права, а не намір набути таке право за рішенням суду. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 грудня 2019 року в справі № 522/1029/18 (провадження № 14-270цс19) вказано, що відповідно до статті 392 ЦК України особа має право звернутися до суду з позовом про визнання права власності: якщо це право оспорюється або не визнається іншими особами (за умови, що позивач не перебуває з цими особами у зобов`язальних відносинах, оскільки права осіб, які перебувають у зобов`язальних відносинах, повинні захищатися за допомогою відповідних норм інституту зобов`язального права); у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Передумовою для застосування статті 392 ЦК України є відсутність іншого, окрім судового, шляху для відновлення порушеного права. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. 76, 77 ЦПК України). Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Однак позивач - [PERSON] не довів під час розгляду справи судом допущеного порушення його прав та інтересів саме з боку відповідача - Чернелицької селищної ради, як і не довів, які саме дії здійснені цим відповідачем чи будь-якими іншими особами, під час оформлення ним права власності на майно - нежитлове приміщення №3 площею 18,3 кв.м. по [ADDRESS] , що зачіпають його інтереси та порушують його права. Висновки суду за результатами розгляду. Таким чином, оцінюючи докази у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Чернелицької селищної ради про визнання права власності на нежитлове приміщення, не знайшли свого ствердження в судовому засіданні, а тому у їх задоволенні слід відмовити за безпідставністю. Інші, наведені позивачем доводи в обґрунтування своєї позицій, не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року). На підставі вищенаведеного,

Outcome: dismissed