Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

У квітні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому з урахуванням збільшених позовних вимог (а.с. 66-69) зазначив, що 14 листопада 2003 року Дніпропетровським домобудівельним комбінатом РБЕУ «Наш дім» на його ім`я як інваліда І групи був виданий ордер на право вселення до кімнати [ADDRESS] . Після отримання ордера він вселився та постійно мешкав у даній кімнаті. Питання щодо його виселення ніхто ніколи не ставив. На даний час гуртожиток перебуває на балансі КП «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради. З січня 2021 року [PERSON] без його дозволу проживає в належній йому кімнаті гуртожитку, скориставшись тим, що його колишня дружина надала їй ключі. Також [PERSON] вселила до цієї кімнати своїх двох синів [PERSON] та [PERSON] . Відповідачі добровільно виселятися з кімнати гуртожитку відмовляються, у зв`язку з чим він вимушений проживати тимчасово у своїх знайомих. Отже, посилаючись на незаконне зайняття відповідачами, які для нього є сторонніми особами, належної йому кімнати в гуртожитку та порушення його прав на житло, позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні кімнатою [ADDRESS] , виселивши відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з вказаного житла без надання іншого житлового приміщення. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 20 травня 2021 року позов [PERSON] був прийнятий до розгляду та відкрите загальне позовне провадження. В свою чергу, відповідачем [PERSON] був поданий зустрічний позов (а.с. 88-95), в якому зазначено, що у березні 2018 року позивач передав їй ключі від кімнати [ADDRESS] , тим самим вселивши її та її синів. Вона тривалий час проживає в спірній кімнаті, сплачує комунальні послуги. Отже, посилаючись на те, що вона вселилася до кімнати в гуртожитку з відома та за згодою наймача, тривалий час проживає в цьому житлі, іншого житла не має, а позивач більше трьох років у спірній кімнаті не мешкає та не має будь-яких домовленостей з представником власника житла щодо збереження на ним права користування жилим приміщенням, відповідач просить визнати [PERSON] таким, що втратив право користування кімнатою [ADDRESS] , шляхом виселення без надання іншого житлового приміщення та визнати за нею право користування вказаним жилим приміщенням. Ухвалою Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 вересня 2021 року зустрічний позов [PERSON] був прийнятий до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] . Під час підготовчого провадження представником відповідача [PERSON] адвокатом Виприком С.О. був поданий відзив на первісний позов [PERSON] , в якому він полягає на тому, що доводи позивача про мешкання [PERSON] у спірній кімнаті з січня 2021 року не відповідають дійсності, так як сам позивач на початку березня 2018 року передав їй ключі від кімнати в гуртожитку. Факт проживання [PERSON] у кімнаті гуртожитку з березня 2018 року підтверджується показаннями свідків та декларацією, укладеною з лікарем 25.11.2019 року. [PERSON] після передання ключів [PERSON] у кімнаті гуртожитку не мешкав. При цьому відповідач надавала позивачу кошти на оплату комунальних послуг. Ніяких перешкод у користуванні спірним житлом вона позивачу не створювала. Позивач має інше житло. Також звертає увагу, що датою народження позивача в паспорті зазначено [INFO] , а в посвідченні інваліда 26.06.1968 року, що, на думку відповідача, ставить під сумнів правомірність видачі позивачу ордера на житлове приміщення як інваліду. Натомість позивачем був поданий відзив на зустрічний позов [PERSON] , в якому він наполягає на тому, що ані він, ані власник житла, в тому числі Комунальне підприємство «Жилсервіс-5», на балансі якого перебуває гуртожиток, не надавали згоди на вселення відповідачів до спірної кімнати. Також просить врахувати, що [PERSON] взагалі є неналежним позивачем в частині вимог про визнання його таким, що втратив право користування житлом, та виселення. Ухвалою Індустріального районного суду міста Дніпропетровська від 19 жовтня 2021 року у справі було закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач [PERSON] та його представник адвокат Томський О.Ф. свій позов підтримали, а проти зустрічного позову [PERSON] заперечували. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Виприк С.О. в судовому засіданні позов [PERSON] не визнали та наполягали на задоволенні її зустрічного позову. В подальшому адвокатом Виприком С.О. була подана заява про завершення розгляду справи в його відсутність, проти чого відповідач у судовому засіданні 07.06.2022 року не заперечувала. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з?явилися, однак надали заяви про розгляд справи в їх відсутність, в яких позов [PERSON] не визнали та підтримали позов [PERSON] . Третя особа - Комунальне підприємство «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради про розгляд справи було повідомлено, явку свого представника в судове засідання не забезпечило. Допитаний у судовому засіданні як свідок [PERSON] пояснив, що товаришує з [PERSON] . Останній проживав разом зі співмешканкою по [ADDRESS] . Приблизно в серпні 2018 року від [PERSON] дізнався, що його співмешканка вивезла з кімнати всі речі. Після цього у серпні на початку вересня 2018 року він перевіз [PERSON] до його колишньої дружини та дочки за адресою: [ADDRESS] . Ближче до зими [PERSON] хотів повернутися до гуртожитку. Однак на початку весни 2019 року дізнався від [PERSON] , що в його кімнаті мешкає [PERSON] , яку впустила колишня дружина [PERSON] . Свідок [PERSON] в судовому засіданні пояснила, що мешкає в гуртожитку по [ADDRESS] . [PERSON] її сусід. З осені 2018 року [PERSON] мешкав у своєї дочки, так як співмешканка вивезла всі речі з кімнати та його проживання там стало неможливим. Останній час в кімнаті [PERSON] мешкає [PERSON] . З цього приводу [PERSON] викликав поліцію, намагався її виселити. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснила, що її батько [PERSON] проживав у гуртожитку по [ADDRESS] . Коли його співмешканка вивезла всі речі, батько став мешкати в їх з матір`ю квартирі. Навесні 2018 року до матері прийшла подруга [PERSON] , попросила пожити в гуртожитку. Свідок [PERSON] пояснила, що в березні 2018 року до неї в гості прийшла подруга [PERSON] , яка розповіла, що в неї важке становище з житлом. Колишній чоловік [PERSON] запропонував [PERSON] свою кімнату в гуртожитку. Протягом трьох років претензій щодо проживання [PERSON] в гуртожитку не було. Свідок [PERSON] у судовому засіданні пояснив, що мешкає разом з [PERSON] та йому відомо, що її колишній чоловік [PERSON] сам запропонував [PERSON] мешкати в його кімнаті. Суд, з`ясувавши всі обставини справи та перевіривши їх доказами, приходить до висновку, що первісний позов [PERSON] є обґрунтованим та підлягає задоволенню, а зустрічний позов [PERSON] є безпідставним та задоволенню не підлягає з огляду на наступне: Судом установлено, що 14 листопада 2003 року Дніпропетровським домобудівельним комбінатом РБЕУ «Наш дім» на ім`я [PERSON] був виданий ордер про надання йому житлової площі в гуртожитку кімнати [ADDRESS] . На підставі вказаного ордера позивач з 18.11.2003 року зареєстрований та проживав за вказаною адресою. Також судом установлено, що на теперішній час вищевказаною кімнатою в гуртожитку користується відповідач [PERSON] та її сини [PERSON] , 1999 року народження, та [PERSON] , 2002 року народження. Вирішуючи наявний між сторонами спір щодо користування кімнатою в гуртожитку, суд враховує, що згідно зі\~статтею 47 Конституції України\~кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. У частині 1 статті 395 ЦК України визначено, що речовими правами на чуже майно є , зокрема, право володіння та право користування (сервітут). Відповідно до статті 398 ЦК України право володіння виникає на підставі договору з власником або особою, якій майно було передане власником, а також на інших підставах, встановлених законом. Фактичне володіння майном вважається правомірним, якщо інше не випливає із закону або не встановлено рішенням суду (частина 3 статті 397 ЦК України). Відповідно до статті 396 ЦК України особа, яка має речове право на чуже майно, має право на захист цього права, у тому числі і від власника майна, відповідно до положень\~глави 29\~цього Кодексу. Так, главою 29 ЦК України передбачено, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним; власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (статті 387, 391 ЦК України). Відповідно до вимог\~статті 128 ЖК України\~жила площа в гуртожитку надається за спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації та відповідного профспілкового комітету. Статтею 129 ЖК України\~передбачено, що на підставі рішення про надання жилої площі в гуртожитку адміністрація підприємства, установи, організації видає громадянинові спеціальний ордер, який є єдиною підставою для вселення на надану жилу площу. Положеннями\~статті 61 ЖК України, яка визначає порядок користування жилими приміщеннями в будинках державного і громадського житлового фонду, також передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем - житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності - відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем - громадянином, на ім`я якого видано ордер. За змістом статті 9 ЖК України ніхто не може бути виселеним із займаного житла або обмежений у праві користування жилим приміщенням, не інакше як на підставі і у порядку, передбаченому законом. Відповідно до частини 1, 2\~статті 71 ЖК України\~при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Виходячи з вказаних положень закону, особа може бути визнана такою, що втратила право на користування жилим приміщенням у випадку, коли вона була відсутня в ньому понад шість місяців і без поважних причин. Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. У даному випадку поняття «майно» має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес по суті теж захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. В статті 8 Конвенції також закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України», ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. В пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене згідно із законом , не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається необхідним у демократичному суспільстві. Будь-яка особа, якій загрожує виселення, повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Крім того, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися згідно із законом, воно повинне мати легітимну мету та бути необхідним у демократичному суспільстві. Якраз необхідність у демократичному суспільстві і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які, у свою чергу, мають бути відповідними і достатніми; для такого втручання має бути нагальна суспільна потреба, а втручання - пропорційним законній меті. Отже, у своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання справедливого балансу між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Тобто має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року, «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, можна зробити висновок, що втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, можливе, якщо воно переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд ураховує, що спірна кімната у гуртожитку була виділена в 2003 році у встановленому порядку позивачу [PERSON] та його право користування цим житлом власником цього житла в особі Дніпровської міської ради, а також Комунальним підприємством «Жилсервіс-5» Дніпровської міської ради, на балансі якого воно перебуває, не оспорюється. На час звернення до суду з позовом та розгляду справи позивач категорично заперечує проти проживання та користування відповідачами належною йому кімнатою в гуртожитку. Суд бере до уваги, що відповідач та її повнолітні діти, які проживають разом із нею, не належать до членів сім`ї позивача у розумінні статті 3 Сімейного кодексу України. Крім того, суд бере до уваги, що договір піднайму житлового приміщення в гуртожитку між сторонами в належній формі не укладався. Відтак, суд вважає, що позовні вимоги позивача про усунення йому перешкод у користуванні кімнатою в гуртожитку шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла є обґрунтованими та підлягають задоволенню. В той час як зустрічні позовні вимоги [PERSON] є безпідставними і не можуть бути задоволенні. Так, відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Разом із тим, відповідач, звернувшись із зустрічним позовом про визнання позивача таким, що втратив право користування кімнатою в гуртожитку, та визнання за нею права користування цим житловим приміщенням, не надала належних та допустимих доказів на підтвердження свого права користуванням цим житлом. Суд бере до уваги, що ордер на зайняття спірної кімнати у гуртожитку відповідачам не видавався, договір найму (піднайму) з ними у встановленому порядку також не укладався. Отже, відповідачами не доведена правомірність користування ними спірною кімнатою в гуртожитку, яка була виділена позивачу. Доводи відповідача [PERSON] про те, що позивач у березні 2018 року сам передав їй ключі від кімнати в гуртожитку, куди вона вселилася з його згоди, не спростовують неправомірність користування відповідачами цим житлом на час розгляду справи, оскільки позивач як законний володілець (наймач) цього житла вправі у будь-який час вимагати усунення йому перешкод у користуванні своїм майном, у тому числі шляхом виселення відповідачів без надання іншого житла. Тим більше, що між сторонами немає договірних відносин з приводу цього житла. Само по собі проживання відповідачів у спірній кімнаті та сплата комунальних послуг не свідчить про виникнення в них права користування цим житлом. Посилання відповідача [PERSON] на те, що позивач більше трьох років не мешкає в спірній кімнаті та має інше житло не є підставою для визнання позивача таким, що втратив право користування кімнатою в гуртожитку та визнання права користування за відповідачем, оскільки позивач не проживає в спірній кімнаті гуртожитку саме через проживання в ній відповідачів та його право користування цим житлом, в тому числі виданий йому ордер, власником житла та іншими уповноваженими на те особами не оспорюється, його право користування житлом у встановленому порядку не було припинено. Суд вважає, що своїми діями, які полягають у проживанні без законних підстав у спірній кімнаті та відмові виселитися, відповідачі порушують законне право позивача на володіння та користування цим житлом, а тому він обґрунтовано звернувся до суду з позовом про виселення відповідачів. На переконання суду, виселенням відповідачів зі спірної кімнати гуртожитку не буде порушено їх право на житло, а також це не поставить під загрозу їх соціальний статус та не призведе до виникнення негативних для них наслідків, оскільки на відміну від позивача, який є інвалідом першої групи з дитинства та не має в м. Дніпрі іншого власного житла, відповідачі не мають законного права на зайняття спірного житла, мають інше зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] , можливість працювати та забезпечувати свої потреби, в тому числі житлові. Суд вважає, що такий ступінь вручання в права відповідачів як їх виселення зі спірного житла є менш надмірним, аніж тягар, який покладено на позивача зайняттям відповідачами належної йому кімнати в гуртожитку, оскільки позивач, будучи інвалідом першої групи та маючи законне право на користування кімнатою в гуртожитку, через користування цим житлом відповідачами не може ним вільно користуватися, вимушений вишукувати собі інше житло, що безперечно створює для нього негативні умови. Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що виселенням відповідачів зі спірної кімнати в гуртожитку не буде порушено баланс пропорційності втручання у право на повагу до приватного життя та житла у розумінні статті 8 Конвенції про захист людини і основоположних свобод, оскільки у цій конкретній справі превалює законне право позивача, що передбачене статтею 1 Першого протоколу до Конвенції, та позивач також має право на захист свого житла, зокрема, вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування своїм майном. За таких обставин у задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання за нею права користування жилим приміщенням та визнання позивача таким, що втратив право користування кімнатою в гуртожитку, та його виселення необхідно відмовити, задовольнивши первісний позов [PERSON] про усунення йому перешкод у користуванні кімнатою в гуртожитку шляхом виселення [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] з кімнати [ADDRESS] без надання іншого житлового приміщення.

Outcome: approved