Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

22 лютого 2021 року позивач [PERSON] звернулася до суду із позовом до відповідача ТОВ «Є гроші ком» із вимогою про визнання договору про позики недійсним (а. с. 1-8). В обґрунтування позовних вимог вказано про те, що між позивачем та відповідачем було укладено договір, за яким позивач отримав позику. Водночас, ознайомившись з умовами договору, позивач вважає, що вказаний договір є недійсним, оскільки він його не підписував. Крім того, вказує на те, що відповідачем письмово не було повідомлено йому всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що йому, як позичальнику об`єктивно бракувало знань, необхідних для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору. Відповідач, в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав йому відомості, які необхідні клієнту при укладанні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Тому вважає, що при укладанні договору відповідач увів його в оману. Вказує, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, який він уклав з відповідачем, містить ознаки кредитного договору, який повинен укладатися виключно в письмовій формі. При цьому зазначає, що недодержання письмової форми тягне його нікчемність та не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його нікчемністю. Вказує на те, що в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту, у зв`язку з чим, реально нарахований йому відсоток за користування кредитними коштами став більшим, за зазначений працівниками фінансової установи у рахунку платежів. Вважає, що відповідачем було введено його в оману щодо істотних умов договору, зокрема відсоткової ставки за користування кредитом, оскільки його не було поінформовано про розмір відсоткової ставки у разі порушення зобов`язання. Йому було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через що він погодився на укладання вказаного договору. оскільки договір було укладено фактично на відомих лише відповідачу умовах, вважає, що при укладанні договору було порушено принцип рівності сторін. Вказує на те, що розмір нарахованих відсотків по кредиту перевищує розмір заборгованості за кредитом, а тому даний договір кредиту повинен бути визнаний недійсним в судовому порядку. 10 червня 2021 року вищевказана справа надійшла до Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська за підсудністю (а. с. 27). Ухвалою суду від 12 липня 2021 року справу прийнято до свого провадження та відкрито загальна позовне провадження із призначенням підготовчого судового засідання на 11 годину 00 хвилин 05 серпня 2021 року (а. с. 31). Копія вказаної ухвали суду надіслана відповідачу 16 липня 2021 року за вихідним № 15428/21-вих/2/204/1620/21 (а. с. 32), та яка ним отримана 27 липня 2021 року, підтвердженням чого є рекомендоване повідомлення про вручення поштового відправлення (а. с. 35). Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а. с. 11). Представник відповідача ТОВ «Є гроші ком» в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 53), причини неявки суду не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про залишення позовних вимог без задоволення та, спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Як вбачається з матеріалів справи, між ТОВ «Є гроші ком», як кредитором, та позивачем [PERSON] , як позичальником, було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, відповідно до якого відповідач надав, а позивач прийняв у тимчасове цільове використання кошти. Нормою ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З огляду на наведене, обов`язковою умовою для судового захисту будь-якого права, є наявність достовірних даних про те, що право особи порушено, не визнане, або оспорене іншими особами. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, в порядку цивільного судочинства підлягає захисту саме порушене право, суд повинен установити чи дійсно було порушено право позивача. Згідно з вимогами ст. ст. 15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес в один із способів, визначених ч. 1 ст. 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладені договору, виборі контрагента, визначені умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином, відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. Згідно з вимогами ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим до виконання сторонами. Натомість, позивач вказує, що, ознайомившись з умовами вказаного договору, він вважає його недійсним, оскільки відповідач під час укладання оспорюваного договору ввів його в оману, не вказавши детальний розпис ціни та сукупної вартості кредиту для нього як споживача. Разом з цим, копії вказаного договору позивач на обґрунтування своїх вимог не надає. Крім того, позивач стверджує, що під час укладання оспорюваного договору, відповідач не дотримався вимог чинного законодавства щодо його письмової форми. Також стверджує, що вказаний договір він не підписував. Тобто договір не містить всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту; внаслідок чого він змушений був підписати цей договір, а отже цей договір не відповідає його внутрішній волі, тому повинен бути визнаний недійсним. Позивач вважає, що відповідач займається нечесною підприємницькою діяльністю, якою ввів його в оману, оскільки під час пропонування продукції йому як споживачу не було надано у чіткій та зрозумілій формі інформація щодо кредиту, тому просить суд визнати вказаний договір недійсним. При цьому позивач стверджує, що він неодноразово звертався до відповідача з проханням надати йому екземпляр договору позики, однак отримував відмови або ігнорування. Водночас жодних доказів на підтвердження вказаного ним суду також не надано. Таким чином, суд зазначає, що позивачем не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження свої позовних вимог. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Положеннями ст. 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. У п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» № 9 від 06 листопада 2009 року роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК, саме на момент вчинення правочину. Приписами ч. 1 ст. 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Виходячи з аналізу ст. ст. 16, 203, 215 ЦК України, можна зробити висновок, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним, необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Разом з цим, вимогами ст. 216 ЦК України визначено, що недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Статтею 1057-1 ЦК України визначено правові наслідки визнання кредитного договору недійсним. Так, зокрема, у разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені частиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю Отже, у випадку задоволення позову про визнання договору недійсним, позивач має право заявити вимогу про застосовування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною першою статті 216 ЦК України та визначення грошової суми, яка має бути поверну та кредитодавцю. Але позивач таких вимог не заявляє, навіть не ставить питання про визнання дій відповідача по відношенню до нього неправомірними, що також свідчить про безпідставність позову та відсутність підстав для його задоволення. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на викладене, враховуючи те, що позивачем не надано суду жодного належного, достатнього та допустимого доказу на підтвердження свої позовних вимог, суд доходить висновку, що підстави для задоволення позову відсутні, у зв`язку з цим у задоволенні позовних вимог [PERSON] до ТОВ «Є гроші ком» слід відмовити за безпідставністю та недоведеністю. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд визнає, що позовні вимоги не доведені належними, допустимими та достатніми доказами, через що підстави для задоволення позову відсутні, через що суд доходить висновку про відмову у задоволенні позову в повному обсязі. У зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог та враховуючи, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, суд вважає можливе віднести судові витрати за рахунок держави. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: dismissed