Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

\~ \~ \~ \~ [PERSON] 04 лютого 2022 року звернулася до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про стягнення грошової компенсації вартості частки транспортного засобу та припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно, позовні вимоги не змінювалися, не доповнювалися і не уточнювалися. Позивач у своїй позовній заяві і з представником посилаються на те, що вона з відповідачем перебували в шлюбі з 19 липня 2008 року і від цього шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] ; за час перебування в шлюбі 30 травня 2017 року ними (подружжям) на спільні кошти був придбаний автомобіль «ДЕУ Нубіра», який був зареєстрований на відповідача. Стосунки в них з відповідачем не склалися, згодом в сім`ї почали виникати непорозуміння, були конфлікти, стало питання про розлученням і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року шлюб між ними розірвано. Стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дитини вони визначилися, а стосовно поділу майна спірного автомобіля - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача. Наразі для неї виникла необхідність в поділі спільного автомобіля з визначенням порядок користування цим спірним рухомим майном, оскільки відповідач відмовляється зробити це добровільно, але вона дізналася, що відповідач самостійно без її згоди продав їх транспортний засіб, тому вона вимушена звернутись з відповідним позовом, оскільки кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Вказаний автомобіль є їх спільною сумісною власністю, повернути і поділити між ними його неможливо, а отже відповідач зобов`язаний їй компенсувати вартість Ѕ частки цього майна, але через те, що на її утриманні знаходиться їх неповнолітня дочка, аліменти відповідач на утримання дочки надає не регулярно, в неї важке матеріальне становище, позивач вважає, що відповідач повинен їх компенсувати 2/3 частки вартості вказаного автомобіля, виходячи з ринкової ціни та наданих нею документів. Вважає вказане правомірним, оскільки вказаний транспортний засіб спільний, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього або сплати компенсації, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Просила фактично визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя вказане майно (автомобіль), визнати за нею право власності на більшу частку (2/3, а не Ѕ) вказаного автомобіля, стягнути грошову компенсацію вартості вказаної частки транспортного засобу та припинити право спільної сумісної власності подружжя на це рухоме майно, задовольнивши позов у повному обсязі. Відповідач [PERSON] з представником в зверненні до суду частково не погодилися з позовом та викладеними в ньому обставинами, оскільки вони дійсно в шлюбі придбали автомобіль, він його продав і готовий виплатити бувшій дружині компенсацію передбаченої законом частки позивачки, тобто Ѕ, частки власності позивачкою вказані не вірно, на запропонований позивачкою порядок користування або виплат не згоден, позовні вимоги не уточнювалися і не змінювалися, а отже позовні вимоги фактично безпідставні і не доведені, а тому заперечував проти задоволення цього позову і просив його задовольнити частково. З`ясувавши позицію сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги обґрунтованими і підлягаючими частковому задоволенню за наступних підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебували в шлюбі з 19 липня 2008 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають дочку [PERSON] , [INFO] ; за час перебування в шлюбі 30 травня 2017 року ними (подружжям) на спільні кошти був придбаний автомобіль «ДЕУ Нубіра», який був зареєстрований на відповідача. Стосунки в них з відповідачем не склалися, згодом в сім`ї почали виникати непорозуміння, були конфлікти, стало питання про розлученням і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року шлюб між ними розірвано, рішення набрало законної сили. Стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дитини вони визначилися, а стосовно поділу майна спірного автомобіля - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача. Наразі в позивачки виникла необхідність в поділі спільного автомобіля з визначенням порядок користування цим спірним рухомим майном, оскільки відповідач відмовляється зробити це добровільно, але вона дізналася, що відповідач самостійно без її згоди продав їх транспортний засіб, тому вона вимушена звернутись з відповідним позовом, оскільки кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Вказаний автомобіль є їх спільною сумісною власністю, повернути і поділити між ними його неможливо, а отже відповідач зобов`язаний їй компенсувати вартість Ѕ частки цього майна, але через те, що на її утриманні знаходиться їх неповнолітня дочка, аліменти відповідач на утримання дочки надає не регулярно, в неї важке матеріальне становище, позивач вважає, що відповідач повинен їх компенсувати 2/3 частки вартості вказаного автомобіля, виходячи з ринкової ціни та наданих нею документів. Вважає вказане правомірним, оскільки вказаний транспортний засіб спільний, порушені і її права та закон, оскільки вона не може належним чином в повній мірі користуватися вказаним своїм майном. Звернулася до відповідача з питанням переоформлення вказаного майна, визначення їх часток власності на нього або сплати компенсації, але отримала відмову. В добровільному порядку питання не вирішено. Обставини позову підтверджуються також письмовими документами і матеріалами справи. Для упорядкування документів і вирішення питань з майном позивач вимушений звертатися до суду з цими позовними вимогами. Суд вважає позов підлягаючим частковому задоволенню з наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом в судовому засіданні дійсно встановлено, що дійсно позивач [PERSON] з відповідачем [PERSON] перебували в шлюбі з 19 липня 2008 року, від цього шлюбу і спільного мешкання мають дочку [PERSON] , [INFO] ; за час перебування в шлюбі 30 травня 2017 року ними (подружжям) на спільні кошти був придбаний автомобіль «ДЕУ Нубіра», який був зареєстрований на відповідача. Стосунки в них з відповідачем не склалися, згодом в сім`ї почали виникати непорозуміння, були конфлікти, стало питання про розлученням і рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року шлюб між ними розірвано, рішення набрало законної сили. Стосовно порядку і умов виховання та утримання їх дитини вони визначилися, а стосовно поділу майна спірного автомобіля - вони не визначилися, оскільки вказане майно зареєстроване на відповідача. Статтею 60 СК України передбачено, що майно набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Згідно роз`яснень, викладених у п. 23 постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Як вбачається з матеріалів справи, вказаний автомобіль придбаний у період шлюбу сторін і за їх спільні кошти, а тому відповідно до ст. 60, 61, 63 СК України, має правовий режим спільного сумісного майна. Матеріалами справи підтверджується, що спірне майно названий автомобіль був оформлений і знаходився в володінні відповідача, чим порушені права позивача та закон. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Позивач вважає, що цей автомобіль слід вважати таким, що є об`єктом спільної часткової власності та належить їй та відповідачу в рівних частках по 1\\2 частині; але через те, що на її утриманні знаходиться їх неповнолітня дочка, аліменти відповідач на утримання дочки надає не регулярно, в неї важке матеріальне становище, позивач вважає, що відповідач повинен їх компенсувати 2/3 частки вартості вказаного автомобіля, виходячи з ринкової ціни та наданих нею документів: згідно з висновком автотоварознавчого дослідження від 19 липня 2021 року ринкова вартість автомобіля «ДЕУ Нубіра», державний номер [NUMBER] , складає 63\~605 грн. 12 коп., таким чином компенсація 2/3 часток вартості вказаного автомобіля складає, на думку позивачки, 42\~403 грн. 41 коп.. Суд не може погодитися з такою позицією позивача з наступних підстав. Так дійсно між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб 19 липня 2008 року, який в подальшому рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року було розірвано. 30 травня 2017 року за відповідачем було зареєстровано транспортний засіб - легковий автомобіль марки «DAEWO NUBIRA», об`єм двигуна 2.0і, 1998 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , згідно договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №1249/2017/477346. В подальшому вищезазначений автомобіль відповідачем було продано [PERSON] на підстав договору купівлі-продажу №1242/2021/2682256 транспортного засобу, укладеного в сервісному центрі 1242 РСЦ ЕСЦ МВС в Дніпропетровську, 16 липня 2021 року. Порядок оплати та розрахунки за договором купівлі-продажу №1242/2021/2682256 транспортного засобу визначено у розділі 3 цього договору, зокрема згідно п.3.1 за домовленістю Сторін ціна транспортного складає 46 240 грн. (сорок шість тисяч двісті сорок гривень 00 копійок). У своїй позовній заяві про стягнення грошової компенсації вартості 2/3 часток транспортного засобу та припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно, для визначення вартості автомобіля марки «DAEWO NUBIRA» 2.0і, 1998 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] , позивачка посилається на висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 199/21А про оцінку транспортного засобу, виконану судовим експертом Пилипенко Олександром Степановичем 19 липня 2021 року, згідно якого ринкова вартість означеного автомобіля на дату оцінки складає 63\~605.12 грн. (шістдесят три тисячі шістсот п`ять гривень 12 копійок). Однак, з огляду на не додержання умов Цивільного процесуального кодексу щодо вимог до висновку експерта та проведення експертизи на замовлення учасників справи, висновок експертного автотоварознавчого дослідження № 199/21А про оцінку транспортного засобу, виконаний судовим експертом Пилипенко Олександром Степановичем 19 липня 2021 року, не може бути прийнятий до уваги та підлягає відхиленню. Згідно частин 1-7 статті 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Суд має право за заявою учасників справи або з власної ініціативи викликати експерта для надання усних пояснень щодо його висновку. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Також, частиною першою статті 106 ЦПК України визначено право учасника справи подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Згідно із частинами другою, п`ятою статті 106 ЦПК України порядок проведення експертизи та складення висновків експерта за результатами проведеної експертизи визначається відповідно до чинного законодавства України про проведення судових експертиз. У висновку експерта зазначається, що висновок підготовлено для подання до суду, та що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Відповідно до пункту 1.8. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року (у редакції наказу Міністерства юстиції України від 26 грудня 2012 року № 1950/5) підставою для проведення експертизи відповідно до чинного законодавства є процесуальний документ про призначення експертизи, складений уповноваженою на те особою (органом), або договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовим зверненням особи у випадках, передбачених законом, в якому обов`язково зазначаються її реквізити, номер справи або кримінального провадження або посилання на статтю закону, якою передбачено надання висновку експерта, перелік питань, що підлягають вирішенню, а також об`єкти, що підлягають дослідженню. В інших випадках проводиться експертне, дослідження підставою для якого є договір з експертом чи експертною установою, укладений за письмовою заявою (листом) замовника (юридичної або фізичної особи), з обов`язковим зазначенням його реквізитів, з переліком питань, які підлягають розв`язанню, а також об`єктів, що надаються. Результати проведення експертиз та експертних досліджень викладаються у письмовому документі - висновку експерта. При цьому, як вбачається з Висновку експертного автотоварознавчого дослідження № 199/21А про оцінку транспортного засобу, виконаного судовим експертом Пилипенко О.С. 19 липня 2021 року, експерт не був попереджений (обізнаний) про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок. Крім того у вищезазначеному Висновку не зазначено хто був присутній при проведенні експертизи та з ким були погоджені питання, що були поставлені експертові на дослідження. Також у наданому позивачкою висновку експерта, не міститься відомостей про те, що цей висновок підготовлено для подання до суду. Таким чином, позивачкою надано суду висновок експертного автотоварознавчого дослідження №199/21А про оцінку транспортного засобу від 19 липня 2021 року, який не відповідає вимогам статті 106 ЦПК України, а тому не може бути взятий до уваги при визначенні суми грошової компенсації частини майна, що є спільною сумісною власністю. Відповідно до пункту 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Враховуючи те, що між позивачкою та відповідачем не досягнуто згоди щодо вартості спірного-автомобіля, саме договір купівлі-продажу № 1242/2021/2682256 від 16 липня 2021 року підтверджує реалізацію транспортного засобу, є оформленням договірних відносин купівлі-продажу транспортного засобу та засвідчує дійсну вартість відчужуваного автомобіля, а тому позивачка має право на грошову компенсацію вартості 1/2 частини автомобіля від тієї суми, за яку він був проданий. Вказана позиція узгоджується з висновками, викладеними у постанові Касаційного цивільного суду Верховного Суду від 23 січня 2019 року по справі № 487/4377/17 (провадження 61-2929св18). Не можна погодитись із вимогами позивачки про стягнення компенсації вартості 2/3 часток відчуженого спільного майна подружжя, з огляду і на наступне. За правилом статті 60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором (ч. І ст. 70 СК України). Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. За загальним правилом, при розгляді справ про поділ спільного майна подружжя вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до частини першої - третьої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Щодо посилань позивачки про необхідність відступлення від принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності подружжя на її користь з урахуванням інтересів нашої малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , слід зазначити, що вони є необгрунтованими: 21 липня 2021 року позивачка звернулась до суду із позовною заявою про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітньої доньки у розмірі 1/4 частини від всіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення від дня подачі позовної заяви і до повноліття доньки. Під час розгляду вищезазначеної справи у суді було встановлено, що [PERSON] після розірвання шлюбу батьків проживала то у батька, то у матері і тільки з 04 жовтня 2021 року позивачка забрала доньку проживати до себе. Також було доведено належними та допустимими доказами, що [PERSON] - батько дитини приймає участь у вихованні та утриманні своєї доньки. 11 листопада 2021 року в суді позивачка написала заяву, в якій уточнила свої позовні вимоги та наполягала на стягненні аліментів з відповідача у розмірі 1\\4 частини, втім не з дня подачі позову, а з 04 жовтня 2021 року. Тобто позивачка погодилась, що саме з цього часу [PERSON] припинила проживати з разом із батьком. Рішенням Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 11 листопада 2021 року у справі № 201/7372/21 позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] , про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини, задоволено та стягнуто з останнього аліменти на утримання малолітньої доньки [PERSON] до досягнення нею повноліття у розмірі 1\\4 частини, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 04 жовтня 2021 року . Згідно ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Вищезазначене рішення суду по справі № 201/7372/21 набрало законної сили лише 14 грудня 2021 року. А вже 04 лютого 2022 року, тобто менше ніж через 2 місяця після набрання рішенням законної сили, позивачка у своїй позовній заяві про стягнення грошової компенсації вартості 2/3 часток транспортного засобу та припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно, стверджує, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, а вона одна утримує дочку. При цьому аналіз частини другої та третьої статті 70 СК України дозволяє зробити висновок, що частка в праві на майно того з подружжя, з яким залишається дитина, може бути збільшена лише у разі, якщо недостатнім є розмір аліментів, які дитина одержує для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування, а також якщо один з подружжя ухилявся від участі в утриманні дитини. А враховуючи, що рішення про стягнення аліментів було прийнято судом лише 11 листопада 2021 року, набрання ним законної сили відбулось 14 грудня 2021 року, станом на 04 лютого 2022 року неможливо взагалі посилатись на ухилення від участі в утриманні дитини. До теперішнього часу, як стверджує відповідач, на його адресу не надходило жодної постанови державного виконавця про відкриття виконавчого провадження щодо стягнення з нього аліментів, більш того він особисто намагався зв`язатися із державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) з метою отримання інформації про нарахований розмір аліментів та реквізити для їх оплати, проте йому було повідомлено, що поки такої інформації немає, у разі її появи його повідомлять. За даними Єдиного державного реєстру боржників щодо мене відсутня будь-яка інформація, отже заборгованості по аліментам у відповідача немає, також відсутні докази наявності виконавчого провадження та взагалі звернення позивачки до Соборного відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), що підтверджується відомостями з відповідного реєстру. Втім, відповідачем було у добровільному порядку перераховані аліменти на дитину за період з листопада 2021 року по березень 2022 року на рахунок позивачки у розмірі 1/4 частини від отриманого доходу та не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину від 6 до 18 років, що підтверджується банківськими квитанціями, а відтак твердження позивачки про те, що відповідач не сплачує аліменти на утримання дитини, а вона одна утримує дочку, є безпідставними. На підтвердження розміру доходів відповідачем надано довідку про доходи № 1, видану 08 лютого 2022 року про те, що він дійсно працює у ФОП [PERSON] на посаді спеціаліста з діагностування технічного стану машино-тракторного парку та за період з листопада 2021 року по січень 2022 року йому було нараховано 16\~804.51 грн., при цьому ним було фактично отримано 13\~527.63 грн. (16\~804.51 - 18% ПДФО 1.5% військового збору = 13\~527.63). Крім того, відповідач постійно спілкується зі своєю донькою - [PERSON] , купує їй необхідні речі та оплачує додаткові заняття з англійської мови. Вона регулярно буває у нього вдома, він приймає безпосередню участь у її утриманні та вихованні. 22 листопада 2021 року він разом з донькою відвідував лікаря окуліста, за рекомендаціями якого придбав їй лінзи та оправу для окулярів, на підтвердження чого надано рецепт на окуляри, призначення лікаря та фіскальний чек. Позивачка не зверталась до суду з вимогами про збільшення розміру аліментів, тому її посилання на ч. З ст. 70 СК України про те, що за рішенням суду її частка майна може бути збільшена, так як з нею проживає дитина не відповідає умові цієї ж статті, що розмір аліментів, які вони одержує, недостатній для забезпечення її фізичного, духовного розвитку та лікування. Враховуючи викладене, доводи позивачки про те, що суд повинен відступити від принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності на її користь з урахуванням інтересів нашої малолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , не узгоджуються із приписами статті 70 СК України та не можуть бути підставою для відступу від рівності часток подружжя під час поділу майна. Наступними доводами позивачки, викладеними у позовній заяві, є те, що вона неодноразово пропонувала відповідачу поділити спільне майно і сплатити грошову компенсацію за належну їй частку автомобіля, на що отримала відмову від нього. У ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України зазначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В той час як позивачкою на підтвердження своїх нібито неодноразових звернень до відповідача та його відмови виплатити їй грошову компенсацію, не було надано жодних доказів. Разом з тим відповідач не заперечує проти виплати позивачці грошової компенсації у розмірі 23 120 грн., що складає 1/2 частини вартості транспортного засобу - автомобіля «ДЕУ Нубіра», 1998 року випуску, який відповідачем було продано на підставі договору купівлі-продажу № 1242/2021/2682256 від 16 липня 2021 року, у якому засвідчено дійсну вартість відчужуваного автомобіля - 46 240 грн. Посилання позивачки на те, що відповідач продовжує користуватись вищезазначеним автомобілем не дивлячись на його продажу, що на її думку свідчить про те, що він фактично приховав спірне майно від розподілу, не відповідають дійсності. Зокрема відповідачем було продано спірний автомобіль сестрі - [PERSON] , з якою вони проживають в одному будинку за адресою [ADDRESS] , у зв`язку з чим, в разі необхідності, відповідач може за її дозволом, скористатись цим автомобілем за своїми особистими потребами. Вказані обставини можуть бути підтверджені самою [PERSON] .. За таких обставин, не можна погодитись також із доводами позивачки про те, що суд повинен відступити від принципу рівності часток у праві спільної сумісної власності на її користь з урахуванням того, що відповідач приховав спільне майно - автомобіль від розподілу, продав його намагаючись уникнути розподілу автомобіля як спільного майна подружжя. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 2 ст. 71 СК України). Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (частини 4, 5 ст. 71 СК України). Також, відповідно до п. 25 даної постанови № 11 Пленуму Верховного Суду України, вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема, неподільні речі, суди мають застосовувати положення частин 4 та 5 ст. 71 СК України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст. 365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Грошової компенсації позивач чи відповідач на депозитний рахунок суду не вносили. Статтею 41 Конституції України визначеного кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльністю. Право приватної власності набувається в порядку визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Разом із тим, відповідно до ч. 1 ст. 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом прав спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до положень ч. 1 ст. 71 СК України при вирішенні спору, суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ст. 12 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. До компетенції ж суду відноситься захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Отже, суд не є органом, який встановлює правовідносини між сторонами, а є органом судочинства, що вирішує спори у встановлений законом спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦК України спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю. Відповідно до ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ст. 365 ЦК України право особи на частку у спільному майні може бути припинене за рішенням суду на підставі позову інших співвласників якщо: частка є незначною і не може бути виділена в натурі, річ є неподільною, спільне володіння і користування майном є неможливим, таке припинення не завдасть істотної шкоди інтересам співвласника чи членам його сім`ї. Відповідно до ч. 2, 3 ст. 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається що частки у співвласників є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. З урахуванням викладеного суд вважає, що позовні вимоги є обґрунтованими та такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України\~кожна особа має право в\~порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. З урахуванням\~цих норм, правом на звернення до суду по захист наділена особа у разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав,\~свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. Позивач не надав до матеріалів справи письмові докази, які б підтверджували його правову позицію, посилання позивача на порушення його вимог належними доказами не доведено. У відповідності зі ст. 41 Конституції України кожний має право володіти, користуватися й розпоряджатися своєю власністю. У відповідності зі ст. 319 ЦК України власник на свій розсуд володіє, користується й розпоряджається приналежним йому майном. Власник має право робити відносно свого майна будь-які дії, що не суперечать закону. На підставі ст. 392 ЦК України, власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб. Позовні ж вимоги сторона позивача не змінювала, не уточнювала і не доповнювала. Згідно ч. 3 ст. 16 ЦК України, суд може відмовити в захисті прав і інтересу особи у разі порушення ним положень ч. 2 - 5 ст. 13 цього Кодексу. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що сторони в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, могла б скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню частково. Не може суд прийняти до уваги наполягання позивача на позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджена. Вимоги позову не уточнювалися, зустрічні вимоги не заявлено. При таких обставинах суд вважає можливим задовольнити позовні вимоги [PERSON] в частині стягнення з відповідача на її користь компенсації вартості 1/2 частини відчуженого спільного майна подружжя - автомобіля марки «DAEWO NUBIRA» 2.0і, 1998 року випуску, державний номер [NUMBER] , VIN [NUMBER] - в розмірі 23 120 грн., припинивши право спільної сумісної власності [PERSON] і [PERSON] на це майно; в задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити, а також стягнути з відповідача на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп.. Таким чином вимоги позовної заяви про стягнення грошової компенсації вартості частки транспортного засобу та припинення права спільної сумісної власності подружжя на майно в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону і підлягають частковому задоволенню. На підставі\~викладеного,\~

Outcome: partial