Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

28 вересня 2021 року [PERSON] звернувся з позовною заявою, в якій просить виключити відомості про його батьківство з актового запису про народження № 5 від 28 січня 2020 року дочки [PERSON] , [INFO] , оскільки вважає, що він не є батьком дитини. Позовні вимоги обгрунтовує, тим що 05 вересня 2000 року уклав шлюб з відповідачем, в якому, окрім дочки [PERSON] , народилося 4 дітей: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] . Він не є батьком [PERSON] , оскільки відповідач проживала з іншим чоловіком, який і є її батьком, про що він дізнався від відповідача при розгляді справи за його позовом до [PERSON] про стягнення аліментів та підтверджується аудіозаписом судового засідання по справі №339/109/21. Беручи до уваги зазначені обставини, вважає, що актовий запис про народження дитини, в якому він записаний батьком дочки [PERSON] , не відповідає дійсності, що й стало підставою звернутися до суду та оспорити батьківство. 01 жовтня 2021 року провадження в справі відкрито та призначено до підготовчого засідання. 22 листопада 2021 року ухвалою суду за клопотанням позивача та представника [PERSON] призначено судову молекулярно-генетичну експертизу та зупинено провадження у справі. 02 лютого 2022 року поновлено провадження у справі. 23 лютого 2022року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 18 жовтня 2021 року відповідач подала відзив на позов, в якому просить в задоволенні позову відмовити, оскільки дочка [PERSON] народилася у шлюбі, який розірвано згідно рішення суду 20 травня 2021 року. Батьком народженої у шлюбі дитини [PERSON] , згідно ч.1 ст.122 СК України записано позивача, який з цим погоджувався з часу народження дочки до часу видачі 08 вересня 2021 року судом судового наказу про стягнення з нього в її користь аліментів на утримання дитини. Тільки після цього, він 24 вересня 2021 року він звернувся до суду з вказаним позовом. На даний час вона дійсно проживає з іншим чоловіком, але на час зачаття дочки [PERSON] , квітень - травень 2019 року вона часто бачилася з позивачем стосовно виховання, утримання їх дітей та мала з ним близькі стосунки. Тому у позивача немає підстав вважати, що він не являється біологічним батьком дочки [PERSON] . Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце цього засідання повідомлений у встановленому законом порядку (а.с.107, 113, 121). Згідно ч.1 ст.223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, повно та всебічно з"ясувавши обставини, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог, підтверджених тими доказами, які досліджені в судовому засіданні, прийшов до наступного висновку. Частиною першою ст. 15, ст. 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Реалізуючи передбачене ст. 64 Конституції України, право на судовий захист, звертаючись до суду, особа вказує в позові власне суб`єктивне уявлення про порушене право чи охоронюваний інтерес та спосіб його захисту. Згідно вимог ст.77, 81 ЦПК України, предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Встановлено, що підставою позову є встановлення відсутності кровного споріднення між позивачем та дитиною [PERSON] , яка народжена за час його перебування в шлюбі з відповідачем [PERSON] . Як свідчать матеріали справи, сторони з 05 вересня 2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано згідно ріщення Болехівського міського суду від 20 травня 2021 року (а.с.8-10). У цьому шлюбі народилося п"ятеро дітей, на яких стягуються аліменти як з позивача, так із відповідача на їх утримання. Так, згідно рішення суду від 26 травня 2021 року стягнуто з відповідача аліменти по 1300 грн на користь позивача на утримання синів [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] (а.с. 11-13). Позивач сплачує в користь відповідача аліменти на утримання повнолітньої недієздатної дочки [PERSON] , [INFO] опікуном якої призначено відповідач [PERSON] та на утримання дочки [PERSON] , [INFO] згідно судового наказу від 08 вересня 2021 року в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) боржника, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (а.с.14), а також (а.с.136-137). Сімейним кодексом України встановлена презумпція шлюбного батьківства. Так, відповідно до ч.1 ст.122 Сімейного кодексу України, дитина, яка зачата і (або) народжена у шлюбі, походить від подружжя. Походження дитини від подружжя визначається на підставі Свідоцтва про шлюб та документа закладу охорони здоров`я про народження дружиною дитини. Особа, яка записана батьком дитини, відповідно до статей 122, 124, 126 і 127 цього Кодексу, має право оспорити своє батьківство, пред`явивши позов про виключення запису про нього як батька з актового запису про народження дитини. У разі доведення відсутності кровного споріднення між особою, яка записана батьком, та дитиною суд постановляє рішення про виключення відомостей про особу як батька дитини з актового запису про її народження (стаття 136 СК України). Згідно з частиною п`ятою статті 136 СК України, не має права оспорювати батьківство особа, записана батьком дитини, якщо в момент реєстрації себе батьком дитини вона знала, що не є її батьком, а також особа, яка дала згоду на застосування допоміжних репродуктивних технологій відповідно до частини першої статті 123 цього Кодексу. Аналіз положень статті 136 СК України дає підстави для висновку, що в судовому порядку батьківство (материнство) може бути оспорено як у випадках, коли в акті про реєстрацію народження батьками дитини вказано осіб, які уклали між собою шлюб, так і тоді, коли батьками дитини при реєстрації встановлення батьківства на підставі спільної заяви батька й матері дитини записано осіб, які в шлюбі не перебувають. Однак у будь-якому разі не можуть бути задоволені вимоги про оспорювання свого батьківства, пред`явлені особою, записаною батьком за її заявою або за спільною заявою з матір`ю дитини, якщо в момент подачі заяви їй було відомо, що фактично вона не є батьком цієї дитини. В наведеної правової конструкції вбачається, що для виключення запису про батьківство особи з актового запису про народження дитини в ході розгляду справи мають бути встановлені як відсутність кровної спорідненості між такою особою та дитиною, так і факт необізнаності такої особи про те, що вона не є біологічним батьком дитини, на момент реєстрації батьківства. В той же час, відповідно до положеньч. 4 ст. 82 ЦПК України саме на позивача покладено обов"язок довести факт відсутності відсутність кровного споріднення між ним і дитиною; на відповідача покладено обов`язок довести, що на момент реєстрації позивача батьком дитини останній знав про те, що не є її біологічним батьком. Положеннями ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Відповідно до положень ч. 1 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Разом з тим, з боку відповідача не було заперечень та матеріалами справи не доводиться тих обставин, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини знав проте, що не є її батьком. Як встановив суд і вбачається з актового запису про народження дитини, батьківство неповнолітньої [PERSON] , [INFO] визначалося за самим фактом народження відповідачем дитини у шлюбі з позивачем, позивач не висловлював сумнів щодо походження дитини, вважаючи себе батьком, здійснив її реєстрацію народження, що визнається самою відповідачкою. Так, під час розгляду справи, відповідач вказала, що коли народилася дочка [PERSON] , то з пологового відділу вона повернулася проживати до позивача і жила з ним протягом 6 місяців. Вона не повідомляла позивача, що це не його дитина і він сприймав дочку [PERSON] , як усіх дітей, народжених у них за час шлюбу, бавився з нею. У дочки [PERSON] такі самі родимі знаки, як і в позивача, тому у нього не було сумнівів, що він не є її батьком. В зв"язку відмовою відповідача йти проживати на квартиру, вона знайшла квартиру у [PERSON] , в якій проживає і на даний час. І тільки 26.05.2021року під час розгляду справи №339/109/21 за позовом [PERSON] про стягнення з нього аліментів на утримання дочки [PERSON] , позивач дізнався про те, що не є батьком [PERSON] від своєї колишньої дружини [PERSON] , яка повідомила про те, що можливо, батьком є інша особа, назвавши її прізвище - [PERSON] , але для цього необхідно провести експертизу, що підтверджується аудіозаписом судового засідання ( а.с. 140). З огляду наведене, суд вважає, що [PERSON] достовірно міг знати щодо батьківства у відношенні до дитини [PERSON] лише після проведення та ознайомлення з висновками судової генетичної експертизи ДНК, яка проведена судом за його клопотанням. Відповідно до висновку есперта Івано-Франківського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України від 21 січня 2022 року №СЕ-19/109-21/13795-БД встановлено, що [PERSON] не може бути біологічним батьком дитини [PERSON] , [INFO] , матір`ю якої [PERSON] . Біологічне батьківство [PERSON] відносно [PERSON] виключається (а.с.79-90). Виділення ДНК проводилось згідно з методикою проведення молекулярно-генетичних досліджень, з використанням Chelex 100. Кількісну та якісну оцінку виділеної ДНК проводили методом полімеразної ланцюгової реакції у реальному часі з використанням стандартного набору (набір специфічний тільки для ДНК людини) реактивів для проведення кількісного аналізу "Quantifier Human Plus DNA Quantification Kit" виробництва фірми "Applied Biosystems" (США) на приладі "QuantStudio 5 Real Time PCR Systems" фірми "Applied Biosystems" (США). При постановці реакції використовували позитивний контроль (реакційна суміш містила контрольну ДНК 007, надану виробником реагентів із відомою концентрацією) та негативні контролі, які не містили ДНК (в реакційні суміші додавали бідистильовану деіонізовану воду та 5% Chelex-100). В результаті тестування об`єктів №№ 1, 2, З спостерігається прийнятний рівень матричної активності. Виділену ДНК (об`єкти №№ 1, 2, 3) типували за допомогою методу полімеразної ланцюгової реакції з використанням стандартного набору (набір специфічний тільки для ДНК людини) реактивів для ідентифікації «Globalfiler» виробництва фірми «Applied Biosystems» за локусами D3S1358, vWA, D16S539, CSF1PO, TPOX, Yindel, AMEL, D8S1179, D21S11, D18S51, DYS391, D2S441, D19S433, TH01, FGA, D22S1045, D5S818, D13S317, D7S820, SE33, D10S1248, D1S1656, D12S391 та D2S1338. Реакцію ампліфікації проводили з використанням ампліфікатора «ProFlex 96 Well» фірми «Applied Biosystems» (США). Розділення та детекцію флуоресцентно мічених ампліфікованих фрагментів проводили з використанням автоматичного аналізатору ДНК «3500 Genetic Analyzer» фірми «Applied Biosystems» (США) в середовищі полімеру РОР4, довжина капілярів - 36,0 см, час прогону - 45 хв. Визначення довжин ампліфікованих фрагментів та встановлення номерів алелів проводили відповідно до внутрішнього розмірного стандарту GeneScan 600 LIZ Size Standard та алельного леддеру, що входить до набору реагентів, за допомогою програмного комплексу GeneMapper ID-X vl.4. В результаті проведеного дослідження встановлено генетичні ознаки (ДНК-профілі) зразків букального епітелію [PERSON] (об`єкт № 1), [PERSON] (об`єкт № 2) та [PERSON] (об`єкт № 3). Порівняльним дослідженням встановлено, що ДНК-профіль [PERSON] (об`єкт № 3) містить тільки ті генетичні ознаки (алелі), які визначені в ДНК-профілі [PERSON] (об`єкт № 2) та не містить генетичні ознаки (алелі), які визначені в ДНК-профілі [PERSON] (об`єкт № 1). Таким чином, [PERSON] не може бути біологічним батьком [PERSON] . Європейський суд з прав людини, рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що «на сьогодні ДНК-тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства» (Калачова проти Російської Федерації № 3451/05, § 34, від 07 травня 2009 року). Оскільки відповідач, отримавши висновок експерта, не погоджувалося з ним, то суд роз"яснював їй право заявляти клопотання про проведення у справі повторної чи додаткової експертизи, однак вона таким правом не скористалася. Так, згідно з ч.5 ст.12 ЦПК України, п.1ч.1 ст.189 ЦПК України, суд, зберігаючи об"єктивність і неупередженість, роз"яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов"язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій. Разом з тим, суд не може примушувати сторін до вчинення тих чи інших процесуальних дій, оскільки це суперечить принципу диспозитивності цивільного судочинства. Частиною 4 ст.12 ЦПК України встановлено, що кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов"язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Таким чином, враховуючи висновки судової експертизи, позивач довів, що він не є біологічним батьком дитини [PERSON] , а відповідачка визнала, що позивач в момент реєстрації себе батьком дитини не знав, що він не є не є її батьком, тому позовні вимоги є підставними, обґрунтованими та підлягають до задоволення. Розподіл судових витрат суд вирішує згідно вимог ст. 141 ЦПК України: у разі задоволення позову на відповідача покладаються витрати, пов"язані з розглядом справи, що в даному спорі становлять 908 грн.- судовий збір, вартість експертизи - 7614 грн. (а.с.4, 19,154). Що ж стосується відшкодуванню витрат на правову допомогу в розмірі 2000грн., то склад та розмір таких витрат, входить до предмета доказування у справі. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрат на підставі ст. 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі "East/West Alliance Limited" проти України", заява N 19336/04). Обгрунтовуючи витрати на правову допомогу, позивач надав акт прийому передачі згідно якого, такі послуги включили в себе: консультація клієнта, правовий аналіз судової практики з аналогічних справ -4 год., збір документів для написання позовної заяви -4 год, складання позовної заяви, процесуальних документів -5 год, подання позовної заяви до суду 1 год. (а.с.19-20). Однак, з позовної заяви вбачається, що вона викладена всього на 3 сторінках, до суду подано незначну кількість копій документів, підготовка цієї справи до розгляду в суді не вимагала значного обсягу юридичної і технічної роботи, що свідчить про те, що заявлені до відшкодування витрати на професійну правничу допомогу є не співмірними зі складністю справи та обсягом наданих адвокатом послуг позивачу та не відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, тому з врахуванням заперечень відповідача підлягають до часткового задоволення в розмірі 1000грн. Необгрунтованими є доводи відповідача про звільнення її від сплати судових витрат та витрат пов`язаних з розглядом справи, оскільки вони не грунтуються на вимогах процесуального закону. Так, згідно із частинами першою та третьою статті 136 ЦПК України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою відстрочити або розстрочити сплату судового збору на визначений строк у порядку, передбаченому законом, але не більше як до ухвалення судового рішення у справі. З підстав, зазначених у частині першій цієї статті, суд у порядку, передбаченому законом, може зменшити розмір належних до оплати судових витрат, пов`язаних з розглядом справи, або звільнити від їх оплати. Відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір», який є спеціальним законом, що регламентує порядок і підстави сплати судового збору, враховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов: 1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або 2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю. Звільнення, зменшення, відстрочення, розстрочення сплати судового збору є правом суду, не його обов`язком, а сторона повинна довести суду таку необхідність та наявність для того підстав. Як вбачається із поданого клопотання про звільнення від сплати судового збору, відповідач посилається на незадовільний матеріальний стан. Однак, відповідач не надав належних та допустимих доказів на підтвердження того, що розмір судового збору перевищує п`ять відсотків розміру її річного доходу за попередній календарний рік, а також не доведено перед судом скрутний майновий стан відповідача на момент винесення судового рішення, та дані, що свідчили б про майновий стан, який унеможливлює сплату судових витрат. Крім того, відповідачем не враховано, що безпідставним звільненням її від сплати судового збору, буде порушено право позивача на відшкодування понесених ним судових витрат в порядку ст.141 ЦПК України. При таких обставинах, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача слід стягнути судові витрати в розмірі 9522 грн. (1000 грн. - витрати за підготовку і складання позову, 908 грн.- судовий збір, витрати на експертизу - 7614 грн). На підставі наведеного,

Outcome: approved