Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , згідно з якою просить розірвати шлюб, укладений між нею та [PERSON] , [INFO] , зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану в м. Ужгород реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, про що видане свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 31.08.2013 року та зроблений відповідний актовий запис за № 352. Малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , свідоцтво про народження, яке видане у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгород реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області серії [NUMBER] , виданий 09 липня 2015 року, та зроблено відповідний актовий запис за № 782, залишити проживати з позивачем - [PERSON] . Разом з тим, просить стягнути з [PERSON] , [INFO] , на її користь на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , аліменти у твердій грошовій формі у розмірі 6000 гривень щомісячно, але не менше, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Стягнути з [PERSON] , [INFO] , на її користь на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , додаткові витрати на утримання дитини у розмірі 1000 гривень щомісячно. Стягнути з відповідача судові витрати. Позовні вимоги мотивує, тим, що 31 серпня 2013 року позивач уклала шлюб з [PERSON] , зареєстрований у відділі державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгород реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління юстиції в Закарпатській області, про що видано свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] від 31.08.2013 року та зроблений відповідний актовий запис за № 352. Від шлюбу сторони мають одну малолітню дитину: [PERSON] , [INFO] . Останнім часом сімейне життя між сторонами поступово почало погіршуватися. Почалися постійні сварки, розлад у стосунках, непорозуміння один одного. Внаслідок чого подальше спільне життя і збереження шлюбу стало суперечити інтересам позивача та інтересам дитини. Вказані обставини привели до постійних сварок та втрати почуття поваги та любові між ними. Малолітня дитина проживає разом з позивачкою. Вказує, що спорів щодо проживання дитини немає. Відповідач не заперечує щодо місця проживання дитини та погоджується, що після розірвання шлюбу дитина буде проживати разом з позивачем. Майнових спорів між сторонами немає. Позивач має власне місце проживання, а саме: квартиру в [ADDRESS] , де наразі проживає разом з сином, має постійну роботу та дохід. Свого сина влаштувала у садок біля житла та у гуртки, які знаходиться у найближчій відстані до будинку. Зазначає, що батько не бере участі у утриманні дитини та додаткових витратах. Дитина відвідує гуртки, відвідує психолога та лікаря логопеда. Відповідач не несе матеріальні витрати на дані потреби дитини. Вважає також, що надання строку на примирення не виправить стан шлюбних відносин, оскільки вказані вище обставини продовжуються протягом тривалого часу, а спроби примирення між сторонами в минулому не принесли жодних результатів. Щодо стягнення аліментів, вказує, що відповідач взагалі не утримує спільного сина, що не дає мені можливість повністю забезпечити фізичний, духовний розвиток дитини, розвиток творчих та пізнавальних здібностей, уподобань дитини, розвиток обдарувань. Син знаходиться на повному утриманні позивача. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03.05.2022 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за вказаною позовною заявою, постановлено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін, копію ухвали про відкриття провадження у справі разом з копією позовної заяви та копіями доданих до неї матеріалів надіслано учасникам справи. Позивач у судове засідання не з`явилася, при цьому, подала до суду заяву, згідно з якою просить провести розгляд справи без її участі, зазначивши, що позовні вимоги підтримує частково, а саме: в частині стягнення аліментів в сумі 2500 грн., шлюб просить розірвати; дитину [PERSON] залишити проживати з нею. В іншій частині позовні вимоги не підтримує. Відповідач в судове засідання не з`явився, при цьому через канцелярію суду надійшла заява, згідно з якої просить провести розгляд справи без його участі, вказавши, що позов визнає частково, в частині стягнення аліментів в сумі 2500; шлюб просить розірвати; дитину [PERSON] залишити проживати разом з матір`ю. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані суду докази у їх сукупності та взаємозв`язку, суд виходить з наступного. Як встановлено судом, 31.08.2013 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по м. Ужгороду реєстраційної служби Ужгородського міськрайонного управління Міністерства юстиції у Закарпатській області зареєстровано шлюб, про що в книзі реєстрації шлюбу зроблено відповідний актовий запис №352, що підтверджується наявним у справі оригіналом свідоцтва про шлюб серії серії [NUMBER] від 31.08.2013. Від шлюбу у сторін народилася дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 09.07.2015. Станом на день розгляду справи шлюбні відносини між сторонами припинені, спільне господарство позивач та відповідач не ведуть. Зі змісту статті 55 Сімейного кодексу України вбачається, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Сімейного кодексу України шлюбом є сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у державному органі реєстрації актів цивільного стану. У відповідності зі ст. 110 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст.112 Сімейного кодексу України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч. 3 ст. 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, беручи до уваги вимоги ст. 110 Сімейного кодексу України. Виходячи із змісту ч. 3 та ч. 4 ст. 56 Сімейного кодексу України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини чи чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 Сімейного кодексу України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається.Таке положення національного законодавства України відповідає ст. 16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя (ст. 110 СК України). У пункті 84 рішення Європейського суду з прав людини по справі «Валліанатос та інші проти Греції» від 07.11.2013 року (Заяви № № 29381/09 та 32684/09) передбачено: «Суд наголошує на принципах, встановлених у його практиці. Мета захисту родини у її традиційному сенсі є доволі абстрактною і для її реалізації може використовуватися широкий спектр конкретних заходів… Також, з огляду на те, що Конвенція є «живим» документом, який слід тлумачити у світлі умов сьогодення…, держава при виборі засобів, покликаних забезпечувати захист сім`ї та повагу до сімейного життя, як цього вимагає стаття 8, обов`язково має брати до уваги зміни, що відбуваються у суспільстві і у ставленні до соціальних питань, цивільного стану і міжособистісних стосунків, включаючи той факт, що не існує лише одного шляху чи лише одного вибору, коли йдеться про те, як вести сімейне або приватне життя». Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. На даний час, офіційно зареєстрований шлюб між позивачем та відповідачем має формальний характер, подружнє життя не склалося через несумісність характерів та розбіжність у поглядах на подружні відносини. Фактичні шлюбні відносини між сторонами не підтримуються, спільне господарство вони не ведуть, шлюб став носити формальний характер, відтак суд дійшов висновку про недоцільність подальшого збереження шлюбу, а тому шлюб між сторонами слід розірвати. Відповідач дані позовні вимоги визнав. Відповідач, як батько зобов`язаний нести витрати по утриманню дітей. Таке утримання повинно забезпечувати хоча б мінімальні потреби дитини, необхідні для повноцінного фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Відповідач не має вад здоров`я, які б не дозволяли йому працювати та утримувати дітей, інших дітей чи осіб, що перебувають на його утриманні, а тому має змогу сплачувати аліменти на дітей (інші відомості у матеріалах справи відсутні). Зі змісту\~статті 55 Сімейного кодексу України\~вбачається, що дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Відповідно до\~ст. 180 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно з ч. 1\~ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до Конвенції ООН про права дітей від 20 листопада 1989 року (ратифікована Україною\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 р. № 789-XІІ) дитина, з огляду на її фізичну й розумову незрілість вимагає спеціального захисту й турботи, включаючи належний правовий захист, як до так і після народження. Відповідно до ч. 2 та ч. 3\~ст.150 Сімейного кодексу України\~батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Згідно з ч. 1\~ст.155 Сімейного кодексу України\~здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувають вони у шлюбі між собою (ч. 1\~ст. 141 Сімейного кодексу України). Відповідно до ст. 5 Протоколу № 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано\~Законом №475/97-ВР\~(475/97-ВР) від 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року N 789-XII\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно з ч. 3\~ст.181 Сімейного кодексу України\~за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері чи батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Відповідно до частин першої та другої\~статті 182 Сімейного кодексу України\~при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі регламентовано\~ст. 184 СК України. Як встановлено судом, малолітня дитина сторін проживає з матір`ю, про що додано довідку про реєстрацію місця проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , перебуває на утриманні позивача та потребує матеріального забезпечення. При визначенні розміру аліментів суд враховує майновий стан позивача, яка веде догляд за малолітньою дитиною сторін, матеріальне становище платника аліментів, відсутність у матеріалах справи даних про наявність у відповідача аліментних зобов`язань, а також вимоги норми ч. 2\~ст. 182 СК України, згідно з якою розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж п`ятдесят відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, а мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Розмір аліментів і спосіб стягнення аліментів може бути визначений судом з урахуванням фактичних обставин справи, які встановлені судом та на які посилався позивач. При цьому право застосування норми закону належить виключно суду (постанова Верховного Суду України № 6-143цс13 від 05 лютого 2014 року). Враховуючи викладене, а також беручи до уваги рівність обов`язку батьків щодо утримання дитини, підтримання позивачем вимог у цій частині на суму 2500 грн. та визнання відповідачем позовних вимог у цій частині на суму 2500 грн, суд дійшов висновку, що в силу вимог\~ст. 180 СК України,\~з відповідача\~слід стягнути\~на користь\~позивача аліменти\~на утримання\~їх спільної\~дитини у\~твердій грошовій\~сумі в\~розмірі 2500\~грн щомісячно\~до досягнення\~нею повноліття.\~Беручи до\~уваги,\~що згідно\~з вимогами\~Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік»\~прожитковий мінімум на один місяць на дитину віком від 06 років до 18 років в період з 1 січня становить 2618 гривень, така сума аліментів, на думку суду, повинна забезпечити дитину найнеобхіднішим. За приписами ст. ст.\~13,\~76,\~80,\~81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених\~ЦПК України. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Розмір аліментів, визначений судом, відповідатиме принципам розумності та справедливості. Крім того, саме в такому розмірі аліменти просить позивач. При цьому, суд зазначає, що сторони не позбавлені права в подальшому, відповідно до положень\~ст. 192 СК України, ставити питання про зміну розміру аліментів. Враховуючи, що позивач пред`явила позов 28.02.2022, то в силу ч. 1\~ст. 191 СК України\~аліменти слід стягувати із цієї дати, а на підставі п. 1 ч. 1\~ст. 430 ЦПК України\~слід допустити негайне виконання рішення суду в межах суми платежу за один місяць. В частині позовних вимог про залишення проживання дитини з матір`ю, то такі визнані відповідачем та підлягають до задоволення. Враховуючи наведене, позовні вимоги в уточненому розмірі слід задовольнити. Згідно з ч. 1 ст. 142 ЦПК України, зокрема, у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. З огляду на визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, з державного бюджету позивачу необхідно повернути 992,40 грн. судового збору (50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову) та стягнути з відповідача на користь позивача 992,40 грн. судового збору.

Outcome: approved