Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якої діє адвокат Пересоляк О. С., звернулася до суду із позовом до [PERSON] , приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Савки В. І., АТ «Кредобанк» про визнання недійсним договорів іпотек, із врахуванням заяви про збільшення позовних вимог просить визнати недійсним договір іпотеки, укладений 28.10.2013 року між [PERSON] та акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савка Володимиром Ігоровичем і зареєстрований за №1254; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 20.09.2016 року між [PERSON] та акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савка Володимиром Ігоровичем і зареєстрований за №1623; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 26.12.2019 року між [PERSON] та акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савка Володимиром Ігоровичем і зареєстрований за №3413; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 01.02.2013 року між [PERSON] та акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савка Володимиром Ігоровичем і зареєстрований за №79. В обґрунтування заявлених позовних вимог, вказує, що 19.06.2009 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено шлюб, про що зроблено запис №5641/2009 від 19.06.2009 року Муніципалітетом Теннер Королівства Данії. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 01.02.2016 року у справі №607/18886/15-ц, яке набрало законної сили 09.03.2016р., розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Вказаним рішенням встановлено, що спільне господарство [PERSON] та [PERSON] не ведуть з 2013 року. За час шлюбу між [PERSON] та [PERSON] за договором від 21.08.2009 року про інвестиційну діяльність (пайову участь) у реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад набуто майно, яке складає спільну сумісну власність, а саме нежитлове приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] , загальною площею 458,2 м2. Дані приміщення були збудовані під час шлюбу та зареєстровані як об`єкти нерухомого майна 16.12.2011 року, про що видано свідоцтво про право власності [NUMBER] 16.12.2011 року; нежитлове приміщення адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] , загальною площею 86,3 м2. Дане приміщення було збудоване під час шлюбу та зареєстроване як об`єкт нерухомого майна 16.12.2011 року, про що видано свідоцтво про право власності [NUMBER] вiд 16.12.2011 року. Зазначена обставина підтверджується зокрема актом від 14.09.2011р. приймання-передачі приміщень згідно договору про інвестиційну діяльність (пайову участь) у реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад від 21.08.2009р. та правочину про внесення змін до договору від 21.08.2009р., свідоцтвами про право власності на нерухоме майно САС 949723 вiд 16.12.2011 року та САС 949722 від 16.12.2011 року, рішенням виконавчого комітету Тернопільської міської ради №2091 вiд 08.12.2011 р. «Про оформлення права власності за [PERSON] та ПАТ «Укртелеком». Зазначає, 13.01.2004 року [PERSON] прийнята на консульський облік в посольстві України у ФРН у зв`язку із постійним проживанням, що підтверджується закордонним паспортом [NUMBER] від 14.03.2018 р. З 01.07.2011 року [PERSON] постійно проживає за адресою [ADDRESS] що підтверджується нотаріально засвідченим перекладом довідки про реєстрацією земельного управління обслуговування населення і порядку вiд 29.04.2014 р. У 2020 року [PERSON] набула громадянство ФРН, що підтверджується нотаріальним перекладом закордонного паспорту громадянина Німеччини серії [NUMBER] 06.10.2020 р. 12.11.2019 року [PERSON] звернулася до адвоката Пересоляка О. С. за юридичною консультацією про поділ майна, яке набуте під час шлюбу з [PERSON] , що було зумовлено отриманим 27.02.2019 року рішенням Тернопільського міськрайонного суду про розлучення у справі 607/18886/15-ц. Участі в судовому процесі про розлучення [PERSON] не брала, а про розлучення дізналася 15.02.2019р., що підтверджується відповідною заявою. Після отримання консультації щодо правового регулювання поділу спільної сумісної власності, [PERSON] повинна була зустрітися із своїм колишнім чоловіком для мирного врегулювання питання поділу майна. Тоді ж [PERSON] повідомила адвокату, що її колишній чоловік [PERSON] подарував їй магазинчик в торгово-офісному комплексі у м. Тернопіль та обіцяв на неї переоформити цю нерухомість. Зі слів [PERSON] , у зазначеного магазинe для цієї мети є окрема адреса. Як стало відомо представнику позивача від [PERSON] , її колишній чоловік [PERSON] не бажав зустрітися з нею особисто, а особиста зустріч відбулася 12-15 листопада 2019 року у м. Тернопіль із його представником. Під час зустрічі представник [PERSON] від імені останнього відмовив як у питанні переоформлення магазину на [PERSON] так і в питанні компенсації його вартості у розмірі 70 тис. євро, однак [PERSON] попросила це питання додатково з`ясувати у [PERSON] з посиланням на усні домовленості з останнім. Згідно з перепискою у Viber між [PERSON] та [PERSON] в період з 15.11.2019 року по 02.12.2019р. [PERSON] повинен був зробити довіреність на [PERSON] та вирішити питання щодо магазину. Як вбачається із цієї ж переписки [PERSON] перестав особисто спілкувати із [PERSON] та відмовив у переоформленні магазину на [PERSON] . Саме відмова [PERSON] у добровільному врегулюванні спільні майнові питання змусила позивачку розпочати підготовку до позову про розподіл майна подружжя. Вказує, що зазначена переписка підтверджує необізнаність [PERSON] про передачу в іпотеку майна, яке складає спільну сумісну власність колишнього подружжя позивача [PERSON] та [PERSON] . Із Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно №224728942 від 20.09.2020 р. [PERSON] та її представнику [PERSON] стало відомо, що [PERSON] без нотаріальної згоди [PERSON] , як співвласника нерухомого майна та з повідомленням завідомо неправдивої інформації позикодавцю, неодноразово передавав у іпотеку ПАТ "КРЕДОБАНК" приміщення №№ 1,2 адміністративно-торгового закладу за адресою [ADDRESS] в якості забезпечення за кредитними договорами ТОВ "ТАНФОРАН", відповідно до договору іпотеки від 28.10.2013 № 1254, договору іпотеки від 20.09.2016 № 1632, договору іпотеки від 26.12.2019 № 3413, договору іпотеки від 01.02.2013 № 79. Позивачка зазначає, що під час укладення спірних договорів іпотеки [PERSON] не була присутня у нотаріуса, вона не знала та не могла знати про укладення спірних договорів іпотеки, а про передачу належного їй майна за адресою [ADDRESS] в іпотеку дізналася 20.09.2020р. від свого представника [PERSON] . Крім цього, 20.09.2020р. з метою захисту порушених прав [PERSON] представник [PERSON] подав до Тернопільської обласної прокуратури повідомлення про кримінальне правопорушення, яке передбачене ч.4 ст.190 КК України. 24.09.2020р. Тернопільською обласною прокуратурою за заявою адвоката Пересоляк О.С. в інтересах [PERSON] розпочато кримінальне провадження №42020210000000242 в за ч.4 ст. 190 КК України. Станом на дату подання цього позову, підозру у зазначеному провадженні нікому не пред`явлено. У зазначеному кримінальному провадженні [PERSON] є потерпілою. Враховуючи, що захистити свої права у порядку, який передбачений Кримінальним процесуальним законодавством наразі не вдалося, направлені на адресу [PERSON] листи про добровільне врегулювання майнового спору повернулися за терміном зберігання, від усної комунікації [PERSON] ухиляється, тому позивач змушена звернутися із позовною заявою до суду. Враховуючи вищенаведене, сторона позивача вважає укладені спірні договори іпотек, які укладались з приводу нерухомого майна недійсними, оскільки таке майно придбано за час її шлюбу із відповідачем [PERSON] , а тому є спільною сумісною власністю подружжя і згоди на його передачу в іпотеку вона не надавала. Ухвалою судді від 30 серпня 2021 року відкрито провадження у вказаній справі за правилами загального позовного провадження. 03 листопада 2021 року судом отримано та зареєстровано заперечення щодо позову від приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Савки В. І. у яких останній вказує проте, що при посвідченні оспорюваних договорів іпотеки сумнівів щодо встановлення належності [PERSON] нерухомого майна предмета вищевказаних іпотечних договорів у нього не виникло. А також при проведенні приватним нотаріусом відповідних пошуків у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно не було виявлено будь-якої заборони відчуження або арешту майна. Окрім цього, з поданих [PERSON] документів, заяв, наданих ним відомостей та інформації, інформації Єдиних державних реєстрів на момент посвідчення оспорюваних іпотечних договорів, не можна було встановити те, що нерухоме майно предмет оспорюваних іпотечних договорів являлося спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] , т а відповідно не існувало підстав для винесення постанови про відмову у вчиненні нотаріальних дій посвідчення іпотечних договорів. Таким чином, приватний нотаріус Савка В. І. просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] адвокат Білецький Н. Т. подав відзив на позовну заяву, у якому вказує, що позов не визнає, вважає його безпідставним та таким, що не підлягає до задоволення. Зазначає, що на підставі укладеного договору іпотеки у АТ «Кредобанк» виникло право вимоги до [PERSON] . Вважає, що заявлений позивачем у позові спосіб захисту прав не може бути ефективним способом захисту прав позивача з огляду на те, що позивач ставить питання про визнання недійсним ряду договорів іпотеки, іпотека за якими припинилася. Таким чином, просить відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . У відзиві представник відповідача АТ «Кредобанк» вказує, що позивач не об`єктивно подає суду викладені обставини та ігнорує ряд норм цивільного права та підзаконних нормативно правових актів, окрім того хибно наводить суду актуальну судову практику в сфері іпотечних правовідносин, що обґрунтовуємо наступними доводами. Представник АТ «Кредобанк» звертає увагу суду на те, що оскаржувані іпотечні договори укладено з дотриманням існуючих в законодавстві вимог, а саме нотаріально посвідчені, у письмовій формі з дотриманням вимог щодо змісту, статусу особи іпотекодавця та статусу майна, яке передавалось в іпотеку. Жодних застережень та/або зауважень, що могли б містити інформацію про перешкоди в укладенні даних правочинів приватним нотаріусом, інформацією наявною в державних реєстрах або інформації повідомленої іпотекодавцем або відповідні відмітки в документах, що посвідчують особу власника майна (іпотекодавця) встановлено при укладенні даних правочинів не було, отже іпотекодержателем добросовісно прийнято даний вид забезпечення виконання зобов`язання від іпотекодавця. Крім цього, на момент укладення оспорюваних правочинів іпотекодавець [PERSON] був єдиним зареєстрованим власником майна, на момент укладення оспорюваних договорів спір навколо іпотечного майна був відсутній, а тому задоволення вимог позивача суперечить захисту інтересів добросовісного іпотекодержателя. Враховуючи викладене, просить відмовити у задоволені позовної заяви [PERSON] до [PERSON] , Приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Савка Володимир Ігорович та АТ «КРЕДОБАНК» про визнання договорів недійсними з причин необґрунтованості. Ухвалою суду від 10 грудня 2021 року зупинено провадження у даній цивільній справі до набрання законної сили рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у цивільній справі №607/22205/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання шлюбу недійсним. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 24 лютого 2022 року ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 10 грудня 2021 року скасовано, а справу направлено для продовження розгляду до суду першої інстанції. Протокольною ухвалою суду 12 квітня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явилася. Її представник адвокат Пересоляк О. С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив суд їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві, у раніше поданих заявах та письмових поясненнях. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явився. Його представник адвокат Матвіяс А. Б. у судовому засіданні заперечив щодо задоволення позовних вимог. Вказав, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки укладений між [PERSON] та [PERSON] шлюб носив формальний характер та був спрямований на організацію виїзду за кордон [PERSON] , зокрема на постійне місце проживання у Федеративній Республіці Німеччина. Вказав, що сторони фактично не підтримували шлюбних стосунків, не вели спільного господарства, не проживали як чоловік та дружина, а тому майно набути відповідачем [PERSON] за період фіктивного шлюбу не може вважатись спільним сумісним майном подружжя. Крім цього, представник відповідача адвокат Матвіяс А.Б. просить застосувати у справі строк позовної давності, оскільки право власності на нерухоме майно титульного власника виникло більше трьох років тому, та відмовити у задоволенні вимог позивача, який пропустив строк звернення до суду за захистом порушених прав. Відповідач - приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Савка В. І. у судове засідання не з`явився. Суд, дослідивши та оцінивши докази у справі, заслухавши пояснення учасників справи вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення у повному обсязі виходячи із наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , 19.06.2009 року уклали шлюб, про що зроблено запис № 5641/2009 від 19 червня 2009 року Муніципалітетом Теннер Королівства Данії. Як вбачається з рішення суду від 01 лютого 2016 року у справі № 607/18886/15-ц даний шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Рішення суду набрало законної сили. Відповідно до акту від 14.09.2011 р. приймання-передачі приміщень згідно договору про інвестиційну діяльність (пайову участь) у реконструкції павільйону під адміністративно-торговий заклад від 21.08.2009 р. та правочину про внесення змін до договору від 21.08.2009 р., укладеним між генеральним директором «Тернопіль Вечірній» (сторона 1) та [PERSON] (сторона 2), про те, що на підставі договору про інвестиційну діяльність (пайова участь) у реконструкції павільйону за адресою [ADDRESS] під адміністративно-торговий заклад та правочину, сторона 1 передала, а сторона 2 прийняла приміщення № 1 загальною площею 86,3 кв. м.. Як вбачається з копії рішення Виконавчого комітету Тернопільської міської ради від 08 грудня 2011 року № 2091 «Про оформлення права власності за [PERSON] та ПАТ «Укртелеком»», вирішено оформити право власності за [PERSON] на: приміщення № 1 загальною площею 86,3 кв. м. адміністративно-торгового залу за адресою [ADDRESS] ; приміщення № 2 загальною площею 458,2 кв. м. адміністративно-торгового залу за адресою [ADDRESS] . Згідно свідоцтва на право власності на нерухоме майно, серії [NUMBER] , виданого виконкомом Тернопільської міської ради, [PERSON] на праві приватної власності належить нежиле приміщення, адміністративно-торгового закладку, загальною площею 86,3 кв. м., адреса об`єкта: [ADDRESS] . Відповідно до свідоцтва на право власності на нерухоме майно, серії [NUMBER] , виданого виконкомом Тернопільської міської ради, [PERSON] на праві приватної власності належить нежиле приміщення, адміністративно-торгового закладку, загальною площею 458,2 кв. м., адреса об`єкта: [ADDRESS] . 01 лютого 2013 року, з метою забезпечення зобов`язань, між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки. Відповідно до даного договору іпотеки, предметом іпотеки є об`єкт нерухомого майна нежиле приміщення, адміністративно-торгового закладу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 458,2 кв. м.. Загальна заставна вартість предмету іпотеки визначається сторонами у сумі 2\~460\~348,30 гривень. Договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савкою В. І. від 01 лютого 2013 року, за реєстровано в реєстрі за № 79. 28 жовтня 2013 року ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] уклали договір наступної іпотеки. Цей договір наступної іпотеки забезпечує виконання зобов`язань ТОВ «ТАНФОРАН». 28 жовтня 2013 року для забезпечення виконання позичальником вимог іпотекодержателя за генеральним договором № 62/13 про здійснення кредитування, відповідно до якого позичальник передав банку в іпотеку нерухоме майно: нежиле приміщення, адміністративно-торгового закладу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , що належать Іпотекодавцю - [PERSON] , номер за ДРФОПП України - 2687819637, загальна площа приміщень 458,2 кв.м.. Договір зареєстрований за № 1254. 20 жовтня 2016 року, з метою забезпечення зобов`язань, між ПАТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки. Відповідно до даного договору іпотеки, предметом іпотеки є об`єкт нерухомого майна нежиле приміщення, адміністративно-торгового закладу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 86,6 кв. м.; предметом наступної іпотеки є об`єкт нерухомого майна нежиле приміщення, адміністративно-торгового закладу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 458,2 кв. м.. Загальна заставна вартість предмету іпотеки визначається сторонами у сумі 11\~646\~885,00 гривень. Договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савкою В. І. від 20 вересня 2016 року, за реєстровано в реєстрі за № 1623. 26 грудня 2019 року, з метою забезпечення зобов`язань, між АТ «Кредобанк» та [PERSON] укладено договір іпотеки. Відповідно до даного договору іпотеки, предметом іпотеки є об`єкт нерухомого майна нежиле приміщення, адміністративно-торгового закладу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 86,6 кв. м.; предметом наступної іпотеки є об`єкт нерухомого майна нежиле приміщення, адміністративно-торгового закладу, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 458,2 кв. м.. Загальна заставна вартість предмету іпотеки визначається сторонами у сумі 13\~120\~800,00 гривень. Договір посвідчено приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савкою В. І. від 26 грудня 2016 року, за реєстровано в реєстрі за № 3413. Представником відповідача [PERSON] адвокатом Матвіясом А. Б. подано до суду клопотання про приєднання доказів, а саме копію розписки [PERSON] про отримання коштів у сумі 85\~000 євро за сприяння в отриманні дозволу на постійне проживання у Федеративній Республіці Німеччина шляхом укладення фіктивного шлюбу з [PERSON] та з інших питань від 10.08.2009 року. Однак вказаний документ судом до уваги не береться, оскільки копію розписки подано суду із порушення процесуальних строків, а саме після завершення підготовчого провадження у справі. Згідно листа Тернопільської обласної прокуратури від 25.09.2020 р. № 00/2-33 вих.20 адвокату Пересоляку О. С. повідомлено, що за результатами його повідомлення про вчинення кримінального правопорушення від 20.09.2020 Тернопільської обласною прокуратурою внесені відомості до ЄДР за № 42020210000000242 від 24.09.2020 за ч. 4 ст. 190 КК України. Досудове розслідування здійснюватиметься Тернопільським ВП ГУНП у Тернопільській області, процесуальне керівництво Тернопільської обласною прокуратурою. Як вбачається з Витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань від 24.09.2020, номер кримінального провадження 42020210000000242, на адресу Тернопільської обласної прокуратури надійшло повідомлення адвоката Пересоляк О. С. від 20.09.2020 про вчинення кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України [PERSON] в частині заволодіння грошовими коштами [PERSON] за укладеним кредитним договором. Правовідносини щодо застави нерухомості (іпотеки) регулюються Законом України «Про іпотеку», відповідно до якого законодавство України про іпотеку базується на Конституції України та складається, у тому числі, з ЦК України. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з пунктом 1 частини другої статті 16 ЦК України одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права, що в рівній мірі означає як наявність права, так і його відсутність або й відсутність обов`язків. Отже, виходячи із загальних засад цивільного законодавства та судочинства, права особи на захист в суді порушених або невизнаних прав, рівності процесуальних прав і обов`язків сторін, слід дійти висновку про те, що заявлені позивачем вимоги є належним способом захисту порушеного права згідно частини другої статті 16 ЦК України. За приписами частин 1-3 статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Згідно із частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин) (частина 3 статті 215 ЦК України). Відповідно до статті 1 Закону України «Про іпотеку» іпотекою визнається вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника в порядку, встановленому цим Законом. Іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії договору іпотеки. Закінчення строку дії кредитного договору не звільняє сторони від виконання зобов`язань (частина четверта статті 631 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Статтею 17 Закону України «Про іпотеку» передбачено підстави припинення іпотеки, серед яких, зокрема, зазначено, що іпотека припиняється у разі припинення основного зобов`язання або закінчення строку дії іпотечного договору та визнання договору іпотеки недійсним. Відповідно до частини 1 статті 18 Закону України «Про іпотеку» іпотечний договір укладається між одним або декількома іпотекодавцями та іпотекодержателем у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню. Іпотечний договір повинен містити такі істотні умови: 1) для іпотекодавця та іпотекодержателя - юридичних осіб відомості про: для резидентів - найменування, місцезнаходження та ідентифікаційний код в Єдиному державному реєстрі юридичних та фізичних осіб - підприємців; для нерезидентів - найменування, місцезнаходження та державу, де зареєстровано особу; для іпотекодавця та іпотекодержателя - фізичних осіб відомості про: для громадян України - прізвище, ім`я, по батькові, адресу постійного місця проживання та індивідуальний ідентифікаційний номер у Державному реєстрі фізичних осіб - платників податків та інших обов`язкових платежів; 2) зміст та розмір основного зобов`язання, строк і порядок його виконання та/або посилання на правочин, у якому встановлено основне зобов`язання; 3) опис предмета іпотеки, достатній для його ідентифікації, та/або його реєстраційні дані; 4) посилання на видачу заставної або її відсутність. Згідно зі статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема, із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (стаття 328 ЦК). Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно) (ч. 1 ст. 355 ЦК України). Спільна власність двох або більше осіб без визначення часток кожного з них у праві власності є спільною сумісною власністю (ч. 1 ст. 368 ЦК України). Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (ч. 3 ст. 368 ЦК України). Тобто, набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу. Отже, враховуючи той факт, що спірне майно набуте [PERSON] під час перебування у шлюбі з позивачкою, на нього поширюється статус спільного сумісного майна подружжя. Частиною 1 ст. 321 ЦК України визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними (ч. 1 ст. 369 ЦК України). Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. У разі вчинення одним із співвласників правочину щодо розпорядження спільним майном вважається, що він вчинений за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена (ч. 2 ст. 369 ЦК України). Правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень (ч. 4 ст. 369 ЦК України). Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Таким чином, можна дійти висновку, що відсутність нотаріально посвідченої згоди іншого зі співвласників (другого з подружжя) на укладення договору позбавляє співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень на укладення договору про розпорядження спільним майном. Укладення такого договору свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. Крім того, правовою позицією Верховного Суду від 7 жовтня 2015 року у справі № 6-1622цс15 та постановами від 07.09.2016 року по справі № 6-727цс16 та від 12 вересня 2012 року в справі за № 6-88цс12 передбачено, що відповідно до частини другої статті 369 ЦК України та частини другої статті 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Також Верховний Суд вказує, що поняття, зміст права власності та його здійснення закріплено у статтях 316, 317, 319 ЦК України, аналіз яких свідчить, що право власності має абсолютний характер, його зміст становлять правомочності власника з володіння, користування і розпорядження належним йому майном. Забезпечуючи всім власникам рівні умови здійснення своїх прав, держава гарантує власнику захист від порушень його права власності з боку будь-яких осіб. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Відповідності до статті 63 Сімейного кодексу, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно із частиною першою статті 65 СК чоловік та дружина розпоряджаються майном, яке є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. Зважаючи на те, що договір іпотеки підлягає нотаріальному посвідченню, а іпотека як обтяження нерухомого майна - державній реєстрації, згода другого з подружжя згідно із пунктом 2 частини третьої статті 65 СК України повинна бути нотаріально засвідчена. Другий з подружжя у разі укладення договору іпотеки без його згоди має право в судовому порядку оскаржити дійсність цього договору в силу частини другої статті 65 СК України. Згідно з частиною першою статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно із частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Судом встановлено, що між [PERSON] та банком було укладено договори іпотеки, а в забезпечення виконання зобов`язань за договорами передано в іпотеку банку нерухоме майно, яке належала «чоловіку» на праві власності, посвідчених приватним нотаріусом зареєстрованого в Державному реєстрі правочинів та в Державному реєстрі прав власності на нерухоме майно. Крім того, судом встановлено, що вказане нерухоме майно набуто сторонами за час шлюбу. Відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Розірвання шлюбу не тягне за собою зміну правового статусу майна подружжя. Таке майно залишається їх спільною сумісною власністю. Тобто лише після вирішення питання про поділ майна, яке є спільною сумісною власністю, виділення конкретних часток кожному зі співвласників, таке майно набуває статусу спільної часткової власності чи особистої приватної власності. Якщо майно, яке є спільною частковою власністю, передано в іпотеку без згоди інших співвласників, то наявність цих обставин свідчить про невідповідність договору іпотеки актам цивільного законодавства, що є підставою для визнання такого правочину недійсним відповідно до положень частини першої статті 203, частини першої статті 205 ЦК України. За таких обставин суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення, оскільки спірне нерухоме майно, яке передавалось [PERSON] в іпотеку, є спільною сумісною власністю [PERSON] та [PERSON] , як колишнього подружжя, і враховучи відсутність письмової нотаріально засвідченої згоди позивача [PERSON] на укладення колишнім чоловіком, як подружжям, договору іпотеки, за яким мало місце розпорядження спільним майном подружжя, а тому такий правочин є недійсним, оскільки суперечить положенням закону, зокрема ч.3 ст. 65 СК України. Такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Суд не бере до уваги заперечення представника відповідача АТ «Кредобанк» про те, що спірні договори іпотеки укладались із дотриманням вимог чинного законодавства, оскільки посвідчувались нотаріально і в ході їх посвідчення нотаріусом не було встановлено жодних перешкод для їх укладення, оскільки за результатами розгляду справи судом встановлено, що предметом оспорюваних договорів було нерухоме майно співвласником якого була позивач [PERSON] , яка не надавала нотаріально посвідченої згоди на його укладення, що суперечить вимога закону та є підставою для визнання оспорюваних договорів недійсними. Посилання представника відповідача [PERSON] адвоката Матвіяса А.Б. на те, що укладений між сторонами шлюб є фіктивним судом до уваги не береться за недоведеністю вказаної обставини. Твердження адвоката Матвіяса А.Б. про те, що позивачем пропущений строк звернення до суду за захистом порушених прав, оскільки право власності на нерухоме майно титульного власника виникло більше трьох років тому, не заслуговують на увагу, оскільки представник позивача адвокат Пересоляк О.С. вказав, що позивач [PERSON] не пропустила трирічний строк позовної давності, оскільки про порушення своїх прав, як співвласника нерухомого майна вона дізналась у вересні 2020 року, ознайомившись із інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, згідно якої належне їй нерухоме майно, яке є предметом оспорюваних договорів іпотек, перебувало в іпотеці, на що вона згоди не давала та у визначений законом строк, а саме 29.07.2021 року, звернулась до суду за захистом порушених прав. Таке твердження адвоката Пересоляка О.С. суд вважає обґрунтованим та таким, що заслуговує на увагу, оскільки відповідно до положень ч.2 ст. 72 СК України до вимоги про поділ майна, заявленої після розірвання шлюбу, застосовується позовна давність у три роки. Позовна давність обчислюється від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності. Враховуючи те, що про порушення своїх прав позивач дізналась у вересні 2020 року та звернулась до суду за захистом порушених прав 29.07.2021 року, а тому відсутні підстави стверджувати що позивачем пропущений строк позовної давності. Посилання сторони відповідача на те, що позовні вимоги не підлягають до задоволення, оскільки іпотека за рядом договорів припинилась, зокрема: за договором іпотеки від 01.02.2013 року № 79 та договором іпотеки від 28.10.2013 року № 1254 не заслуговують на увагу, оскільки є голослівними, так як в підтвердження вказаного - суду не подано жодного доказу, в той час як, відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Вказаних положень цивільно-процесуального законодавства стороною відповідачів не дотримано. Крім цього, суд зазначає, що припинення договору не може вважатись перешкодою для визнання його недійсним, оскільки суд дає оцінку дотримання вимог законодавства на момент його укладення договору. В обґрунтування наведеного суд зазначає, що поняття «юридичний спір» має тлумачитися широко, виходячи з підходу Європейського суду з прав людини до тлумачення поняття «спір про право» (§1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Зокрема, ЄСПЛ зазначив, що відповідно до духу конвенції поняття «спір про право» має розглядатися не суто технічно, йому слід надавати сутнісного, а не формального значення. Відповідно до ч.1 ст.2 ЦПК завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. З урахуванням викладеного відсутність предмета спору унеможливлює вирішення справи по суті незалежно від обґрунтованості позову, а відповідно, і здійснення ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів осіб. Прикладами відсутності предмета спору можуть бути дії сторін чи настання обставин, якщо між сторонами у зв`язку із цим не залишилося неврегульованих питань або самими сторонами врегульовано спірні питання. Вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен установити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх учинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та в разі задоволення позовних вимог зазначати в судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин. Якщо предметом спору у справі є недійсність договору й такий договір визнається недійсним з моменту вчинення, розірвання сторонами договору, виконаного повністю або частково, не позбавляє сторони права на звернення до суду з позовом про визнання такого договору недійсним. Так само не перешкоджає поданню відповідного позову закінчення строку дії оспорюваного правочину до моменту подання позову. Така правова позиція викладена Верховним Судом у постанові № 394/30119. Враховуючи те, що спірні договори іпотеки порушують права позивача, як співвласника майна, а тому остання також має право на звернення до суду з позовом про визнання оспорюваних договорів недійсними. З огляду на наведене, враховуючи той факт, що нерухоме майно, співвласником якого є позивач, було передано у іпотеку без її згоди суд вважає, що слід визнати недійсним договір іпотеки, укладений 28.10.2013 року між [PERSON] та акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савка Володимиром Ігоровичем і зареєстрований за №1254; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 20.09.2016 року між [PERSON] та акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савка Володимиром Ігоровичем і зареєстрований за №1623; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 26.12.2019 року між [PERSON] та акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савка Володимиром Ігоровичем і зареєстрований за №3413; визнати недійсним договір іпотеки, укладений 01.02.2013 року між [PERSON] та акціонерним товариством «КРЕДОБАНК» посвідчений приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Савка Володимиром Ігоровичем і зареєстрований за №79. Крім того, відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] у користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати у розмірі 2724 грн. судового збору. Суд вважає, що судові витрати у справі слід покласти на відповідача [PERSON] , оскільки останнім, на думку суду, порушено права позивача, так як він не поставив до відома як нотаріуса, який посвідчував оспорювані договори іпотеки, так і АТ «Кредобанк», як сторону договорів іпотеки, що він перебував у зареєстрованому шлюбі, під час якого набуте нерухоме майно, яке передавалось в іпотеку. На підставі викладеного та

Outcome: approved