Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

19 вересня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області із вимогами про визнання незаконного рішення № 788-26/VІІ Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області таким, що завдало йому моральної шкоди, та стягнення моральної шкоди у розмірі 62800 гривень. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що 28 листопада 2019 року він звернувся до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в балці «Військова». 29 листопада 2019 року відповідач виніс протиправне рішення № 788-26/VІІ, яким йому було відмовлено у наданні такого дозволу. З вказаним рішенням він не погодився, тому оскаржив його у судовому порядку. 25 серпня 2020 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/205/20 його позовні вимоги задоволено в повному обсязі: визнано протиправним та скасовано рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 788-26/VІІ від 29 листопада 2019 року; зобов`язано Любимівську сільську раду Дніпровського району Дніпропетровської області надати [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га із земель комунальної власності відповідно до клопотання від 28 листопада 2019 року № 1599. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року вказане рішення суду залишено без змін. 17 вересня 2020 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням про виконання рішення суду по справі № 160/205/20 від 25 серпня 2020 року, однак 06 жовтня 2020 року він отримав поштою відповідь (рішення) виконавчого комітету Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області за № 1165 від 24 серпня 2020 року, яким йому фактично відмовлено у виконанні рішення суду та зазначено про оскарження даного рішення в апеляційному порядку. З даним рішенням позивач не погодився, тому він його оскаржив у судовому порядку. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/14100/20 його позовні вимоги було задоволено частково. Зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 17 вересня 2020 № 1845. Зазначає, що дотепер, відповідач дозвіл на розробку землеустрою йому не надав, його клопотання від 17 вересня 2020 року повторно не розглянув. Вказує, що викладене свідчить про те, що у судах двох інстанцій встановлено факт порушення відповідачем його прав і законних інтересів, а також факт порушення відповідачем принципу належного врядування і обов`язків, передбачених ст. 19 Конституції України по відношенню до громадянина України. Також зазначає, що вищевказані дії відповідача були пов`язані із порушенням законного порядку розгляду його клопотань і, як наслідок, винесення протиправних рішень, порушено його право на безоплатне отримання у власність земельної ділянки відповідно до вимог ст. ст. 116-118 ЗК України в балці «Військова». Цим було принижено його гідність, оскільки протиправне перешкоджання в реалізації прав і законних інтересів практикою ЄСПЛ визначається як завдання моральних страждань, і у даному випадку вони виразилися у його душевних переживаннях, почуття образи й несправедливості по відношенню до нього зі сторони органів владних повноважень, зміні нормального життєвого ритму, що змушувало його прикладати додаткові зусилля для захисту своїх прав (звертаючись до суду та правоохоронних органів), витрачати свій особистий час, а також час, відведений для відпочинку і роботи, зазнавати душевних переживань із за тривалого почуття невизначеності. Ухвалою суду від 06 жовтня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 16 годину 00 хвилин 30 листопада 2021 року (а. с. 19), копія якої надіслана відповідачу 19 жовтня 2021 року за вихідним № 21537/21-вих/2/204/2290/21 (а. с. 20). 25 листопада 2021 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшов відзив сільського голови Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області Широких Є. на позовну заяву (а. с. 22-33), в якому він позовні вимоги не визнає, проти задоволення позову заперечує. В обґрунтування відзиву вказано, що 17 вересня 2020 року позивач повторно звернувся до відповідача із клопотанням № 1845 про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність за рахунок земель комунальної власності для ведення особистого селянського господарства на території Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області. 24 вересня 2020 року листом Виконавчого комітету Любимівської сільської ради [PERSON] було повідомлено, що його клопотання буде розглянуто на сесії Любимівської сільської ради після набуття рішенням суду законної сили та повідомлено про недоцільність та відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Не погодившись зі вказаним рішенням, у жовтні 2020 року, [PERSON] звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду із позовом. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року у справі № 160/14100/21, яке 27 квітня 2021 року набрало законної сили, адміністративний позов [PERSON] задоволено частково, зобов`язано Любимівську сільську раду повторно розглянути клопотання [PERSON] від 17 вересня 2020 року № 1845. На виконання вказаного рішення суду, 15 липня 2021 року Любимівська сільська рада Дніпровського району Дніпропетровської області повторно розглянула клопотання [PERSON] від 17 вересня 2020 року № 1845 та, враховуючи висновки й рекомендації постійної комісії з питань містобудування, будівництва, земельних відносин та охорони природи, вирішила відмовити [PERSON] у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області у зв`язку з не набранням більшості голосів депутатів від загального складу ради за результатами відкритого поіменного голосування, про що ухвалила відповідне рішення № 570-10/VIII від 15 липня 2021 року. Відповідач наголошує на тому, що на момент звернення позивача до суду з вказаним позовом, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/14100/20 від 26 березня 2021 року виконано в повному обсязі, про що свідчить вищевказане рішення ради. Відповідач вважає, що позовні вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди у розмірі 68000 гривень є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню, оскільки позивачем конкретно не визначено, в чому полягає завдана йому моральна шкода, яких душевних страждань він зазнав в наслідок протиправних дій відповідача як суб`єкта владних повноважень та чим це підтверджується. Вказано на те, що правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, не є аналогічними тим, що підпадають під регулювання Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», на які посилається позивач. Також відповідач зазначає про те, що з позовної заяви та доданих до неї матеріалів не вбачається встановлення причинно-наслідкового зв`язку між негативними емоціями [PERSON] та відмовою Любимівської сільської ради у наданні йому дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства. Разом з цим, вказано на те, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди у розмірі 62800 гривень, який обрахований на основі методики О. Ерделевського , є необґрунтованим та таким, що не знайшов відображення у чинних законодавчих актах України та правових висновках Верховного Суду. Тому вважає, що заявлений позивачем розмір моральної шкоди у розмірі 62800 гривень не відповідає приписам розумності та справедливості. Крім того вказано на те, що задоволення позовних вимог у розмірі 62800 гривень призведе до додаткових значних витрат місцевого бюджету Любимівської сільської ради, що у свою чергу, зменшить обсяг коштів місцевого бюджету на реалізацію радою та її виконавчим органом наданих їм повноважень та забезпечення населення адміністративними та соціальними послугами не нижче рівня мінімальних потреб. 28 січня 2022 року на адресу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська надійшла відповідь позивача на відзив (а. с. 38-42), в якій він зазначає про те, що твердження відповідача про його повторне звернення до нього 17 вересня 2020 року є протиправним. В обґрунтування зазначає, що дане клопотання позивача містило вимогу не надати дозвіл, а саме вимогу про виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 160/205/20, яким раду було зобов`язано надати позивачу дозвіл на розробку проектної документації, а також вимогу позивача про відшкодування моральної шкоди й надання інформації про видані раніше дозволи на розроблення проекту землеустрою по земельній ділянці, яка була об`єктом прагнення позивача. Вказано, що відповідач стверджує про те, що, прийнявши рішення № 570-10/VIII від 15 липня 2021 року, ним було повністю виконано рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року у справі № 160/14100/20. Однак, дане твердження не відповідає дійсності, оскільки рішення судді зобов`язувало відповідача розглянути клопотання позивача від 17 вересня 2020 року № 1845, яке містило в собі три вищевказані вимоги. При цьому рішення ради не містити відомостей про результат розгляду пунктів № 2 та № 3 даного клопотання. Щодо тверджень відповідача про невизначеність позивача щодо завданої йому моральної шкоди останній зазначає наступне. Так, в пункті 3 позовної заяви позивачем вказано, що моральної шкоди він зазнав в наслідок винесення протиправного рішення відповідачем, у зв`язку з чим відбулося порушення його права на безоплатне отримання земельної ділянки в балці «Військова» відповідно до вимог ст. ст. 116-118 ЗК України. Для відновлення його порушеного права йому довелося звертатися до суду (двох інстанцій) і правоохоронних органів. Отже, протиправна поведінка відповідача завдала йому, у даному випадку, душевних переживань та почуття образи й несправедливості по відношенню до нього (людини, яка має соціальний статус ветерана війни) зі сторони органів владних повноважень, зміни нормального життєвого ритму, що змушувало його прикладати додаткові зусилля для захисту своїх прав, витрачати свій особистий час (відведений для роботи та відпочинку) і зазнавати душевних переживань із-за тривалого почуття невизначеності. Також вказує на те, що винесення відповідачем рішення № 788-26/VII від 29 листопада 2019 року і є причиною душевного почуття образи і несправедливості позивача по відношенню до нього, що змушувало його прикладати додаткові зусилля для захисту своїх прав, витрачати свій особистий час, звертатися до суду і правоохоронних органів, змінювати свій життєвий ритм, що вказує на безпосередній причинно-наслідковий зв`язок між даними обставинами. Вказує на те, що методика Ерделевського 18 січня 2019 року внесена в Реєстр судових методик за № 14.1.75 та схвалена Науково-методологічною радою з проблем судових експертиз при Міністерстві юстиції України й рекомендована до впровадження рішенням вченої Ради Харківського науково-дослідного інституту судових експертиз імені професора М.С. Бокаріуса. Тому дана методика є офіційною та має широке застосування у судовій практиці. Твердження відповідача про те, що задоволення позовних вимог призведе до додаткових значних витрат місцевого бюджету є незаконним та невмотивованим, оскільки принцип належного врядування полягає в обов`язку діяти у послідовний та законний спосіб, а також надавати справедливе відшкодування потерпілій стороні, якій внаслідок порушення даного принципу було завдано шкоди. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій він позовні вимоги підтримує, прохає задовольнити (а. с. 52). Відповідач в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 51), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог з огляду на наступне. Судом встановлено, що 28 листопада 2019 року за вхідним № 1599 позивач звернувся до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області з клопотанням про надання дозволу на розробку проекту землеустрою для відведення земельної ділянки для ведення особистого селянського господарства в балці «Військова». Рішенням Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 29 листопада 2019 року № 788-26/VII «Про розгляд клопотання [PERSON] щодо надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтованою площею 2,0000 га», [PERSON] відмовлено у наданні такого дозволу (а. с. 13 та на звороті). Позивач не погодився з вказаним рішенням ради, тому оскаржив його у судовому порядку. 25 серпня 2020 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/205/20 позовні вимоги [PERSON] до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язати вчинити певні дії, задоволено в повному обсязі: визнано протиправним та скасовано рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 788-26/VІІ від 29 листопада 2019 року «Про розгляд клопотання [PERSON] щодо надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0000 га»; зобов`язано Любимівську сільську раду Дніпровського району Дніпропетровської області надати [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га із земель комунальної власності відповідно до клопотання від 28 листопада 2019 року № 1599 (а. с. 6-12). Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року вказане рішення суду залишено без змін. 17 вересня 2020 року позивач звернувся до відповідача з клопотанням № 1845 (а. с. 41-42), в якому він просив відповідача, на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року по справі № 160/205/20, надати йому дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га із земель комунальної власності відповідно до його клопотання від 28 листопада 2019 року. Також позивач просив відповідача надати йому інформацію про надання дозволів на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки в районі балки «Військова» в межах запитуваної території по його клопотанню від 28 листопада 2019 року № 1599, зазначених у графічних матеріалах до нього за період часу з 01 січня 2018 року по 17 вересня 2020 року. Крім того, позивач просив відповідача відшкодувати йому моральні страждання (шкоду), понесену внаслідок прийняття протиправного рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 788-26/VІІ від 29 листопада 2019 року про розгляд клопотання [PERSON] від 28 листопада 2019 року № 1599 у розмірі 21404 гривні 44 копійки. 24 вересня 2020 року виконавчим комітетом Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області за вихідним № 1165 надано відповідь позивачу, в якій останнього повідомлено про те, що його клопотання буде розглянуто на сесії Любимівської сільської ради після набуття рішенням суду законної сили, та повідомлено про недоцільність та відсутність правових підстав для відшкодування моральної шкоди. Не погодившись за вказаною відповіддю відповідача позивач оскаржив її у судовому порядку. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26 березня 2021 року у справі № 160/14100/20 позовні вимоги [PERSON] до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання протиправною бездіяльність та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, задовольнити частково: зобов`язано відповідача повторно розглянути клопотання позивача від 17 вересня 2020 року № 1845. Рішенням Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області від 15 липня 2021 року № 570-10/VIIІ «Про повторний розгляд клопотання [PERSON] про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства», [PERSON] відмовлено у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, орієнтовною площею 2,0000 га, з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області, у зв`язку з не набранням більшості голосів депутатів від загального складу ради за результатами відкритого поіменного голосування. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів може бути, в тому числі, і відшкодування матеріальної та моральної (немайнової) шкоди. Згідно з вимогами ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Відповідно до вимог ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Приписами ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Неналежне виконання органами державної влади чи місцевого самоврядування своїх повноважень, що призвело до порушення прав людини, свідчить про невиконання державою в особі відповідного органу її головного обов`язку перед людиною - утверджувати та забезпечувати її права. Такий правовий висновок викладений у постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 22 січня 2020 року у справі № 560/798/16-а. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Нормами ст. 23 ЦК України встановлено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав та законних інтересів. Крім того, ч. 2 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Приписами ч. 3 ст. 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Порядок відшкодування шкоди завданої органом державної влади визначений статтями 1173-1176 ЦК України та Законом України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». У п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як роз`яснено в п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Згідно з роз`ясненнями, наведеними у п. 9 постанови Пленуму, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10 квітня 2019 року у справі № 464/3789/17. Так, зокрема, Верховний Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. При цьому, в силу ст. 1173 ЦК України шкода відшкодовується незалежно від вини відповідача, а протиправність його дій та рішень презюмується - обов`язок доказування їх правомірності покладається на відповідача (ч. 2 ст. 77 КАС України). При цьому слід виходити з презумпції, що порушення прав людини з боку суб`єктів владних повноважень прямо суперечить їх головним конституційним обов`язкам (ст. 3. 19 Конституції України) і завжди викликає у людини негативні емоції. Проте, не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. З огляду на те, що рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25 серпня 2020 року у справі № 160/205/20, рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 788-26/VІІ від 29 листопада 2019 року «Про розгляд клопотання [PERSON] щодо надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0000 га», яким порушено право позивача на безоплатне отримання у власність земельної ділянки у балці «Військова», визнано протиправним та скасовано, суд приходить до висновку, що діями відповідача позивачу була спричинена моральна шкода, яка полягає у душевних переживаннях почуття образи, несправедливості та приниження його, як особи, яка має соціальний статус ветерана війни, що призвело до зміни нормального життєвого ритму позивача, а також змушувало останнього прикладати зусилля для захисту своїх прав, зазнавати душевних переживань із-за тривалого почуття невизначеності, яких він зазнав у зв`язку з протиправною поведінкою щодо нього. Вимоги про відшкодування моральної шкоди у сумі 62800 гривень позивач пов`язував з тривалим почуттям невизначеності, оскільки він змушений тривалий час оскаржувати незаконне рішення відповідача в судовому порядку в двох інстанціях. Окрім того, тривала боротьба за свої права на отримання земельної ділянки виснажує його, в нього з`явилося почуття несправедливості та образи, оскільки, не дивлячись на оскарження дій відповідача в судовому порядку та ухвалення рішення на користь позивача, дане рішення відповідачем так і не виконано. При цьому відповідач у відзиві на позовну заяву зазначає, що рішення не прийнято через недостатність голосів депутатів від загального складу ради за результатами відкритого поіменного голосування. Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 15 січня 2009 року у справі «Бурдов проти Російської Федерації» звернув увагу на те, що коли йдеться про моральну шкоду, існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале провадження даватиме підстави для відшкодування моральної шкоди. Суд вважає таку презумпцію особливо незаперечною у випадку надмірної затримки у виконанні державою винесеного проти неї судового рішення, враховуючи те, що недотримання державою свого зобов`язання з повернення боргу після того, як заявник, пройшовши через судовий процес, домігся успіху, неминуче викликатиме у нього почуття розпачу. У згаданому рішенні йдеться про надмірну затримку у виконанні державою судового рішення, винесеного проти неї. Проте, цей підхід може застосовуватися до будь-яких адміністративних процедур, що затримуються на тривалий час внаслідок протиправних дій (бездіяльності) держави. Верховний суду у своїй постанові від 15 серпня 2019 року у справі № 823/782/16 дійшов висновку, що тривалий не розгляд заяви позивача, ненадання по ній чіткої та зрозумілої, обґрунтованої та вичерпаної відповіді, що зумовило необхідність неодноразового звернення до судів, виконавчої служби, та призвело до порушення прав та інтересів позивача, у тому числі права на інформацію, завдало моральної шкоди. Тобто, коли йдеться про моральну шкоду, існує обґрунтована і водночас спростовна презумпція, що надмірно тривале адміністративне провадження є підставою для відшкодування моральної шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до відповідача ще в листопаді 2019 року. Рішення судом першої інстанції ухвалено у серпні 2020 року, а апеляційною - у грудні 2020 року. Тобто, позивач тривалий час був змушений відстоювати свої права у судовому порядку. При цьому, рішення суду, яке ухвалено на його користь, станом на дату розгляду справи, відповідачем не виконано. Разом з цим, Європейський суду з прав людини у своїх рішеннях «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року та «Антоненков та інші проти України» від 22 листопада 2005 року вказав на те, що порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. 25 серпня 2020 року рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/205/20 позовні вимоги [PERSON] до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язане вчинити певні дії, задоволено в повному обсязі (а. с. 6-12), яким визнано протиправним та скасовано рішення Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області № 788-26/VІІ від 29 листопада 2019 року «Про розгляд клопотання [PERSON] щодо надання земельної ділянки у власність для ведення особистого селянського господарства, орієнтовною площею 2,0000 га», а також зобов`язано Любимівську сільську раду Дніпровського району Дніпропетровської області надати [PERSON] дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки орієнтовною площею 2 га із земель комунальної власності відповідно до клопотання від 28 листопада 2019 року № 1599. Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 23 грудня 2020 року вказане рішення суду залишено без змін. Вказане рішення суду відповідачем, станом на дату розгляду справи, не виконано. Така поведінка свідчить про умисну вину відповідача у правопорушенні (протиправній бездіяльності). З огляду на викладене, суд доходить висновку, що негативні емоції позивача внаслідок порушення його права на безоплатне отримання у власність земельної ділянки, перебуває у причинно-наслідковому зв`язку із діями відповідача, оскільки останнім було ухвалено рішення № 788-26/VІІ від 29 листопада 2019 року, яким було відмовлено позивачу в отриманні вказаної ділянки та, яке визнано судом протиправним й скасовано, через що вважає доведеним факт того, що вказаним діями відповідача, безпосередньо його рішенням № 788-26/VІІ від 29 листопада 2019 року, позивачу завдано моральної шкоди. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 28 лютого 2018 року у справі № 2-1/07 вказала на те, що, звертаючись до суду з позовом щодо відшкодування моральної шкоди, позивачу необхідно також надавати розрахунок розміру відшкодування такої шкоди. Як вбачається з матеріалів справи, позивачем в позовній заяві здійснено розрахунок розміру відшкодування такої шкоди (а. с. 4-5). Вказаний розрахунок позивачем здійснено арифметично правильно. Крім того, Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 210/5258/16-ц дійшла висновку, що сума відшкодування моральної шкоди має бути аргументованою судом з урахуванням критеріїв, зокрема, визначених у ч. 3 ст. 23 ЦК України, в тому числі і тоді, коли таке відшкодування присуджується у сумі суттєво меншій, аніж та, яку просив позивач. Визначаючи співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам, суд виходить з засад розумності та справедливості. Приписами ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно з вимогами ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Вимогами ст. 77 ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Згідно з вимогами ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Нормою ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставі своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. З огляду на викладене, оцінюючи розмір грошового відшкодування моральної шкоди, суд враховує умисну вину відповідача, повторюваність його дій, тривалість порушення, поведінку депутатів, яка свідчить про небажання відповідача виконати судове рішення яке набрало законної сили, зважаючи на завдані позивачу душевні переживання із-за тривалого почуття невизначеності, через ухвалення відповідачем незаконного рішення, яке призвело до виникнення у нього почуття образи та несправедливості, зміни його нормального життєвого ритму, вжиття додаткових зусиль та заходів щодо захисту своїх прав, суд доходить висновку, що позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди є обґрунтованими та такими, що не спростовані стороною відповідача. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] до Любимівської сільської ради Дніпровського району Дніпропетровської області про відшкодування моральної шкоди завданої незаконним рішенням підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак такими, що підлягають задоволенню в повному обсязі. Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги задоволені в повному обсязі, а позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 13 ч. 2 ст. 3 Закону України «Про судовий збір», з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 гривень. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved