Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду із позовом, в якому просить розірвати шлюб з відповідачем, зареєстрований відповідно до Офіційного шлюбного договору під № 109, літера Ф рік 2016, внесеного до журналу відділу реєстрації актів громадянського стану за № 1205 від 08.03.2016 року посвідченого нотаріусом відділу реєстрації актів громадянського стану м. Каїр Арабської Республіки Єгипет, внесеного в реєстр за № 4546 від 08.03.2016 року. В обґрунтування заявлених вимог зазначила, що шлюбний договір було зареєстровано в Посольстві України в Арабській Республіці Єгипет в реєстрі за № 570/717-16, що підтверджує його легальність на території України. Після реєстрації шлюбу сторони проживали в Арабській Республіці Єгипет за адресою реєстрації відповідача, а в травні 2017 року переїхали проживати в Україну по місцю реєстрації позивача, а саме: [ADDRESS] . Відповідачу було надано посвідку на тимчасове проживання на території України за зазначеною адресою терміном до 15.05.2019 року. На початку червня 2018 року відповідач повністю залишив сім`ю та став проживати окремо. З цього часу спільне господарство між ними не ведеться, відповідач не виконував жодних обов`язків покладених на нього законом, як на подружжя, між ними втрачено почуття любові та поваги одне до одного. Вважає збереження сім`ї та примирення з відповідачем неможливим, а подальше перебування в шлюбі із відповідачем суперечить її інтересам. Від шлюбу [INFO] у них народився син [PERSON] , який проживає разом із позивачем та перебуває повністю на її утриманні. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 12.10.2020 року прийнята позовна заява до розгляду, відкрито провадження у справі за останнім відомим місцем проживання відповідача в Україні та призначено до підготовчого судового засідання. Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 29.04.2021 року закрито підготовче провадження та призначено до судового розгляду. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, від представника надійшло клопотання, в якому зазначила, що на протязі чотирьох років, починаючи з червня 2018 року по сьогодні, сторони по справі не підтримують сімейно-шлюбні відносини. Відповідач по справі не підтримує та не цікавиться розвитком спільного сина. З 24.02.2022 року - моменту військового вторгнення російської федерації на територію України та запровадження військового стану в Україні, позивач з сином обмежені в правах щодо вільного переміщення на території інших держав, формальний характер даного шлюбу порушує конституційні права позивача, як громадянки України на свободу та особисту недоторканість. Згідно ч. 1 ст. 58 ЗУ «Про міжнародне приватне право», шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно, до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право», правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, тобто, в даному випадку правом України. Відповідно до ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. На підставі викладеного, просила позовні вимоги позивача по справі задовольнити, а розгляд справи провести без їх участі. Відповідач до суду не з`явився, про день та час слухання справи був належним чином повідомлений, шляхом направлення судових повісток про виклик до суду за останньою відомою адресою місця проживання відповідача в Україні, про що свідчать поштові повідомлення, які знаходяться у матеріалах справи. Заяви про розгляд справи за його відсутність до суду не надходило. Судом було вжито всі можливі заходи, щодо повідомлення відповідача про виклик його до суду, у тому числі шляхом розміщення оголошення на сайті суду про його виклик в судові засідання, однак відповідач в судові засідання не з`являвся. Не скористався своїми правами, не надав до суду відзив проти позову та докази по справі, а тому суд, відповідно до ч. 4 ст.223 ЦПК України, вважає можливим вирішити справу на підставі наявних доказів без участі відповідача. На підставі ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд вважає за можливе провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше, як за зверненням особи, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. У ст. 12 ЦПК України, говориться, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 08 березня 2016 року перебувають у шлюбі, що підтверджується Офіційним шлюбним договором, внесений до журналу відділу реєстрації актів громадянського стану за № 1205 від 08.03.2016 року посвідченого нотаріусом відділу реєстрації актів громадянського стану м. Каїр Арабської Республіки Єгипет, внесеного в реєстр за № 4546 від 08.03.2016 року, залученим до матеріалів справи в копії арабською мовою та українською мовою за офіційним перекладом. Сторони є батьками малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим Оболонським районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві 29.08.2018 року. Порядок урегулювання приватноправових відносин, які хоча б через один із своїх елементів пов`язані з одним або кількома правопорядками, іншими, ніж український правопорядок встановлений Законом України «Про міжнародне приватне право». Відповідно до ч.1 ст. 58 вказаного Закону України шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Згідно ч. 1 та ч. 2 ст. 60 Закону України «Про міжнародне приватне право» правові наслідки шлюбу визначаються спільним особистим законом подружжя, а за його відсутності - правом держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання, за умови, що хоча б один з подружжя все ще має місце проживання у цій державі, а за відсутності такого - правом, з яким обидва з подружжя мають найбільш тісний зв`язок іншим чином. Подружжя, яке не має спільного особистого закону, може обрати право, що буде застосовуватися до правових наслідків шлюбу, якщо подружжя не має спільного місця проживання або якщо особистий закон жодного з них не збігається з правом держави їхнього спільного місця проживання. За ч. 1 ст. 16 цього Закону особистим законом фізичної особи вважається право держави, громадянином якої вона є. Згідно ч.1 ст. 62 наведеного Закону вибір права, передбачений частиною другою статті 60 та статтею 61 цього Закону, має бути здійснений у письмовій формі або явно випливати з умов шлюбного договору. Угода сторін про вибір права, що укладена в Україні, має бути нотаріально посвідчена. Відповідно до ч.1 ст. 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. За даними паспортів позивача та відповідача, долучених до матеріалів справи в копіях, сторони у справі є громадянами різних країн і укладений ними шлюбний договір за правом Арабської Республіки Єгипет не містить умов, які б визначали спільний особистий закон подружжя, проте як встановлено в судовому засіданні останнім місцем проживання подружжя, щонайменше з часу отримання відповідачем посвідки на тимчасове проживання в Україні від 26.05.2017 року, як громадянина АР Єгипет зареєстрованого 13.06.2017 року по [ADDRESS] , тобто за зареєстрованим місцем проживання позивачки, і до 09.04.2019 року є Україна, про що свідчать посвідка на тимчасове проживання в Україні від 26.05.2017 строком дії до 24.05.2018 року та продовжено до 15.05.2019 року та довідка від 29.09.2020 року № 03-11/1171 видана Новопетрівською сільською радою, згідно якої з 09.04.2019 року [PERSON] знятий з реєстрації місця проживання за адресою [ADDRESS] та що узгоджується з відомостями позовної заяви та доданими до неї документами, а тому суд приходить до висновку про застосування до правових наслідків шлюбу сторін і його припинення права України, як права держави, у якій подружжя мало останнє спільне місце проживання. Судом встановлено, що сімейне життя сторін не склалося з причин втрати взаєморозуміння, різних характерів і поглядів на взаємні права і обов`язки подружжя, через що втрачене почуття любові і поваги один до одного, у зв`язку з чим сторони шлюбні стосунки припинили, спільне господарство не ведуть. Згідно ч. 1 ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч. 1 ст. 55 СК України дружина та чоловік зобов`язані спільно піклуватися про побудову сімейних відносин між собою та іншими членами сім`ї на почуттях взаємної любові, поваги, дружби, взаємодопомоги. Положеннями ч. ч. 3, 4 ст. 56 СК України передбачено, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, в тому числі примушування до статевого зв`язку за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України шлюб розривається, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них. В ході розгляду справи, судом перевірена наявність відповідних підстав для розірвання шлюбу. Подальше збереження шлюбу позивач вважає не можливим, оскільки це суперечить їх інтересам. Вирішуючи справу, суд зважає на особливий характер сімейних відносин та їх об`єктивну недоступність для оточуючих, при цьому, бере до уваги наявність у подружжя малолітньої дитини, враховує також її інтереси та зазначає про те, що задля охорони її інтересів є кращим проживання в повній родині, проте зауважує, що зазначені вище та дійсні причини позову про розірвання шлюбу, категоричне заперечення позивача проти збереження шлюбу, вочевидь свідчать про те, що примирення сторін неможливе, подальше спільне життя сторін як подружжя і збереження шлюбу буде суперечити її інтересам, що мають істотне значення, тому відповідно до ч. 2 ст. 104, ч. 3 ст. 105, ч. 1 ст. 110, ст. 112 СК України суд приходить до висновку про наявність підстав для розірвання шлюбу. На підставі викладеного та

Outcome: approved