Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

02 травня 2022 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] та просить розірвати шлюб, укладений 13 серпня 2005 року між сторонами та визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , з урахуванням заяви від 16 травня 2022 року, разом з ним за адресою: [ADDRESS] . Позивач зазначає, що шлюбні стосунки з відповідачем фактично припинені, оскільки спільне життя позивача з відповідачем не склалося через відсутність взаєморозуміння між ними, розходження характерів та поглядів на сімейні відносини та сімейні обов`язки з ведення спільного господарства та виховання дітей, що зробило неможливим збереження шлюбу. Від шлюбу мають дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На момент звернення позивача до суду з даним позовом неповнолітня дитина [PERSON] фактично проживає з матір`ю та має право самостійно визначити своє місце проживання. Натомість малолітня дитини [PERSON] після фактичного припинення шлюбних відносин між сторонами проживає та перебуває на утриманні позивача. Однак, згоди щодо місця проживання дитини [PERSON] у сторін немає, тому однією з позовних вимог є вимога про визначення місця проживання малолітньої дитини з батьком. Ухвалою Світловодського міськрайонного суду Кіровоградської області від 17 травня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження. (а.с. 33-35) Позивач позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив розглянути справу без його участі, про що до суду подав відповідну заяву. (а.с. 31) Відповідач [PERSON] подала до суду заяву, в якій просить розглянути справу без її участі та визнає позовні вимоги в повному обсязі, заперечень проти розірвання шлюбу та щодо визначення місця проживання дитини [PERSON] з батьком за адресою: [ADDRESS] , не має. (а.с. 27) Третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Харківська міська рада в особі Департаменту служб у справах дітей про час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, пояснень по справі, заяв чи письмового висновку щодо розв`язання спору до суду не надала. (а.с. 37) Дослідивши матеріали справи суд встановив наступні обставини та відповідні правовідносини. Шлюб між позивачем та відповідачем зареєстрований 13 серпня 2005 року Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, актовий запис № 910, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] (а.с. 8) Від шлюбу сторони мають дочку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Горлівського міського управління юстиції Донецької області, та сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданого Харківським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Харківській області. (а.с. 11, 10) Відповідно до копій договору купівлі - продажу квартири та Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, квартира [ADDRESS] належить позивачу [PERSON] (а.с. 13-15). Згідно податкової декларації платника єдиного податку - фізичної особи - підприємця за 2021 року [PERSON] за 2021 рік отримав дохід у розмірі 1332400 грн. 00 коп. (а.с. 16-18) На час розгляду справи відповідач [PERSON] , діти [PERSON] та [PERSON] взяті на облік як внутрішньо переміщені особи за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] . ( а.с. 28, 29, 30) Вирішуючи спір, що виник між сторонами, суд враховує наступне. Згідно ст.ст. 104, 105 Сімейного кодексу України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду, відповідно до ст.110 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 112 СК України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. На підставі ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Статтею 9 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради від 27 лютого 1991 року передбачено, що дитина не повинна розлучатися з батьками всупереч їхньому бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Згідно ст. 33 Конституції України кожна особа має право на вибір свого місця проживання. Але сімейні відносини мають свою специфіку, оскільки малолітні та неповнолітні діти не можуть проживати самостійно, а батьки повинні брати участь у їх вихованні та утриманні. Батьки мають рівні права на виховання дитини та спілкування з нею, батьківські права не можуть здійснюватись всупереч інтересам дитини. Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. В судовому засіданні встановлено, що дитина [PERSON] проживає разом з батьком. З практики ч. 4 ст. 29 ЦК України місце проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків або одного з них, з ким вона проживає. Відповідно до ч. 2 ст. 154 СК України батьки мають право звертатися до суду, органів державної влади, органів місцевого самоврядування та громадських організацій за захистом прав та інтересів дитини. Відповідно до ч. 2 ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Згідно з ч. 1 ст. 242 ЦК України батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Частиною 1 ст. 161 Сімейного кодексу України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України на результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Відповідач визнала позовні вимоги. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. В даному випадку визнання позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, враховуючи наявність законних підстав для задоволення позову, суд приходить до висновку про можливість прийняття визнання позову відповідачем та ухвалення рішення про його задоволення. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України, враховуючи визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, про що було подано відповідну заяву, судові витрати у вигляді 50% сплаченого судового збору підлягають поверненню позивачу з відповідного бюджету, решта 50% судового збору - повинні бути покладені на відповідача.

Outcome: approved