Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

В грудні 2020 року позивач звернувся до суду з даною позовною заявою, в якій просив усунути йому, перешкоди у користуванні власністю - Ѕ частиною домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , з боку [PERSON] , шляхом вселення позивача у домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та надання комплекту ключів від вхідних дверей до двору та житлового будинку. В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що йому належить Ѕ частина домоволодіння за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2020 року, посвідченого Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Анісімова В.Е. за реєстровим № 317 та зареєстрованого в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за № 36051941 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 538544612101). Зазначену частину домоволодіння позивач придбав у [PERSON] . Домоволодіння складається з житлового будинку літ. А-1, загальною площею 95,5кв.м., житловою площею 43,0 кв.м. з господарськими спорудами: літ. Е-гараж, №№1 -5-огорожі, І-мостіння. Вказане домоволодіння розташоване на земельній ділянці площею 0,0530 га. Кадастровий номер земельної ділянки 1210100000:07:303:0018. Дані обставини підтверджуються копіями договору купівлі-продажу, витягом про державну реєстрацію прав, технічним паспортом, які додані до позовної заяви. Відповідачу [PERSON] належить Ѕ частина зазначено домоволодіння на підставі рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10.02.2014 року (справа № 419/4961/2012, провадження №2/204/26/2014). Позивач зазначає, що придбавши Ѕ частину домоволодіння, він вирішив разом зі своєю родиною посилитися у своїй власності. З цією ціллю прийшов до вказаного домоволодіння і намагався увійти в нього. Проте, відповідач не пустив позивача навіть до двору домоволодіння, зазначивши, що все домоволодіння є його власністю і ним він буде користуватися одноособово. Намагання все ж таки увійти до двору, спровокували конфліктну ситуацію, бо позивач, запропонував відповідачу не чинити йому перешкоди у користуванні його власністю. Проте, відповідач на прохання позивача не реагував. Тому, позивач звернувся до Чечелівського відділу поліції з проханням про допомогу у вирішенні даного конфлікту. Проте, навіть органи поліції не вирішили дану проблему, оскільки зазначений спір є цивільно-правовим. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] підтримали позовну заяву та просили її задовольнити. Відповідач та його представник [PERSON] в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позовних вимог. Представником було вказано, що після рішення суду про вселення позивача до будинку можуть відбутися непоправимі наслідки. Суд не встановив, а позивач не надав свідчень про місце, де він зареєстрований та де він до цього часу фактично проживає, чи має він місце для проживання. У відповідача спірний будинок є єдиним можливим місцем для проживання, для нього за рішенням суду будуть створенні умови неможливого проживання в своєму єдиному житловому приміщенні. Крім того, представник відповідача вказала, що позивач придбав за договором купівлі-продажу Ѕ частину житлового будинку, яка становить 43,0 кв.м., а для того, щоб визнати можливим для проживання йому необхідно 48,87 кв.м., тобто для того щоб повивач мав можливість проживати в спірному житловому будинку, йому недостає 5,87 кв.м. Вислухавши сторони, вивчивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню по наступним підставам. Частиною 1 ст. 319 ЦК України визначено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, це право закріплено в Конституції України та в ч. 1 ст. 321 ЦК України. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України з урахуванням ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом (ч. 2 ст. 405 ЦК України). Згідно з ч. 1 ст. 7 Закону України "Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні" зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється, зокрема, на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Судом встановлено, що 23 березня 2020 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу, відповідно до якого продавець продав, а покупець купив Ѕ частину домоволодіння [ADDRESS] , з відповідними господарчими та побутовими будівлями та спорудами, розташованими на земельній ділянці розміром 0,0530 га, який був нотаріально посвідчений (а.с. 5). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 23.03.2020 року вбачається, що домоволодіння, за адресою [ADDRESS] у розмірі Ѕ частки належить [PERSON] , на підставі договору купівлі-продажу від 23.03.2020 року (а.с. 6). Як вбачається із рішення Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 08 липня 2021 року по справі №204/3089/20, яке залишено в силі постановою Дніпровського апеляційного суду віл 25 листопада 2021 року, договір купівлі-продажу Ѕ частини домоволодіння [ADDRESS] , укладеного між [PERSON] та [PERSON] 23.03.2020 року та посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Анасімовим В.Е. є дійсним (а.с. 130-142). Відповідно до частини 4 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з положень статей 16, 391, 386 ЦК України власник має право звернутися до суду з вимогою про захист порушеного права будь-яким способом, що є адекватним змісту порушеного права, який ураховує характер порушення та дає можливість захистити порушене право. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі шляхом усунення [PERSON] перешкоди у користуванні власністю - Ѕ частиною домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , з боку [PERSON] , шляхом вселення його у домоволодіння за адресою: [ADDRESS] та надання комплекту ключів від вхідних дверей до двору та житлового будинку. На підставі викладеного та

Outcome: approved