Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

18 квітня 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , третя особа - орган опіки та піклування виконавчого комітету Новомосковської міської ради Дніпропетровської області в якому просила відібрати у відповідача дитину - сина [PERSON] , [INFO] , і повернути дитину матері, стягнути з відповідача судовий збір. Позов мотивовано тим, що рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року, залишеним без змін постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2022 року, визначене місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . Під час розгляду справи щодо визначення місця проживання дитини, не дивлячись на незакінчений судовий процес, [PERSON] умисно, самоправно відібрав дитину у матері та вивіз його в невідомому напрямку, начебто за місцем своєї реєстрації в [ADDRESS] . Незважаючи на судові рішення та неодноразові прохання позивача про повернення сина, відповідач продовжує самовільно утримувати останнього, матір дитини не бачила свого сина протягом тривалого часу, не має можливості спілкування з ним. У зв`язку з наведеним, позивач просила відібрати сина у відповідача в судовому порядку та повернути дитину їй. Протоколом автоматизованого розподілу судової справ між суддями від 18.04.2022 року справу передано в провадження судді Сороки О.В. (а.с. 22). Ухвалою суду від 19 квітня 2022 року відкрите провадження по справі (а.с. 23). Позивач та її представник до початку розгляду справи по суті звернулися до суду із заявами про розгляд справи у їх відсутність, позов підтримали. Відповідач відзив на позов не подав, в судове засідання повторно не з`явився, повідомив суд про неможливість явки через зайнятість в організації територіальної оборони, однак належних доказів такої зайнятості суду не подано, тому суд, відповідно до вимог ст. 280 ЦПК України, зі згоди позивача, провів заочний розгляд справи. Суд, дослідивши підстави позову, докази з точки зору належності та допустимості, а у своїй сукупності з точки зору достатності, встановив такі факти і відповідні їм правовідносини. Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року відмовлено [PERSON] у задоволенні йогопозову до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, а позов [PERSON] до [PERSON] про визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини, задоволено частково, визначене місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , разом з матір`ю [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] (а.с. 9-15). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 06 квітня 2022 року апеляційна скарга [PERSON] залишена без задоволення, рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 09 листопада 2021 року, - залишене без змін (а.с. 8). 13.01.2021 року інспектором ЮПСП Новомосковського ВП ГУНП в Дніпропетровській області Кірюшиним А.І. було розглянуто заяву [PERSON] про те, що її колишній чоловік забрав їх спільну дитину та відмовляється її повертати. В зв`язку з наявністю спору щодо місця проживання дитини, вирішено матеріали списати до Новомосковського ВП (а.с. 16). Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] просила захистити порушене право з підстав, передбачених статтею 162 СК України. Частиною першою статті 162 СК України визначено, що якщо один з батьків або інша особа самочинно, без згоди другого з батьків чи інших осіб, з якими на підставі закону або рішення суду проживала малолітня дитина, або дитячого закладу (установи), в якому за рішенням органу опіки та піклування або суду проживала дитина, змінить її місце проживання, у тому числі способом її викрадення, суд за позовом заінтересованої особи має право негайно постановити рішення про відібрання дитини і повернення її за попереднім місцем проживання. Як зазначав суд вище, місцем проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] , є місце проживання його матері, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили та добровільно не виконане батьком. В свою чергу, відповідачем не спростовано, не надано доказів того, що повернення малолітньої дитини за місцем проживання матері, яке є місцем проживання і дитини, згідно рішення суду, створює загрозу її життю та здоров`ю або негативно впливатиме на розвиток дитини. Аналогічно не встановлено обставин, що повернення дитини буде суперечити її інтересам. Підстав, які б перешкоджали поверненню дитини до матері судом не встановлено. За таких обставин, суд приходить до переконання, що відповідач самоправно, без згоди матері, забрав у неї малолітню дитину, тому має повернути її матері. При цьому слід врахувати, що небажання відповідача добровільно виконати судові рішення щодо визначення місця проживання малолітньої дитини з матір`ю, відсутність законодавчого врегулювання примусового виконання рішення суду в цій частині, є підставою для захисту прав позивача в порядку, визначеному статтею 162 СК України і такий спосіб захисту порушеного права відповідає вимогам статей 15, 16 ЦК України. Аналізуючи викладене, суд приходить до переконання про задоволення позову в повному обсязі. З підстав, визначених п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача понесені витрати у виді сплаченого судового збору у розмірі 992 гривні 40 копійок.

Outcome: approved