Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

І. Стислий виклад позиції позивача. 1. 02 листопада 2021 року [PERSON] (далі позивач) звернувся до суду із позовом до [PERSON] (далі відповідач) з вимогою про стягнення боргу за договором позики. 2. Позов обґрунтований тим, що між [PERSON] (позичальником) та позивачем (позикодавцем) 26.02.2019 року було укладено договір позики, що підтверджується власноручною розпискою позичальника від 26.02.2019 року. Відповідно до вказаної розписки, позикодавцем передано у власність позичальнику грошові кошти в сумі 4000 доларів США, що станом на день укладення договору становить 108000 грн. із зазначенням дати повернення позикодавцем грошових коштів в повному обсязі протягом шести місяців з дня укладення договору позики, а саме 26.08.2019 року. 28.08.2019 року між [PERSON] (позичальником) та позивачем (позикодавцем) було укладено ще один договір позики, що підтверджується власноручною розпискою позичальника від 28.08.2019 року. Відповідно до вказаної розписки, позикодавцем передано у власність позичальнику грошові кошти в сумі 4000 доларів США, із зазначенням дати повернення позикодавцем грошових коштів в повному обсязі протягом шести місяців з дня укладення договору позики. Однак, взяті на себе зобов`язання відповідач не виконав та отримані у позику кошти не повернув, на неодноразові звернення позивача про сплату боргу не реагує. Відповідно до розписки від 26.02.2019 року, позичальником прострочено виконання грошового зобов`язання строком на 2 роки, 2 місяці і 3 дні. Відповідно до розписки від 28.08.2019 року, позичальником прострочено виконання грошового зобов`язання строком на 1 рік, 6 місяців і 1 день. Позивач у позові зазначає, що факт наявності у нього розписок від 26.02.2019 року та 28.08.2019 року, складених власноручно позичальником, вказує на невиконання відповідачем обов`язку щодо повернення отриманих у позику грошових коштів. Просить позовні вимоги задовольнити. Стягнути із відповідача [PERSON] борг за договором позики згідно розписок від 26.02.2019 року, 28.08.2019 року та судові витрати по справі, які складаються із судового збору в сумі 2110,00 грн. та 5000,00 грн. понесених витрат у зв`язку із наданням правничої допомоги. ІІ. Процесуальні дії у справі. 3. Ухвалою Шумського районного суду Тернопільської області від 11 листопада 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та призначено підготовче засідання на 30 листопада 2021 року, у зв`зку із заявою представника позивача, підготовчий розгляд справи відкладено на 17 грудня 2021 року. 4. Ухвалою Шумського районного суду Тернопільської області від 17 грудня 2021 року замінено відповідача [PERSON] на належного відповідача [PERSON] , підготовчий розгляд справи відкладено на 11 січня 2022 року, у зв`язку із неявкою відповідача підготовчий розгляд справи відкладено на 25 січня 2022 року. 5. Ухвалою Шумського районного суду Тернопільської області від 25 січня 2022 року справу призначено до судового розгляду на 10 лютого 2022 року, у зв`язку із неявкою відповідача судовий розгляд справи відкладено на 28 лютого 2022 року, у зв`язку із неявкою відповідача судовий розгляд справи відкладено на 21 березня 2022 року, у зв`язку із неявкою відповідача судовий розгляд справи відкладено на 06 квітня 2022 року, у зв`язку із неявкою відповідача судовий розгляд справи відкладено на 28 квітня 2022 року, у зв`язку із неявкою відповідача судовий розгляд справи відкладено на 18 травня 2022 року. В судове засідання позивач [PERSON] та його представник адвокат Строцень В.Б. не з`явились, в письмовій заяві від 09.02.2022 року представник позивача адвокат Строцень В.Б. просив розгляд справи здійснювати без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився з невідомих суду причин, хоча про день та час розгляду справи повідомлявся належним чином, зокрема шляхом оприлюднення повідомлення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Шумського районного суду Тернопільської області, заперечень проти позову суду не представив. Тому суд вважає за можливе розгляд справи здійснювати за відсутності відповідача на підставі наявних у справі доказів. За вказаних обставин суд приходить до переконання, що згідно з ч. 4 ст. 223, ст. 280 ЦПК України слід ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, оскільки відповідач будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце судового засідання, не з`явився у судове засідання без повідомлення причин, не подав відзиву, а представник позивача не заперечив проти такого вирішення справи. 6. Судом на підставі частини другої статті 247 Цивільно процесуального кодексу України (далі ЦПК), у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось ІІІ. Фактичні обставини, встановлені Судом та зміст спірних правовідносин. 7. Як вбачається із письмової розписки, оригінал якої оглянуто у судовому засіданні, 26 лютого 2019 року [PERSON] , отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 4000 доларів США, що станом на день укладення договору становить 108000 грн. із зазначенням дати повернення позикодавцем грошових коштів в повному обсязі протягом шести місяців з дня укладення договору позики, а саме 26.08.2019 року. Крім того, 28 серпня 2019 року [PERSON] взяв у позику у [PERSON] грошові кошти в сумі 4000 доларів США, на строк 6 місяців, які зобов`язався повернути в повному обсязі після закінчення терміну, про що також надав письмову розписку, оригінал якої також був оглянутий в судовому засіданні. ІV. Оцінка Суду. 8. Відповідно до вимог статті 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. 9. У відповідності до частини другої статті 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. 10. Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. 11. Згідно з частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. 12. Частиною першою статті 626 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 13. У частині першій статті 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 14. Статтею 1046 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. 15. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). 16. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. 17. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша статті 1049 ЦК України). 18. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво-чи багатосторонніми (договори). 19. Частинами першої та другої статті 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Цей договір є оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. 20. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. 21. У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. При цьому у розписці повинно бути зазначено, що грошові кошти передаються саме в якості позики з обов`язком наступного повернення. Розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. З розписки повинно вбачатися як сам факт отримання в борг, тобто із зобов`язанням повернення певної грошової суми, так і дата її отримання. Вказані правові висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18); постановах Верховного Суду від 28 лютого 2018 року у справі № 346/3978/15-ц, провадження №61-910св18, від 16 серпня 2018 року, справа № 516/97/16-ц, провадження № 61-25512св18, від 21 березня 2018 року, справа № 757/27533/15-ц, провадження № 61-8055св18. Суд, надавши оцінку всім наявним доказам, проаналізувавши в тому числі зміст розписок про отримання коштів відповідачем від позивача, приходить до висновку, що між відповідачем і позивачем був укладений договір позики, оформлений розписками від 26 лютого 2019 року та 28 серпня 2019 року власноручно складених і підписаних відповідачем із зазначенням в тому числі отримання коштів в борг в сумі 8000 доларів США з зазначенням строку і порядку їх повернення. Зміст розписок від 26 лютого 2019 року та 28 серпня 2019 року містить відомості про отримання грошових коштів відповідачем в борг. Наявність оригіналу боргової розписки у позивача (кредитора), свідчить також про те, що боргове зобов`язання не виконане, що також відповідає змісту статті 545 ЦК України. 22. Частиною другою статті 533 ЦК України встановлено, що сторони можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом Національного банку України, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Ця норма кореспондується із приписами статті 524 ЦК України, згідно з якими зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Тобто виконання зобов`язання у гривнях з урахуванням еквівалента іноземної валюти можливе лише у разі, якщо сторони узгодили це у договорі. У такому разі сума, що підлягає сплаті за зобов`язанням, визначається в гривнях за офіційним курсом НБУ, встановленим для відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не передбачений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Вказана правова позиція зазначена у постановах Верховного Суду від 14 січня 2019 року у справі № 537/6309/16-ц (провадження № 61-43424св18) та від 26 лютого 2020 року у справі № 357/5634/18-ц (провадження № 61-11515св19). Заборони на виконання грошового зобов`язання у іноземній валюті, у якій воно зазначено у договорі, чинне законодавство не містить. Із аналізу наведених правових норм вбачається, що відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику (ВП ВС 23.10.2019 р. № 723/304/16-ц). Зазначення в судовому рішенні про стягнення позики з перерахунком валюти у гривні за курсом НБУ на день платежу є правомірним лише коли в розписці зазначено про повернення отриманих у гривні коштів в еквіваленті іноземної валюти. 23. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. 24. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 464/3790/16-ц зазначено, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України, сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України; у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. 25. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення суми коштів у строки, у розмірі та у саме тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Що стосується можливості і порядку визначення в рішенні суду еквівалента суми боргу в національній валюті, згідно висловленої правової позиції у постанові від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 Великої Палати Верховного Суду, зазначення судом у своєму рішенні двох грошових сум, які необхідно стягнути з боржника, внесло двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який має бути виконаний примусово за участю державного виконавця. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні. 26. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. 27. Згідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. 28. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. У судовому засіданні, із наявних у матеріалах справи письмових доказів встановлено, що на момент ухвалення рішення судом, відповідач не виконав зобов`язання за зазначеними договорами позики, оскільки не повернув отримані від позивача кошти в розмірі 8000 доларів США. Враховуючи викладене, а також ту обставину, що за умовами договору відповідачу були передані грошові кошти саме в іноземній валюті, тобто в доларах США, про що зазначено в розписці, суд вважає доцільним зазначити у судовому рішенні про стягнення суми боргу у тій валюті, в якій борг виник і в якій він має бути повернутий, що не виключає можливість виконання грошового зобов`язання у національній валюті, але за курсом валюти на день платежу. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, а тому з [PERSON] на користь [PERSON] слід стягнути заборгованість за договором позики від 26 лютого 2019 року у розмірі 4000 доларів США та заборгованість за договором позики від 28 серпня 2019 року у розмрі 4000 доларів США. VІ. Розподіл судових витрат між сторонами. 29. Позивачем при подачі позову було сплачено 2110 грн. 41 коп. судового збору. Відповідно до статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з частинами першою-четвертою статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За правилами статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача. Згідно з частиною третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Отже, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських послуг (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхньої вартості, виходячи з конкретних обставин справи. Зазначений висновок відповідає позиції Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 19 жовтня 2000 року у справі «Іатрідіс проти Греції» тлумачить «гонорар успіху» як домовленість, згідно з якою клієнт зобов`язується виплатити адвокату як винагороду певний відсоток від присудженої йому судом грошової суми, якщо рішення буде на користь клієнта. Якщо такі угоди є юридично дійсними, то визначені суми підлягають сплаті клієнтом (§ 55). Водночас відшкодування судових витрат передбачає, що встановлена їх реальність, необхідність і, крім того, умова розумності їх розміру. Позивач просить стягнути із відповідача витрати понесені ним на правову допомогу в розмірі 5000 грн., які підтвердженні Договором № 23/10 про надання правової допомоги укладеного 23 жовтня 2021 р.; додатком №1 до договору №23/10 про надання правової допомоги від 23 жовтня 2021 року, актом наданої правничої допомоги від 15 лютого 2022 року, описом проведених робіт адвокатом від 07 лютого 2022 року. Інтереси позивача представляв адвокат Строцень Тарас Олегович, згідно ордеру серії ВО № 1025767 від 29 жовтня 2021 року. Згідно меморіального ордера № @2PL916251 від 15.02.2022 р. в рахунок оплати договору про надання правничої допомоги № 23/10 від 23 жовтня 2021 року [PERSON] на рахунок [PERSON] перераховано кошти в розмірі 5000 грн. Проаналізувавши докази наданні адвокатом на підтвердження обставин понесення витрат на надання правничої допомоги станом на день ухвалення судового рішення, суд враховуючи принципи реальності, необхідності і розумності розміру витрат, вважає, що судові витрати в розмірі 5000 гривень відповідають критеріям розумності, співмірності та обґрунтованості та підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. В силу вимог ст. 141 ЦПК України, з [PERSON] в користь [PERSON] слід стягнути сплачений ним судовий збір в розмірі 2110,41 гривень. З цих підстав,

Outcome: approved