Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

Позивач звернувся до Пустомитівського районного суду Львівської області із позовною заявою, в якій просить стягнути з відповідача заборгованість за договором про надання банківських послуг «Monobank» від 21 вересня 2018 року у розмірі 19\~795,5 грн, станом на 22 грудня 2020 року, покликаючись на невиконання останнім взятих на себе зобов`язань. Ухвалою Пустомитівського районного суду Львівської області від 01 липня 2021 року дану справу направлено за підсудністю до Сихівського районного суд м.Львова. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу справу передано на розгляд судді Шашуріній Г.О. Ухвалою судді від 13 жовтня 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Сторони у судове засідання призначене на 10:00 год 13 травня 2022 року не з`явилися. Позивач бере участь у справі через свого представника [PERSON] , який скористався правом, наданим ч.3\~ст.211 ЦПК України, подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Відповідач у судові засідання повторно не з`явився, хоча належним чином повідомлявся про дату, час і місце такого, причин неявки не повідомив та не подав суду відзив на позовну заяву. Дослідивши матеріали справи, суд прийшов наступного висновку. Згідно з ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях (ст.81 ЦПК України). Статтею 83 ЦПК України встановлено, що сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач повинен подати докази разом з поданням позовної заяви. Виходячи з положень, ч.1\~ст.1066 ЦК України, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком. Якщо відповідно до договору банківського рахунка банк здійснює платежі з рахунка клієнта, незважаючи на відсутність на ньому грошових коштів (кредитування рахунка), банк вважається таким, що надав клієнтові кредит на відповідну суму від дня здійснення цього платежу. Права та обов`язки сторін, пов`язані з кредитуванням рахунка, визначаються положеннями про позику та кредит (параграфи 1 і 2 глави 71 цього Кодексу\~ст.ст.1046-1057-1\~ЦК України), якщо інше не встановлено договором або законом (ч.ч.1, 2\~ст.1069 ЦК України). У\~ст.1054 ЦК України\~передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до\~ст.1048 цього Кодексу. Із прийняттям Закону України\~«Про електронну комерцію»\~ від 03 вересня 2015 року, який набрав чинності 30 вересня 2015 року, на законодавчому рівні встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних. У статті 3 вказаного Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до частини третьої статті 11 зазначеного Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах (частина четверта статті 11 Закону). Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею (частина шоста статті 11 вказаного Закону). Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі\~частина дванадцята\~статті 11 Закону № 675-VIII. Статтею 12 вказаного Закону\~визначено, що якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України\~Про електронний цифровий підпис, за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Судом встановлено, що надана позивачем анкета-заява до договору про надання банківських послуг, укладена між позивачем та відповідачем в мережі інформаційно-телекомунікаційної системи, окрім підпису [PERSON] не містить відомостей який саме вид платіжної картки банком було видано відповідачу відповідно до його заяви, її номеру, строку дії та який кредитний ліміт йому було встановлено; не містить істотних умов договору (базову процентну ставку, порядок погашення кредиту, тощо). У матеріалах справи відсутнє підтвердження із зазначенням дати та часу одержання відповідачем у електронному вигляді Умов обслуговування рахунків фізичних осіб в АТ «Універсал Банк», Паспорту споживчого кредиту «картка Monobank», та Тарифів. Позивачем не надано жодних доказів, в порядку, визначеному\~ст.12 Законом України «Про електронну комерцію». Зокрема, відсутні дані, що саме відповідачем було застосовано ідентифікатор електронного підпису, відсутні дані отримання одноразового ідентифікатора і відсутні дані реєстрації саме відповідача в інформаційно-телекомунікаційній системі позивача. Відтак, у суду відсутні підстави вважати, що відповідач був ознайомлений з наданими позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог Умовами, Тарифами та Паспортом споживчого кредиту. З урахуванням наведеного суд вважає, що Умови і правила обслуговування рахунків фізичної особи у АТ «Універсал Банку», розміщені на сайті: https://www.monobank.ua/terms, не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 21 вересня 2018 року шляхом підписання заяви-анкети. Крім того, з наданих позивачем на підтвердження позовних вимог документів суд позбавлений можливості встановити обставини про суму грошових коштів, які відповідач фактично отримав у користування. Доведеність наявної суми заборгованості за кредитним договором є обов`язком позивача. У позовній заяві позивач вказує, що [PERSON] отримав кредитні кошти у межах встановленого кредитного ліміту. Натомість зі змісту наданої анкети-заяви не вбачається, що відповідачу було встановлено кредитний ліміт, не вказано строку дії картки, та інших істотних умов, які є обов`язковими при укладенні кредитного договору, та не вказано, яку саме картку було видано відповідачу. Позивачем не надано суду доказів відкриття на ім`я відповідача рахунку та виписки по даному рахунку, який мав би підтвердити рух грошових коштів, наявність або відсутність заборгованості. Ураховуючи, що у анкеті-заяві не вказано розмір кредитного ліміту, наданий позивачем до позовної заяви розрахунок заборгованості сам по собі без надання інших доказів не є належним доказом відповідно до приписів статей 77-78 ЦПК України на підтвердження факту наявності заборгованості та її розміру. Тобто, не можливо стверджуючи про факт надання відповідачу кредиту шляхом встановлення кредитного ліміту на видану останньому платіжну картку «Monobank». У зв`язку з ненаданням банком доказів видачі кредитної картки та розміру кредиту, суд позбавлений можливості перевірити розмір нарахованих суми боргу, процентів та штрафних санкцій відповідачу. Указане узгоджується з Постановою Верховного Суду від 27 березня 2020 року по справі № 703/3063/18. З урахуванням того, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, яким обґрунтовував свої вимоги, що є його процесуальним обов`язком у задоволенні позовних вимог слід відмовити за необґрунтованістю. Неподання відзиву відповідачем не звільняє позивача від тягару доказування та розгляд справи здійснюється за наявними матеріалами. У матеріалах справи відсутні відомості, які б спростовували даний висновок суду. Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності. У порядку ст.141\~ЦПК України судові витрати, у сумі 2 270 грн судового збору, слід покласти на позивача.

Outcome: dismissed