Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , про визнання спільного сумісного майна подружжя та поділ спільного майна подружжя. І. Виклад позицій сторін. Свої позовні вимоги, з урахуванням заяви про їх уточнення, позивач обґрунтував наступним. [PERSON] , та [PERSON] , перебували у шлюбі у період із 04 серпня 2007 року по 22 травня 2020 року. Рішенням Кузнецовського міського суду від 15.04.2020 року, яке набрало законної сили 22.05.2020 шлюб між ними було розірвано. У шлюбі були народжені 2-е дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується Свідоцтвами про їх народження. У період із 29.12.2012 по 24.12.2015, тобто під час перебування у шлюбі, був повністю збудований, але не прийнятий в експлуатацію житловий будинок з господарськими будівлями (будинковолодіння) по [ADDRESS] , у якому сім`я позивача та відповідачки проживали із часу його забудови і до розлучення, а на сьогодні проживає відповідачка та спільні діти подружжя. Будинковолодіння збудоване на земельній ділянці, площею 0,0670 га з кадастровим номером 562889300:01:001:0455, право власності на яку оформлене на батька відповідачки, третю особу у справі [PERSON] . Факт створення будинковолодіння саме під час перебування позивача та відповідачки у шлюбі підтверджується доказами - будівельним паспортом, повідомленням про початок виконання будівельних робіт, поданим [PERSON] 29.12.2012 та зареєстрованим Інспекцією ДАБІ Рівненської області, технічним паспортом на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] , який виготовлений та оформлений на ім`я [PERSON] 24.12.2015, і підтверджує повну технічну готовність їх для експлуатації. Спірне будинковолодіння в експлуатацію [PERSON] до сьогодні не передається і державна реєстрація права власності на нього ним не здійснюється, не зважаючи на те, що як об`єкт будівництва, воно є повністю готовим технічно і експлуатується фактично. У зв`язку із цим воно вважається незавершеним об`єктом будівництва юридично. Між тим, у будь-якому випадку, спірне будинковолодіння є об`єктом спільної власності подружжя відповідно до закону (ст.60 СК України), оскільки було набуте під час перебування їх у шлюбі та в інтересах їх сім`ї. Той факт, що спірне будинковолодіння збудоване в інтересах сім`ї позивача та відповідачки, являється їх спільним майном, як подружжя, крім того, що збуло збудоване під час їх шлюбу, підтверджується також: наявністю домовленості (угоди) між ними та їх батьками про спільне будівництво житлового будинку в інтересах сім`ї позивача та відповідачки, на виконання якої батько відповідачки, як власник земельної ділянки, виступив замовником будівництва, а позивач із батьками інвесторами та учасниками такого будівництва; створенням (фактичним завершенням будівництва будинку і господарських споруд) та проживанням із часу його забудови лише позивача та відповідачки з їх дітьми. Зазначені обставини і стали підставою для звернення до суду, оскільки в позасудовому порядку вирішити спірні питання сторони не змогли. Не погоджуючись з пред`явленими вимогами, відповідачка [PERSON] та третя особа на її стороні [PERSON] вказували у відзиві та поясненнях, що сторони дійсно перебували в зареєстрованому шлюбі, який в даний час розірвано, і є батьками двох неповнолітніх дітей. В той же час, спірний житловий будинок збудовано на земельній ділянці в с.Стара Рафалівка, яка належить [PERSON] у власних інтересах та за власні кошти, він є забудовником, замовником будівництва, подав усі необхідні та передбачені законом документи, в т.ч. декларацію про початок будівництва та заяву про введення об`єкту нерухомості у експлуатацію після завершення будівництва. Жодних підстав визнавати даний будинок спільною власністю подружжя немає. У зв`язку з викладеним, просили відмовити в задоволенні позову. ІІ. Заяви учасників та процесуальні дії суду. Вказана позовна заява [PERSON] , надійшла до Володимирецького районного суду Рівненської області 25.06.2021 року. Ухвалою Володимирецького районного суду від 09.07.2021 року у вказаній справі було відкрито провадження та призначено справу до розгляду в порядку загального позовного провадження. 05.08.2021 року та 06.08.2021 року відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] подали суду відзив на позов та письмові докази на обґрунтування відзиву. 09.08.2021 року позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог. 25.08.2021 року відповідач [PERSON] та третя особа [PERSON] подали суду відзив на уточнені позовні вимоги. 30.08.2021 року представником позивача подано відповідь на відзив. 10.09.2021 року відповідачем [PERSON] та третьою особою [PERSON] подано заперечення на відповідь на відзив. 13.09.2021 року представником позивача подано пояснення на заперечення на відповідь на відзив. Ухвалою суду від 07 жовтня 2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Судові засідання відкладались за клопотанням сторін, їх представників. Ухвалою суду від 17 березня 2022 року було оголошено перерву в судовому засіданні. Інших заяв не надходило, процесуальних дій та рішень не приймалось. Суд, заслухавши пояснення третіх осіб на стороні позивача та свідків, дослідивши письмові докази, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини та прийшов до таких висновків. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин. Судом встановлено, і сторони повністю визнали той факт, що [PERSON] та [PERSON] , перебували у шлюбі у період із 04 серпня 2007 року по 22 травня 2020 року, що підтверджується записом від 04.08.07 під №103 у Книзі реєстрації шлюбів відділу РАЦС Кузнецовського міського управління юстиції Рівненської області, Свідоцтво про шлюб серії [NUMBER] . Рішенням Кузнецовського міського суду від 15.04.2020 у справі №565/265/20, яке набрало законної сили 22.05.2020 року, шлюб було розірвано. Сторони є батьками дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про їх народження серії [NUMBER] від 18 лютого 2008 року та серіїї- [NUMBER] від 10 січня 2018 року. Також судом встановлено, що 29.12.2012 року [PERSON] було надіслано повідомленням до Інспекції ДАБІ Рівненської області про початок виконання будівельних робіт, яке зареєстроване Інспекцією ДАБІ Рівненської області 08.01.2013р. під №РВ0622130080473, Згідно будівельного паспорту, реєстр.№525, виданим 21.12.2012 відділом будівництва та розвитку інфраструктури Володимирецької райдержадміністрації, вбачається, що він виготовлений та оформлений на замовлення [PERSON] 24.12.2015 року. Також судом встановлено, що згідно технічного паспорту який виготовлений КП Рівненське ОБТІ на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] де роком побудови спірного будинку вказано 2015 рік. Спірне будинковолодіння збудоване на земельній ділянці, площею 0,0670 га з кадастровим номером 562889300:01:001:0455, що підтверджується Державним актом про право власності на, земельну ділянку серії ЯМ №195628, виданим Старорафалівською сільською радою 14 грудня 2012 року та належить на праві приватної власності [PERSON] . Відповідно до листа №1017-757-19 від 19.03.2019 року [PERSON] , повідомили про прийняття в експлуатацію індивідуального житлового будинку за адресою : [ADDRESS] . ІV. Оцінка суду доказів та аргументів сторін. Мотиви застосування норм права судом. Частиною 1\~ст. 2 ЦПК України\~передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.1\~ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 15 ЦК України\~визначено право кожної особи та захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Отже, об`єктом захисту є порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес і саме воно є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Такі способи захисту передбачені\~статтею 16 ЦК України Згідно ч. 1\~ст. 61 СК України\~об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до вимог\~ст. 63 СК України\~дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч. 1 та 2\~ст. 65 СК України\~дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. На підстав ч. 1 та 2\~ст. 69 СК України\~дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Відповідно до\~ст. 70 СК України\~у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Згідно\~ст. 71 СК України\~майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Відповідно до\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Частиною 2\~статті 331 ЦК України\~визначено, що право власності на новостворене нерухоме майно виникає з моменту завершення будівництва. Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Аналіз положень\~статті 331 ЦК України\~у системному зв`язку з нормами статей\~177-179,\~182 ЦК України, ч. 3\~ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»\~визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Системне тлумачення категорій «об`єкт нерухомого майна» (частина перша статті\~181, пункт 6 частини першої статті\~346, статей\~350\~та\~351 ЦК України\~) та «об`єкт незавершеного будівництва» (стаття 331 ЦК України) дає підстави для висновку, що об`єкт незавершеного будівництва є нерухомою річчю особливого роду, фізичне створення якої розпочате, але не завершене, що допускає встановлення відносно неї суб`єктивних майнових, а також зобов`язальних прав у випадках та у порядку визначених цивільним законодавством. Таким чином, подружжя, яке у встановленому законом порядку придбало, в т.ч. і шляхом будівництва, об`єкт нерухомості, може набувати права спільної сумісної власності на такий об`єкт, в т.ч. і на об`єкт незавершеного будівництва. У відповідності до ст.81 ЦПК України, кожна із сторін повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог та заперечень. При цьому, доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Проте, жодні належні, допустимі та достатні докази на підтвердження того, що позивач та його дружина здійснювали будівництво спірного будинку на земельній ділянці [PERSON] , і є його забудовниками, суду не надано. Судом встановлено, що власником земельної ділянки в [ADDRESS] , на якій споруджено житловий будинок [ADDRESS] , є третя особа [PERSON] . Дана обставина не заперечувалась сторонами, крім того, вона підтверджена належними письмовими доказами. Таким чином, виходячи із закріпленого законодавством обсягу прав власника земельної ділянки (ст.317, 319, 375 ЦК України, ст.78, 81, 90 Земельного Кодексу України), саме [PERSON] належить право забудови даної земельної ділянки, при цьому власник набуває права власності на зведені ним будівлі, споруди та інше майно. Як вбачається зі ст.413 ЦК України, ст.102-1 Земельного Кодексу України, власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. В той же час, позивач та треті особи на його стороні не надали суду доказів на підтвердження тієї обставини, що між [PERSON] та подружжям [PERSON] , або між ним же та іншими особами, укладався договір суперфіцію, а відповідач та третя особа [PERSON] заперечили укладення такого договору, а також надання дозволу на забудову належної [PERSON] земельної ділянки іншими особами. Також не заслуговують на увагу суду твердження [PERSON] , про наявність домовленості (угоди), що спільне будівництво житлового будинку в інтересах сім`ї позивача та відповідачки, на виконання якої батько відповідачки, як власник земельної ділянки, виступив замовником будівництва, а позивач із батьками інвесторами та учасниками такого будівництва оскільки ці твердження доказами не підтверджуються. В своїх показаннях свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] вказували, що будівництво житлового будинку [ADDRESS] здійснювалось в період перебування [PERSON] та [PERSON] в шлюбі, на думку свідків, цей будинок будувався батьками подружжя для молодої сім`ї та їх дітей. Проте, такі твердження свідків є виключно їх особистими умовиводами, тобто припущеннями, які не ґрунтуються на доказах. У зв`язку з цим, такі пояснення не можуть бути покладені в основу рішення суду на підтвердження позовних вимог. Вся проектна та будівельна документація - повідомлення про початок будівельних робіт, дозвіл на їх проведення, будівельний паспорт, повідомлення про завершення будівництва та введення житлового будинку в експлуатацію, договори про приєднання до електромереж тощо, складені та оформлені на третю особу [PERSON] , і дані докази підтверджують, що саме він і є забудовником житлового будинку. Крім того, Велика Палата Верховного Суду в постанові від 04 грудня 2018 року у справі № 910/18560/16 звертала увагу на важливість принципу superficies solo cedit (збудоване на поверхні слідує за землею). Принцип єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди, який хоча безпосередньо і не закріплений у загальному вигляді в законі, тим не менш знаходить свій вияв у правилах\~статті 120 ЗК України,\~статті 377 ЦК України, інших положеннях. Тому не допускається набуття права власності на об`єкти нерухомого майна особою, яка не має права власності або іншого речового права на земельну ділянку, яке передбачає можливість набуття права власності на будівлі, споруди, розташовані на такій земельній ділянці. Отже, виходячи з принципу єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованої на ній будівлі або споруди право власності набуває той, хто має речове право на землю. Оскільки суб`єктом права власності земельною ділянкою є третя особа у справі [PERSON] , тобто саме йому надане право будівництва на цій ділянці, то лише [PERSON] , і набуває права власності на збудовані на такій земельній ділянці об`єкти. Подібний правовий висновок сформульовано Верховним Судом в постанові від 16 лютого 2021 року в справі № 910/2861/18. З урахуванням викладеного, суд вважає обґрунтованими та доведеними доводи відповідачки [PERSON] , про те, що спірний будинок, розташований на земельній ділянці [PERSON] , збудований третьою особою, який на законних підставах може набути право власності на об`єкт нерухомості, а відтак даний будинок подружжю [PERSON] , та [PERSON] , не належить і не входять до складу спільного сумісного майна їх подружжя. Доводи позивача про інше є бездоказовими, нічим не підтвердженими, на матеріалах справи і вимогах Закону не ґрунтуються, суперечать змісту права власності і принципу його непорушності (ст. 321 ЦК України). За таких обставин, порушених прав позивача, які б підлягали б захистові в цій справі судом не встановлено, а тому в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю. Що стосується участі в будівництві житлового будинку [ADDRESS] позивача та його батьків третіх осіб на стороні позивача [PERSON] та [PERSON] , то така участь, за умови доведення даної обставини належними та допустимими доказами, не тягне за собою виникнення у вказаних осіб права власності на будівлю або її частину. Зокрема, сама по собі участь інших осіб (не власника) у спорудженні будинку не може слугувати підставою для визнання за такими особами права власності на частку у спорудженому будинку. Такі особи можуть лише вимагати відшкодування власником будинку понесених ними затрат. Лише у виняткових випадках, якщо з урахуванням всіх обставин справи та в результаті з`ясування істинних правовідносин сторін буде встановлено, що сторонні особи брали участь у спорудженні будинку на підставі укладеної із забудовником та членами його сім`ї угоди про створення спільної власності на будинок з метою забезпечення зазначених осіб жилими приміщеннями, за особами, які, не будучи членами сім`ї забудовника, брали участь у спорудженні будинку, може визнаватися право на частку в будинку. Такий правовий висновок сформулював Верховний суд України в постанові від 16.12.2015 року по справі №6-2710цс15. В той же час, як це встановлено судом, в даному випадку будь-якої угоди про спільне спорудження житлового будинку з метою набуття на нього спільної власності між сторонами та третіми особами не укладалось, у зв`язку з чим підстави для задоволення позову відсутні. V. Розподіл судових витрат між сторонами. У відповідності до ст.133 ЦК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних із розглядом справи. Як вбачається зі статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а інші витрати в разі відмови в задоволенні позову на позивача. З огляду на це та те, що судові витрати у вигляді судового збору, які понесені позивачем по цій справі, суд вважає документально підтвердженими, але у задоволенні позову суд відмовляє повністю, у розподілі судового збору та судових витрат слід також відмовити повністю. Враховуючи вищевикладене та

Outcome: dismissed