Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

[PERSON] 03 березня 2021 року звернувся до суду з позовом до відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Є гроші Ком» про захист прав споживача, визнання дій незаконними, визнання відсутності зобов`язань, визнання неукладеним недійсним договору надання позики, визнання правочину таким, що не був укладений, стягнення збитків і витрат, позовні вимоги не змінювалися, не уточнювалися і не доповнювалися. Позивач в своїх позовних вимогах посилається на те, що він дізнався, що начебто він укладав з відповідачем договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, отримав кредитні кошти і використовувала їх; в забезпечення вказаного договору не було укладено договір поручительства; але згодом у нього начебто утворився борг через скрутне матеріальне становище, потім позивач з`ясував, що відповідач ТОВ ФК «Є гроші Ком» фактично обманули його при укладанні договору, вказавши невірно відсоткову ставку позики, не надали повний розрахунок боргу, не вказали всі дані договору та інш.; вказані обставини і умови цього договору зачіпають його інтереси, змінювали умови зобов`язання стосовно обсягу відповідальності та інш. і він звернулася з претензією до відповідача з вимогою про укладання договору взагалі і перевести все в первісний стан; позивач вважає, що фінансова установа (відповідач) начебто при укладанні з ним вказаного фінансового, кредитного договору обмануло його, не вказавши повністю всі дані договору: договір не містить умов припинення цього договору, немає детального розпису загальної вартості кредиту для неї як споживача, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання позики кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість у товариства вимагати дострокового повернення позики, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача фінансових послуг (особисті дані клієнта та інш.), тобто не укладався та договір не містить всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору позики або споживчого кредиту; внаслідок чого він не підписував такий договір або начебто змушений був підписати цей договір, а отже цей договір не відповідає її внутрішній волі, тому повинен бути визнаний не укладеним, фактично недійсним. Зараз Товариство вважає, що в позивача є заборгованість по цьому договору. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим Товариством не має. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права, а тому і звернувся в суд з цим позовом. Вважає позивач дії відповідача по такому укладанню кредитного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. Просив суд захистити його права як споживача фінансових послуг, визнати дії відповідача незаконними, визнати відсутність в нього перед відповідачем зобов`язань, визнати неукладеним недійсним договір надання позики, визнання правочину таким, що не був укладений, стягнути збитки і витрати, задовольнивши позов в повному обсязі. Представник відповідача ТОВ «Фінансова компанія «Є гроші Ком» в судове засідання не з`явився, про день та час слухання справи повідомлявся належним чином, про причини неявки суду не повідомив; позовні вимоги не визнав, заперечував проти позову: укладали з позивачем вказаний кредитний договір позики, оформлено все було вірно і видано кошти позивачу, останній користувався цими коштами, має заборгованість по сплаті коштів та відсоткам; договір позики, анкету, заяву на видачу коштів позивач добровільно особисто підписав. Всі істотні умови договору вони виконали, письмове роз`яснення цього позивачу було, порушень відносно позивача допущено не було, психологічного чи іншого тиску на позивача при укладанні договору не було, ніхто в оману його не вводив. Крім того, на думку відповідача, позивач використав кредитні кошти і фактично не бажає платити заборгованість. Ніяких інших зобов`язань відносно позивача на себе не брали і не беруть, будь-якої шкоди позивачу не завдавали. Вважають позовні вимоги безпідставними і не можливим їх задоволення. Просили в задоволенні позову відмовити в повному обсязі, слухати справу за наявними матеріалами справи без їх участі. Суд вважає можливим слухання справи за відсутності представника вказаного відповідача відповідно до ст. 223 ЦПК України. \~ \~ \~ \~З`ясувавши думку сторін, оцінивши надані і добуті докази, перевіривши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими і не підлягаючими задоволенню в повному обсязі. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК, стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе розглянути цю справу в порядку загального провадження в судовому засіданні з викликом сторін. \~ \~ \~ \~В судовому засіданні встановлено, що між ТОВ «Фінансова компанія «Є гроші Ком», як кредитором, та позивачем [PERSON] , як позичальником, було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, відповідно до якого Товариство надало позивачу у тимчасове цільове використання кошти. За умовами даного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит у вказаному розмірі, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитом щоденно та інші обов`язкові платежі з кінцевим терміном погашення до повного погашення строк дії: 30 днів. Згідно умов цього договору про надання вказаної позики у випадку порушення позичальником термінів повернення кредиту або термінів сплати процентів, комісій строком більше ніж на один місяць, та/або порушення позичальником, поручителем умов договору поруки, кредитор має право вимагати дострокового повернення кредиту та нарахованих процентів, комісій. За порушення позичальником термінів погашення будь-яких своїх зобов`язань, зокрема термінів повернення кредиту (всієї суми або частини) та/або сплати процентів за кредит та/або комісій, кредитор має право вимагати від позичальника додатково сплатити пеню в розмірі подвійної облікової ставки НБУ від гривневого еквіваленту суми простроченого платежу, сума якого (еквіваленту) розраховується за офіційним обмінним курсом НБУ гривні до валюти заборгованості станом на дату нарахування такої пені, якщо сума такої заборгованості виражена в іноземній валюті. Відповідно до ст. 256 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог Цивільного Кодексу України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Але зараз позивач стверджує, що фінансова установа ТОВ ФК «Є гроші Ком» при укладанні з ним вказаного кредитного договору обмануло його, не вказавши повністю всі дані договору: договір не містить умов припинення цього договору, немає детального розпису загальної вартості кредиту для нього як споживача, не вказана вся сума кредиту, яку потрібно повернути, не вказано всі умови кредитування, можливість надання кредиту в іншій валюті, умови повернення боргу, мали місце порушення в частині формування та погодження ціни договору, дискримінаційними є вимоги договору про можливість у товариства вимагати дострокового повернення кредиту, можлива зміна відсоткової ставки та інша інформація як для споживача фінансових послуг (особисті дані клієнта та інш.), тобто фактично працівник Товариства при укладанні договору тиснув на нього психологічно та допустив обман стосовно умов і правил кредитування; тобто договір не містить всіх передбачених законодавством умом і правил, що вимагаються законодавством про захист прав споживачів для договору споживчого кредиту; внаслідок чого він змушений був підписати цей договір, а отже цей договір не відповідає його внутрішній волі, тому повинен бути визнаний нікчемним. Зараз Товариство вважає, що в позивача є заборгованість по цьому кредитному договору. Позивач вважає, що заборгованості в нього перед цим Товариством не має. На його звернення до відповідача про з`ясування обставин вказаного та укладання кредитного договору, боргу, спірне питання вирішене не було, була відмова. Позивач вважає вказане протиправним і порушуючим його права як споживача, а тому і звернувся в суд з цим позовом. На думку позивача, такий договір взагалі не було укладено. Вважає позивач дії відповідача по укладанню кредитного договору неправомірними, зобов`язання повинно бути законним і справедливим. В добровільному порядку питання не вирішене і позивач вимушений був звертатися з позовом до суду. Суд вважає позовну заяву не підлягаючою задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Стаття 15 ЦК України передбачає право на захист цивільних прав та інтересів: «1. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання…». Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Частиною 1 ст. 628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до змісту ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду а також: усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до пункту 8 постанови № 9 Пленуму Верховного Суду України від 06 листопада 2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» «Відповідно до частини першої статті 215 ЦК (435-15) підставою недійсності правочину є недодержання стороною (сторонами) вимог, які встановлені статтею 203 ЦК України, саме на момент вчинення правочину. Не може бути визнаний недійсним правочин, який не вчинено. У зв`язку з цим судам необхідно правильно визначати момент вчинення правочину (статті 205 210, 640 ЦК (435-15) тощо). Зокрема, не є укладеними правочини (договори), у яких відсутні встановлені законодавством умови, необхідні для їх укладення (відсутня згода за всіма істотними умовами договору: не отримано акцепт стороною, що направила оферту; не передано майно, якщо відповідно до законодавства для вчинення правочину потрібна його передача тощо). Встановивши ці обставини, суд відмовляє в задоволенні позову про визнання правочину недійсним. Наслідки недійсності правочину не застосовуються до правочину, який не вчинено. (...) Вимога про визнання правочину (договору) неукладеним не відповідає можливим способам захисту цивільних прав та інтересів, передбачених законом. Суди мають від\-мовляти в позові з такою вимогою. У цьому разі можуть заявлятися лише вимоги, передбачені главою 83 книги п`ятої ЦК (435-15)(набуття, збереження майна без достатньої правої підстави) Статтею 1057-1 ЦК України визначено правові наслідки визнання кредитного договору недійсним: 1. У разі визнання недійсним кредитного договору суд за заявою сторони в обов`язковому порядку застосовує наслідки недійсності правочину, передбачені ча\-стиною першою статті 216 цього Кодексу, та визначає грошову суму, яка має бути повернута кредитодавцю. Отже, у випадку задоволення позову про визнання договору недійсним, позивач має право заявити вимогу про застосовування наслідків недійсності правочину, передбачених частиною першою статті 216 ЦК України та визначення грошової суми, яка має бути поверну\-та кредитодавцю. Але позивач на це не посилається і таких вимог не заявляє, не ставить навіть питання про визнання дій Товариства по відношенню до нього неправомірними. Це ще раз свідчить про безпідставність позову та неможливість його задоволення. При укладенні кредитного договору сторони керувалися ч. 1 ст. 634 ЦК України. Згідно положень даної статті договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. В ст. 599 ЦК України зазначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Положення ст. 638 ЦК України визначають, що договір вважається укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови визначені законом як істотні або є необхідними для даного виду договору, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. З обставин справи, викладених у позовній заяві [PERSON] , та відповідно до наявних матеріалів і наданих доказів між позивачем та відповідачем було укладено договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, відповідно до якого Товариство надало позивачу у тимчасове цільове використання кошти. За умовами даного договору кредитор зобов`язався надати позичальнику кредит у вказаному розмірі, а позичальник, в свою чергу, зобов`язався повернути кредит щомісячними платежами відповідно до графіку погашення кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитом щоденно та інші обов`язкові платежі з кінцевим терміном погашення в строк дії 30 днів. Відповідно до. ч. 1 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Під час укладення кредитного договору між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис позивача. Відповідно до кредитного договору, Товариство зобов`язується надати «позичальникові» кредитні кошти шляхом надання готівки через касу на споживчі цілі зі сплатою обумовлених відсотків і комісії. Відповідно до чинного законодавства, договір вважається укладеним, якщо сторони досягли всіх істотних умов за договором. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. При укладенні зазначеного договору надання позики, як стверджує позивач, вона не була проінформована про реальну річну відсоткову ставку, а в результаті не проінформована про реальні умови надання грошових коштів. Позивач вважає, що цим були порушені вимоги частини 2 статті 7 Закону України «Про споживче кредитування», оскільки реклама споживчого кредиту повинна містити, зокрема, інформацію про реальну річну процентну ставку. Таким чином, на думку позивача, дії ТОВ «ФК «Є Гроші Ком» повинні характеризуватися як нечесна підприємницька практика. Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. З Закону України «Про споживче кредитування сфера дії цього Закону не поширюється кредитні договори, загальний розмір кредиту за якими не перевищує однієї мінімальної заробітної плати, встановленої на день укладення кредитного договору. Згідно ст. 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» мінімальна заробітна плата у 2020 році становить 5 000.00 грн. Оспорюваним договором надання позики встановлено, що позикодавець позичальнику грошові кошти у позику в більшій сумі. Таким чином, положення Закону України «Про споживче кредитування» поширюються на правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем з договору надання позики, в тому числі і на умовах фінансового кредиту. Частиною першою статті 7 Закону України «Про споживче кредитування» визначено, що якщо в рекламі щодо надання споживчого кредиту зазначається процентна ставка чи будь-які дані, що стосуються загальних витрат за споживчим кредитом, така реклама додатково до вимог, встановлених законодавством про рекламу, повинна містити стандартну інформацію. Інформація, що міститься на сайті відповідача https://e-groshi.com/, не містить рекламу щодо надання споживчого кредиту із зазначенням процентної ставки, а отже вимоги другої статті 7 Закону України «Про споживче кредитування» до реклами, що використовується відповідачем, застосовуватись не можуть. Спірний договір сторін мав типову форму, одинакову для всіх споживачів, що укладали договори з відповідачем. Інформація про реальну процентну ставку міститься у п. 1.5.1 договору надання позики, у якому зазначено, що протягом строку позики, встановленого пунктом 1.3 договору, розмір основних процентів складає 2.1% від суми позики щоденно, за кожен день корти позикою, починаючи з дня видачі позики до дати фактичного повернення позики включно, тобто строку, зазначеного в п. 1.3 цього договору, що становить проценти річних. У пункті 1.5.2 договору позики визначено відповідальність за порушення строків повернення позики. Також у п. 7.5 договору позики зазначено, що до укладення цього договору позичальник отримав від позикодавця інформацію, що визначена частині другій статті 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», та в частині 2 статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів»; позичальник повідомлений про свої права згідно частини шостої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» позичальник повідомлений про свої права згідно статті 8 Закону України «Про захист персональних даних»; інформація надана позикодавцем з дотриманням вимог законодавства про захист прав споживачів та забезпечує вірне розуміння позичальником суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Вся інформація, яку позикодавець мав повідомити до укладання договору позики з позичальником, міститься на веб-сайті відповідача e-groshi.com. Також всі домовленості, що були досягнуті під час укладання оспорюваного договору позики, містяться у самому тексті договору позики, який був підписаний позивачем після ознайомлення з ним. Оспорюваний договір позики був укладений за допомогою відповідного електронного сервісу, що міститься на офіційному сайті Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Є Гроші Ком» www.e-groshi.com. Під час реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі позивач надав всі необхідні відомості шляхом заповнення обов`язкових реквізитів Договору позики та проставлянням відмітки про надання дозволу на обробку своїх персональних відповідно до сформульованої мети їх обробки, що відповідає вимогам Закону України «Про захист персональних даних». Порядок надання\~послуг ТОВ\~«ФК «Є\~Гроші Ком»\~закріплено у\~Правилах надання\~грошових коштів\~у позику,\~в тому\~числі і\~на умовах\~фінансового кредиту,\~які також\~містяться на\~сайті www.e-aroshi.com. Після заповнення всіх необхідних відомостей про себе, Позивач отримав можливість обрати необхідний кредитний продукт, а також суму та строк кредитування. Після обрання відповідних умов кредитування, відбувалась перевірка кредитоспроможності позивача. Рішення про надання кредиту було прийняте Товариством на підставі автоматизованої обробки персональних даних клієнта та інформації, отриманої про нього із законних джерел, зокрема, інформації бюро кредитних історій. Товариство проінформувало клієнта про прийняте рішення про реєстрацію на Сайті та щодо можливості надання кредиту шляхом надсилання СМС-повідомлення на телефонний номер, зазначений в анкеті клієнта. Після схвалення рішення про можливість надання грошових коштів у позику позивачу, він отримав доступ до тексту договору позики, який містить всі істотні умови. Після ознайомлення з текстом договору позивач натиснув на позначку «Підписати». Після натискання зазначеної позначки, на телефонний номер клієнта, що зазначався їм в анкеті при реєстрації на сайті, було надіслано смс-код, який при підписанні договору позики позивач ввів у відповідне поле. Після введення зазначеного коду у поле договір вважається підписаним з боку клієнта. Використання смс-коду в якості підпису є підписом одноразовим ідентифікатором в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» (ст. З, 12 Закону України «Про електронну комерцію»). Після підписання договору позики, за допомогою платіжної системи було здійснено перерахування грошових коштів з транзитного рахунку Товариства на номер банківської картки, зазначений клієнтом у заявці на отримання кредиту. Жодним доказом не підтверджується наявність в договорі несправедливих умов, щодо яких позивач перед укладенням договору не мав реальної можливості ознайомитися та зробити свідомий вибір. Навпаки, позика надається ТОВ «ФК «Є Гроші Ком» виключно після ознайомлення позичальника з Правилами надання грошових коштів у вигляді позики та текстом самого договору позики. Так, у розділі Договору позики «Реквізити та підписи сторін» містяться електронні підписи, виконані відповідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію»; строк, на який надається кредит, визначений п. 1.3. Договору позики та складає 30 днів, позика має бути повернута до 22 січня 2021 року; процентна ставка за кредитом визначена п. 1.5.1. Договору, згідно якого розмір основних процентів складає 2.10% від суми позики щоденно; сума позики зазначена у п. 1.1 Договору позики; загальна вартість кредиту визначена п. 1.1. Договору позики і за весь період разом з відсотками, нарахованими до укладення договору, та з комісіями, визначеними умовами договору; інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, інших платежів, які застосовуються чи стягуються при невиконанні зобов`язання за Договором, визначені п. 1.5.2., п. 4.3. Договору позики; порядок повернення позики зафіксований у Додатку 1 до Договору позики «Графік розрахунків» тощо. Позикодавець надав позивачу вичерпну інформацію, необхідну для укладання Договору щодо фінансової послуги, що є предметом Договору, відповідно до вимог ч. 2 ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» від 12 липня 2001 року інформація, що була надана позивачу, забезпечила правильне розуміння ним суті фінансової послуги, що має надаватись, без нав`язування її придбання позикодавцем, про що також зазначено у п. 7.5 даного договору. Також позивач підписанням договору підтвердив, що ТОВ «ФК «Є Гроші Ком» надало позичальнику інформацію, необхідну для порівняння різних пропозицій позикодавця з метою прийняття ним обґрунтованого рішення про укладання відповідного договору, в тому числі з урахуванням обрання певного типу кредиту. Отже, позивачу було надано в повному обсязі інформацію, передбачену ст. 12 Закону України «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг», підтвердженням чого є факт підписання позивачем договору позики. Твердження позивача про те, що оспорюваний договір, укладений між ним та позикодавцем, не прирівнюється до договору, що укладений в письмовій формі, не відповідає фактичним обставинам, так як оспорюваний договір позики було підписано позивачем електронним підписом за допомогою одноразового ідентифікатора. Відповідно до ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Статтею 12 цього закону регламентуються вимоги до підпису сторін договору. Так, згідно ч. 1 цієї статті, якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема: електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом. Відповідно до п. 12, ч. 1 ст. З Закону одноразовий ідентифікатор - алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір. Таким чином, підписом одноразовим ідентифікатором в порядку, визначеному Законом України «Про електронну комерцію», є застосування позичальником СМС-коду, зазначеного у п. 8 оспорюваного договору позики «Реквізити та підписи сторін», а отже договір є таким, що вчинений в письмовій формі відповідно до вимог Закону України «Про електронну комерцію». Позивач, посилаючись на ст. 1047 Цивільного кодексу України, зазначає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходу громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної суми або визначеної кількості речей. Враховуючи викладене, оспорюваний договір позики було укладено в письмовій формі відповідно до вимог ст. 1047 Цивільного кодексу України. Твердження позивача про те, що оспорюваний договір є кредитним договором, не може бути підставою для визнання договору позики недійсним через недодержання письмової форми правочину, оскільки оспорюваний договір було укладено в письмовій формі. Позивач стверджує, що в оспорюваному договорі не була вказана ціна та сукупна вартість кредиту. При цьому позивач посилається на Постанову Правління Національного банку України № 168 від 08 червня 2017 року «Про затвердження Правил розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит». Зазначена постанова не розповсюджується на діяльність відповідача, оскільки відповідач є небанківською фінансовою установою. Проте оспорюваний договір позики містить як ціну, так і сукупну вартість кредиту, про що зазначено у п. 1.1 Договору позики. Оспорюваний договір позики не містить вимоги про сплату позичальником додаткових та супутніх послуг третіх осіб, так як такі послуги третіх осіб не є обов`язковими для отримання грошових коштів за оспорюваним договором позики. Отже, договір позики сторін було підписано позивачем добровільно, з повним усвідомленням його умов, в тому числі процентів за користування кредитними коштами та наслідками за порушення зобов`язань, що встановлені цим договором. У відповідності до ст. 2 ЦПК України завданнями цивільного судочинства є справедливий та неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно із ст. 77-81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 5 ст. 12 ЦПК України суд сприяє всебічному і повному з`ясуванню обставин справи: роз`яснює особам, які беруть участь у справі, їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їхніх прав у випадках, встановлених цим Кодексом. Відповідно до вимог ст. 16 ЦК України на законодавчому рівні закріплені способи захисту цивільних прав та інтересів. Захист цивільних прав це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміються закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачений ст. 16 ЦК України. Особа, право якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом, який регламентує конкретні цивільні правовідносини. Згідно із ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права; визнання правочину недійсним; припинення дії, яка порушує право; відновлення становища, яке існувало до порушення; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення; відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; відшкодування моральної (немайнової) шкоди; визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Положеннями ст. 15 ЦК України визначено, що судовому захисту підлягає лише порушене, оспорюване або невизнане право. У даному випадку предметом спору є фактично укладання фінансового договору сторін: визнання відсутності зобов`язань, визнання неукладеним договору надання позики, визнання правочину таким, що не був укладений і інш., але такий спосіб захисту цивільних справ не передбачений цивільним законодавством України; відомостей про те та доказів того, що відповідні дії та договір оскаржуються будь-якою особою, не визнаються тощо - суду надано не було. Позивач навіть не надав суду оскаржуваного договору, його копії в письмовому чи електронному варіанті, тому суд вважає, що сторона зобов`язана надати суду докази, які потрібно дослідити суду, а потім заявляти клопотання або ставити питання про задоволення позову, а не навпаки, перекладати на суд тягар обов`язку по збору доказів та документів в непередбачений законом спосіб. З огляду на зазначене у задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Під час укладення вказаного договору позики, фінансового кредиту, між позивачем та відповідачем було досягнуто згоди по всіма істотними умовам договору, про що свідчить власноручний підпис позивача та представника Товариства. Відповідно до правової позиції ВСУ (справа № 6-1341цс15) Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише в тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору. Відповідно до ст. 215 ЦК України, договір можливо визнати недійсним, якщо в момент його укладення не було дотримано вимог ч. 1-3, 5 ст. 203 ЦК України. Однак, з огляду на наявні докази, правові підстави визнання вказаного спірного договору нікчемним відсутні, оскільки сторони були наділені необхідним обсягом цивільної дієздатності, волевиявлення було вільним направлене на настання наслідків, передбачених спірним договором позики, укладено відповідно до норм чинного законодавства. Позивач не просить суд застосувати наслідки недійсності правочину шляхом перерахування платежів. Вказана вимога хоча і не заявлена, але вона також не обгрунтована. Відповідно до ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Відповідно до положень ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України. Статтею 76 ЦПК України передбачено, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Отже, позивач не надав до суду жодного належного та допустимого доказу про підтвердження факту не укладення, недійсності та/або нікчемності правочину в цілому. При укладенні спірного договору дотримано всі передбачені законом істотні умови, котрі були обумовлені згодою сторін, як узгоджені сторонами, так і прийняті ними. На момент укладення зазначених договорів обидві сторони мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, волевиявлення учасників було вільним та відповідало їхній внутрішній волі, що підтверджено власноручними підписами. Договори укладені на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного та банківського законодавства. При укладенні договору позичальнику було надано всю необхідну інформацію, про що може свідчити власноручний підпис позивача на договорі. Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити відсотки. \~ \~ \~ \~Згідно статей 526, 527, 530 Цивільного кодексу України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і в установлений строк відповідно до умов договору та вимог закону. Відповідно до п. 1 ст. 215 ЦК України підставою недійсності вказаного кредитного договору є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою-третьою, п`ятою статті 203 ЦК України, а саме: 1. зміст правочину не може суперечити вказаному кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; 2. особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; 3. волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; 4. правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. При вчиненні правочину сторонами було дотримано усіх передбачених ст. 203 ЦК України вимог. Посилання позивача на порушення його прав відповідачем при укладенні договору є безпідставними. \~ \~ \~ \~Вiдповiдно до ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідач заперечує будь-якi (крім договірних) домовленості i зобов`язання стосовно позивача відносно договору, предмета спору, а позивач не довів незаконність дій відповідача. Твердження позивача про наявнiсть будь-яких iнших зобов`язань стосовно позовних вимог - є припущенням. Відповідно до вимог ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно до ст. 19 Конституції України ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законом. Згідно ст. 82 ЦПК України обставини, визнані сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі, не підлягають доказуванню. Обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Відповідно до ч. 3, 6 ст. 13 ЦК України «Межі здійснення цивільних прав»: не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. У разі недодержання особою при здійсненні своїх прав вимог, які встановлені частинами другою - п`ятою цієї статті, суд може зобов`язати її припинити зловживання своїми правами, а також застосувати інші наслідки, встановлені законом. Відповідно до рішення «Проніна проти України» № 63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року, п. 1 статті 6 Конвенції (995_004) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пунктом 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE (Серявін та інші проти України), № 4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Вирішення даної цивільної справи та прийняття відповідного обґрунтованого по ній рішення неможливе без встановлення фактичних обставин, вибору норми права та висновку про права та обов`язки сторін. Всі ці складові могли бути з`ясовані лише в ході доказової діяльності, метою якої є, відповідно до ЦПК, всебічне і повне з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43, 49 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні (ст. 43 ЦПК України), так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Слід також зазначити, що позивач в разі наявності труднощів щодо витребування доказів по справі, відповідно до статті 84 ЦПК України, міг би скористатися своїм процесуальним правом та звернутися до суду з відповідним клопотанням про витребування доказів. Але в даному разі цього зроблено не було. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов не підлягає задоволенню повністю. Згідно із ст. 129 Конституції України, одним з основних принципів судочинства, є законність. Принцип законності визначається тим, що суд у своїй діяльності при вирішенні справ повинен правильно застосовувати норми матеріального права до взаємовідносин сторін. Згідно ст. 627 ЦК України встановлено, що відповідно до ст. 6 цього Кодексу, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 7 ЦК України за звичаєм ділового обороту ризик покладається на ту сторону в правочині, яка має невиконані зобов`язання по відношенню до іншої сторони правочину (ст. 526 ЦК України). Оспорюваним кредитним договором обов`язок по поверненню суми кредиту покладається на позичальника, тож валютні ризики несе позичальник як сторона, яка має невиконані зобов`язання за кредитним договором. Позивач свідомо звернувся до Товариства з метою отримання кредиту та згідно умов договору підтвердив, що повністю розуміє всі умови договору, свої права та обов`язки за договором і погоджується з ними. Зміна обставин, на які може посилатися позивач ніяким чином не пов`язана з умовами виконання договору. Банк свої зобов`язання по договору виконав, позичальник, в свою чергу, отримав те, на що розраховував - грошових коштів для споживчих потреб. Відсутність у позичальника необхідних коштів не є підставою для звільнення від відповідальності за порушення зобов`язання у розумінні вимог статті 617 ЦК України. А стаття 625 ЦК України прямо вказує, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, оскільки це прямо передбачено статтею 629 ЦК України. Посилання позивача в якості підстави для визнання договорів недійсними є загальними, невизначеними та недоведеними. Дії ж позивача з такого оскарження кредитного договору, за яким він тривалий час не виконував зобов`язання, свідчать про те, що договір взагалі не тільки укладався, а і про посягання на моральні засади суспільства, які передбачають добросовісне здійснення прав та виконання взятих на себе в передбаченому законом порядку обов`язків. Щодо надання позивачу необхідної інформації, то відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити, що відповідач надавав позивачу повну відповідь на звернення позивача. Щодо надання позичальнику необхідної інформації відповідно до ст. 11 Закону України «Про захист прав споживачів» слід зазначити, що з вказаною інформацією позичальник був ознайомлений у повному обсязі та у відповідності до чинного законодавства України, що підтверджується кредитним договором та оформленою заявою. До підписання кредитного договору та складання вказаної угоди, анкети позичальник також детально ознайомився з текстом даного договору та додатків до нього, він був ознайомлений та згодний з умовами кредитування, які були йому надані у письмовій формі. Згідно цих документів підтверджено факт надання позивачу повної інформації про умови кредитування в Товаристві, а саме: мету, для якої кредит може бути використаний; форми його забезпечення; наявні форми кредиту з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі обов`язками позичальника; тип відсоткової ставки; суму, на яку може бути наданий кредит; орієнтирна сукупна вартість кредиту та вартість послуги за оформлення договору (перелік розрахунків, пов`язаних з отриманням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, насамперед таких, як адміністративні розрахунки, розрахунки на страхування, юридичне оформлення та т.п.); строк, на який кредит може бути виданий; варіанти повернення кредиту, в тому числі кількість платежів, їх частоту та об`єми; можливість дострокового погашення кредиту та його умови; необхідність здійснення оцінки майна, якщо така оцінка являється необхідною, ким вона здійснюється; податковий режим оплати відсотків та про державних субсидіях, на які позичальник має право, та дані про те, від кого позичальник може отримати більш детальну інформацію; переваги та недоліки схем кредитування, які надаються. Договори про надання кредиту укладаються на власний розсуд кредитора і позичальника та з урахуванням вимог цивільного, банківського законодавства та вказаних правил. Згідно частини 1 ст. 215 та ст. 217 ЦК України підставою недійсності окремої частини правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частиною першою третьою, п`ятою та шостою ст. 203 цього кодексу, однак позивач та його представник підстави позову не уточнював і не змінював. За загальним правилом, закріпленим у ч. 1 ст. 651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст. 235 ЦК удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Частиною 2 цієї статті передбачено, що якщо буде встановлено, що правочин вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правомірну, який сторони насправді вчинили. Воля сторін в удаваному правочині спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином (наприклад договір купівлі-продажу квартири приховує договір застави в забезпечення повернення позики). При цьому позивач повинен довести, що правочин укладений з такою метою і довести, який правочин приховує укладений правочин. Позивачем не надано жодного належного та допустимого доказу, який би свідчив, що кредитний договір є недійсним чи удаваним, та не довів який саме правочин приховав банк, та з яких підстав, в чому полягає порушення законодавства і його особистих прав до чи після підписання договору. Крім того, вказаний спірний договір укладений позичальником добровільно, за ним проходили платежі. Отже, вимога про недійсність кредитного договору заявлена за договором, що діє внаслідок його виконання не може бути задоволена. Щодо посилань позивача про введення в оману позичальника та порушень положень Закону України «Про банки та банківську діяльність» - позивач і тут не надає доказів про те, що саме не було до нього доведене по вказаному закону і дублює вищезазначені вказівки про захист прав споживача. Але в кредитному договорі сторін прописана валюта кредитування, відсоткова ставка, винагороди, розмір платежу, відповідальність, права та обов`язки сторін договору та багато іншого. Тобто, ознайомившись з умовами кредитування до підписання договору, звіривши їх із положеннями договору, позивач отримав повну інформацію про умови кредитування та й власноруч підписав кредитний договір. Отже, маючи можливість обрати інші умови кредитування, можливо у іншій кредитній установі, боржник без спонукання з боку третіх осіб, самостійно вирішив укласти цей договір з позивачем. \~ \~ \~ \~Суд вважає позовні вимоги не обґрунтованими, виходячи з того, що відповідач всі передбачені договором сторін умови виконав в повному обсязі, позивач укладав договір та приймав кошти і зобов`язувався його виконати у відповідності до норм чинного законодавства, тому позивач мав можливість виконати умови договору і повернути кредит відповідачу, але без поважних причин цього не зробив. Таким чином боржника не примушували до укладання договору; боржник міг обрати будь-яку фінансову установу для кредитування; відсутнє введення позичальника в оману; кредит виданий належним чином; немає дисбалансу прав сторін договору; положення договору справедливі; відсутні інші порушення законодавства про захист прав споживачів, а тому немає будь-якого підґрунтя для визначення фінансової діяльності банку «нечесною». Застосування позивачем положень ст. 19 «Про захист прав споживачів» є неаргументованим і не доведеним. Не може суд прийняти до уваги позицію позивача і його представника стосовно наполягання на своїх позовних вимогах, оскільки вона спростовується вищенаведеним і нічим об`єктивно не підтверджується. При таких обставинах суд вважає можливим [PERSON] в задоволенні позову до ТОВ «Фінансова компанія «Є гроші Ком» про захист прав споживача, визнання дій незаконними, визнання відсутності зобов`язань, визнання неукладеним недійсним договору надання позики, визнання правочину таким, що не був укладений, стягнення збитків і витрат відмовити. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги про захист прав споживача, визнання дій незаконними, визнання відсутності зобов`язань, визнання неукладеним недійсним договору надання позики, визнання правочину таким, що не був укладений, стягнення збитків і витрат в такому вигляді не ґрунтуються на вимогах закону, а тому в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed