Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

АТ «Кредобанк» в особі представника згідно довіреності № 12372 від 28.12.2021 року адвоката Павленка С.В. звернулося до суду з позовом, в якому просили стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на свою користь заборгованість по кредитному договору № СL-259660 від 04.02.2020 року в розмірі 113 786,47 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 88 206,74 грн. та заборгованості по відсотках - 25 579,73 грн., а також судові витрати по справі: 2 270,00 грн. сплаченого судового збору та витрати на професійну правову допомогу у розмірі 10 % від ціни позову - 11 378,64 грн. Свої вимоги мотивували тим, що 04 лютого 2020 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] був укладений кредитний договір № CL- 259660, відповідно до якого відповідачу було надано кредит у розмірі 100 001,00 грн. до 03.08.2023 року на поточні потреби позичальника, за процентною ставкою 35 % річних. 03 лютого 2020 року відповідачем підписано анкету-заяву № CL-259660 фізичної особи на отримання кредиту, в якій зазначено інформацію про фактичні сімейні відносини та про факт його спільного проживання однією сім`єю з [PERSON] . В даній заяві зазначено, що шляхом підписання цієї анкети-заяви позичальник підтверджує своїм підписом, що суму отриманого кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином, який є таким, що не потребує згоди другого із подружжя. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним судом у справі № 205/5882/18 від 07.10.2020 року, якщо позичальником виступає фізична особа, яка на момент укладення кредитного договору перебувала в шлюбі, вона виступає солідарним відповідачем іншого подружжя навіть у випадку відсутності окремого договору поруки. [PERSON] свої зобов`язання належно не виконує, в зв`язку з чим станом на 07.10.2021 року має заборгованість по кредитному договору № CL-259660 від 04.02.2020 року в розмірі 113 786,47 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 88 206,74 грн. та заборгованості по відсотках - 25 579,73 грн. Такі дії свідчать про відмову від добровільного повернення боргу, в зв`язку з чим виникла необхідність у зверненні до суду з даним позовом. Відповідачка [PERSON] подала до суду відзив на позов (а.с. 71-74), в якому просила відмовити в задоволенні позовних вимог АТ "Кредобанк», оскільки відповідно до умов укладеного кредитного договору між позивачем та [PERSON] , банк надав йому кредит на поточні потреби. Твердження позивача про те, що [PERSON] уклав кредитний договір в інтересах сім`ї спростовується рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 22.10.2020 року, з якого вбачається, що [PERSON] взяв кредит у АТ "Кредобанк» на суму 100 001,00 грн. на строк 42 місяці до 03.08.2023 року на такі цілі: 26 509,75 грн. - на поточні потреби, 30 208,25 грн. - на погашення (рефінансування) його кредитної заборгованості перед АТ "Приватбанк", 43 283,00 грн. - на погашення (рефінансування) його кредитної заборгованості перед АТ "Райффайзен Банк Аваль", тобто [PERSON] неодноразово отримує кредити в різних банках, а кошти витрачає на власні цілі. Рішенням Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27.11.2020 року встановлено, що вони з відповідачем впродовж останніх 11 років разом, як подружжя, не проживають, останній проживає своїм життям з іншою жінкою. Також в період укладення спірного кредитного договору вона перебувала за межами України, тобто вона не могла знати про його існування, а тому підстави для солідарного стягнення заборгованості відсутні. В судове засідання представник позивача згідно довіреності № 12372 від 28.12.2021 року адвокат Павленко С.В. не з`явився, звернувся до суду письмовою заявою, в якій просив розглянути справу в його відсутності, позовні вимоги задоволити. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позов визнав частково та пояснив, що дійсно брав в АТ "Кредобанк» позику в розмірі 100 000,00 грн., однак, «на руки» отримав тільки 26 000,00 грн., а решту коштів пішло на рефінансування його попередньої заборгованості перед АТ "Райффайзен Банк Аваль" та АТ "Приватбанк". З [PERSON] вони тоді вже спільно не проживали і їй за цей договір нічого не було відомо. При укладенні даного договору вони з позивачем погодили ставку 35% річних і він не згідний з тим, що заборгованість йому рахують за ставкою 41.19%, яку позивач незаконно збільшив. Протягом одного року він сумлінно сплачував заборгованість, але потім його фінансове становище погіршилося і він не зміг своєчасно погашати заборгованість. Він згідний повернути тіло кредиту та нараховані відсотки, однак, на даний час не має такої можливості, тому просить суд розстрочити йому сплату кредиту на термін 1 рік, щоб він зміг кудись поїхати на заробітки та повернути позичені кошти. Представник відповідачки [PERSON] згідно ордера на надання правової допомоги серії ІФ № 101898 від 16.03.2022 року адвокат Ільницький Я.І. в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити АТ "Кредобанк» в задоволенні позовних вимог до [PERSON] , обґрунтувавши свої заперечення аргументами, викладеними у відзиві на позов. Дослідивши та оцінивши всі здобуті й перевірені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд вважає, що заявлений позов належить до часткового задоволення, виходячи з наступного. Згідно з ч. 1 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. У відповідності до ч. 1 ст. 526 цього ж кодексу, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Як передбачено ст. 541 даного кодексу, солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Відповідно до ч. 3 ст. 61 Сімейного кодексу України, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 4 ст. 65 цього кодексу, договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. В пункті 25 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30.03.2012 року № 5 «Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин» роз`яснено, що при оспорюванні кредитного договору чи договору поруки, застави/ іпотеки іншим із подружжя суди мають виходити з того, що положення статті 65 СК України щодо порядку розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, регулюють відносини, які стосуються розпорядження майном, яке є у спільній сумісній власності подружжя, і не стосуються права одного із подружжя на отримання кредиту, оскільки кредитний договір є правочином щодо отримання у власність грошових коштів. Судом встановлено, що 04 лютого 2020 року між АТ «Кредобанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір, згідно якого позивач надав відповідачу 100 001,00 грн. на термін 42 місяці до 03.08.2023 року, за процентною ставкою 35 % річних зі щомісячною сплатою частини основної суми кредиту та нарахованих відсотків за користування кредитом з розрахунку 35 % річних, на поточні потреби позичальника, про свідчить кредитний договір № CL-259660 від 04 лютого 2020 року та меморіальні ордери № 6481002, № 6481006 та № 6481004 від 04.02.2020 року, які підтверджують факт перерахування позивачем коштів в розмірі 100 001,00 грн. (а.с. 7-9,11-15). Відповідно до п. 2.4 вказаного кредитного договору, позичальник доручив банкові здійснити переказ кредитних коштів з позичкового рахунку на наступні цілі: 26 509,75 грн. - на поточні потреби позичальника, 30 208,25 грн. - на погашення (рефінансування) його кредитної заборгованості перед АТ «Приватбанк», 43 283,00 грн. - на погашення (рефінансування) його кредитної заборгованості перед АТ «Райффайзен Банк Аваль». Про те, що кредит отримано [PERSON] на свої поточні потреби та рефінансування його ж заборгованості перед іншими банківськими установами, свідчить також і паспорт споживчого кредиту (а.с. 14). Із анкети-заяви № CL-259660 фізичної особи на отримання готівкового кредиту від 03.02.2020 року (а.с. 16) вбачається, що [PERSON] вказав про зареєстрований шлюб з [PERSON] . Відповідно до умов вказаної анкети-заяви, шляхом її підписання позичальник підтвердив своїм підписом, що суму отриманого ним кредиту просить вважати дрібним побутовим правочином та таким, що не потребує згоди другого із подружжя. Як вбачається з розрахунку заборгованості за договором кредиту № CL-259660 від 04 лютого 2020 року (а.с. 6), що наданий позивачем, заборгованість [PERSON] по даному кредитному договору становить 113 786,47 грн., яка складається із заборгованості по тілу кредиту - 88 206,74 грн. та заборгованості по відсотках - 25 579,73 грн. Суд приймає даний розрахунок до уваги, оскільки відповідає вимогам закону та викликає в суду сумнівів. З цього розрахунку вбачається, що банком застосована процентна ставка 35 % річних, погоджена сторонами при укладенні кредитного договору, а тому твердження [PERSON] про збільшення позивачем процентної ставки є безпідставним та хибним. Наведений розрахунок також підтверджує, що відповідач [PERSON] не виконував належним чином взяті на себе зобов`язання за кредитним договором № CL-259660 від 04 лютого 2020 року, не здійснював своєчасно щомісячні сплати для погашення кредиту. За таких обставин, враховуючи, що відповідач [PERSON] істотно порушив умови укладеного з позивачем кредитного договору, своєчасно кредит не погашав, суд вважає, що заявлений позов в цій частині підлягає до задоволення і з нього на користь АТ «Кредобанк» слід стягнути 113 786,47 грн. заборгованості по кредитному договору № CL-259660 від 04 лютого 2020 року, яка складається із заборгованості по тілу кредиту в розмірі 88 206,74 грн. та заборгованості по відсотках в розмірі 25 579,73 грн. Що стосується вимоги про стягнення заборгованості по кредитному договору від 04.02.2022 року в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] , то вона в частині стягнення коштів з [PERSON] до задоволення не підлягає, виходячи з наступного У відповідності до вимог ст.ст. 61,65 Сімейного кодексу України, на які посилається позивач, підставою для стягнення боргу в солідарному порядку з іншого члена подружжя є факт укладення одним із подружжя договору в інтересах сім`ї. При цьому встановлено, що будь-яких доказів того, що кредитний договір від 04.02.2022 року [PERSON] уклав з АТ «Кредобанк» в інтересах сім`ї, в судовому засіданні не здобуто. Так, у відповідності до рішення Долинського районного суду Івано-Франківської області від 27.11.2020 року (а.с. 78-79) шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Під час звернення до суду [PERSON] вказала, що спільне життя у них з відповідачем [PERSON] не склалося, впродовж останніх 11 років вони разом, як подружжя, не живуть, останній проживає своїм життям з іншою жінкою. Відповідач щодо таких тверджень не заперечував. Відповідно до акту обстеження, складеного старостою Новичківського старостинського округу Кравців М.Я. в присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 81), [PERSON] після придбання будинку з 2019 року не зареєстрована, але проживає по [ADDRESS] . З копії закордонного паспорта [PERSON] серії [NUMBER] від 19.09.2018 року (а.с. 80) вбачається, що на момент укладення [PERSON] кредитного договору № CL-259660, вона перебувала за межами України. Сам [PERSON] в судовому засіданні ствердив, що на час укладення кредитного договору вони з [PERSON] вже спільно не проживала, останній за цей договір нічого не було відомо, кошти він брав виключно для власних потреб. У відповідності до п. 2.4 вказаного кредитного договору, позичальник доручив банкові здійснити переказ кредитних коштів з позичкового рахунку на наступні цілі: 26 509,75 грн. - на поточні потреби позичальника, 30 208,25 грн. - на погашення (рефінансування) його кредитної заборгованості перед АТ «Приватбанк», 43 283,00 грн. - на погашення (рефінансування) його кредитної заборгованості перед АТ «Райффайзен Банк Аваль», тобто кредит видано виключно на особисті потреби позичальника [PERSON] . За таких обставин суд вважає необґрунтованими доводи позивача про те, що отримані відповідачем [PERSON] грошові кошти за кредитним договором № CL-259660 від 04 лютого 2020 року використані в інтересах сім`ї, а тому вказаний договір не створює будь-яких обов`язків для другого з подружжя. При цьому суд вважає за необхідне зазначити, що договору поруки [PERSON] не підписувала, в анкеті-заяві № CL-259660 від 03.02.2020 року свого підпису про відсутність заперечень щодо отримання її чоловіком кредиту не проставляла, доказів того, що договір було укладено в інтересах сім`ї, матеріали справи не містять, будь-яких інших доказів того, що [PERSON] погодилася взяти на себе солідарне зобов`язання перед АТ «Кредобанк», позивачем не надано. Виходячи з наведеного, суд не вбачає підстав для задоволення позову АТ «Кредобанк» у частині позовних вимог про солідарне стягнення заборгованості за кредитним договором № СL-259660 від 04.02.2020 року з відповідачки [PERSON] , а тому в цій частині в позові слід відмовити. Разом з тим суд критично оцінює посилання позивача на правову позицію викладену в постанові Верховного Суду у справі № 205/5882/18 від 07.10.2020 року, оскільки вказана постанова ухвалена за інших фактичних обставин справи і правовідносини, з яких виник спір у даній справі, не є подібними. Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України. При цьому суд також враховує і позицію Верховного Суду, викладену в постанові від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20), в якій зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. Однак, представником позивача не надано суду жодних доказів на підтвердження розміру витрат на професійну правову допомогу (11 378,64 грн.) та факту цих витрат. Долучений до позовної заяви договір про надання правової допомоги від 11.02.2019 року (а.с. 31) не містить жодних даних щодо розміру витрат на правову допомогу, заяви про те, що докази витрат на правову допомогу будуть надані протягом 5 днів після ухвалення рішення, від позивача не надходило, а тому суд вважає, що вимоги позивача про стягнення з відповідачів витрат на професійну правову допомогу не підлягають до задоволення за недоведеністю. На підставі викладеного, ст.ст. 526,536,541,625,651,1050,1052,1054 ЦК України, ст.ст. 61,65 Сімейного Кодексу України,

Outcome: approved