Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до відповідачки з позовом про захист ділової репутації та стягнення моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що [INFO] о 5:15 в мережі Інтернет на загальнодоступній сторінці « [PERSON] » соціальної мережі www.facebook.com (Фейсбук (Facebook)) за посиланням [INFO] відповідачка розмістила (поширила) інформацію наступного змісту: « !!Через магазин «[INFO]» у Львові може обвалитися будинок. Незаконний, самовільний демонтаж внутрішніх стін у супермаркеті «[INFO]» загрожує обвалу цілого будинку по [ADDRESS] . Власники крамниці зробили перепланування без жодних дозвільних документів. Ми, мешканці, стурбовані тим, що не лише можемо залишитися без даху над головою, а й ризикуємо щодня своїм життям, поки магазин отримує прибутки. Усе почалося наприкінці 2020 року, коли у наш будинок по [ADDRESS] на перший поверх «заїхав» магазин « [INFO] ». Проблема в тому, що з метою збільшення площі продуктової крамниці власником здійснено реконструкцію приміщення першого поверху - демонтовані внутрішні стіни. Через це, зокрема, у моїй квартирі, над крамницею, по стінах пішли тріщини, які чи не щодня збільшуються. На сьогодні є 6 великих тріщин. Прохання жителів будинку показати затверджену проектно-кошторисну документацію керівництво закладу проігнорувало та на контакт не йде! Розуміючи, що отримати захист нам, жителям будинку, немає від кого, а сидіти і чекати обвалу ми не хочемо, то звернулися по допомогу до юристів. Разом з ними почали самостійно звертатися у різноманітні органи та установи з метою відшукати бодай якусь інформацію про дозвіл на таке перепланування. І отримали шокуючі відповіді на свої запитання. Так, згідно матеріалів інвентаризації будинку по [ADDRESS] , в приміщенні супермаркету наявні стінові перегородки. А з відповіді інспекції ДАБК у м. Львові вбачається, що дозвільні документи для проведення будівельних робіт по демонтажу стін відсутні. Ба-більше,Управління архітектури та урбаністики ЛМР повідомило, що містобудівні умови та обмеження на перепланування чи реконструкцію першого поверху по [ADDRESS] також не надавалися. Тобто, власник продуктового магазину самовільно здійснив перепланування, піддавши смертельному ризику життя усіх мешканців будинку! Не дай Бог, щоб вся ця історія повторила трагічні події у Дрогобичі. Тоді будинок обвалився через руйнування середньої несучої стіни підвалу, через що загинуло восьмеро людей. Нам відомо, що мережа продуктових крамниць «[INFO]» належить відомому у Львові бізнесменові [PERSON] . Просимо максимального розголосу!!!». Переконаний, що вказаний в соціальній мережі допис належить Відповідачу і саме нею дана інформація була поширена». Так, в кінці листопада 2020 року стало відомо про звернення відповідачки на Гарячу лінію міста Львова зі скаргою про появу тріщин в стінах її квартири [ADDRESS] імовірно внаслідок проведених позивачем ремонтних робіт в орендованому приміщенні. За результатами звернення відповідачки представники ЛКП «Львівський ліхтар», яке є балансоутримувачем будинку [ADDRESS] , 01 грудня 2020 року здійснили огляд орендованого приміщення магазину «[INFO]» та встановили, що проведені ремонтні роботи в приміщенні за адресою будинку [ADDRESS] здійснені без втручання в несучі конструкції житлового будинку, а відповідно до п. 1 Постанови Кабінету Міністрів України №406 від 07.06.2017 року «Про затвердження переліку будівельних робіт, які не потребують документів, що дають право на їх виконання, та після закінчення яких об`єкт не підлягає прийняттю в експлуатацію» не вимагається отримання дозвільних документів для виконання робіт з перепланування нежитлових приміщень, виконання яких не передбачає втручання в несучі конструкції житлового будинку. Під час здійснення вказаного вище огляду були також присутні представники позивача та відповідачки. Таким чином, до відповідача було доведено встановлену інформацію про відсутність втручання позивача в несучі конструкції будівлі та відсутність причинного зв`язку між появою тріщин в стінах квартири Відповідача та проведеними позивачем ремонтними роботами. Про це також свідчить світлина відповіді, отриманої відповідачем від Інспекції державного архітектурно-будівельного контролю м. Львова від 16.12.2020 року, яку відповідач розмістила під інформацією на своїй сторінці в соціальній мережі www.facebook.com (Фейсбук (ЕасеЬоок). Після складення вказаного вище акту представниками ЛКП «Львівський ліхтар» (тобто з 01.12.2020 року) та до [INFO] від відповідачки не надходило жодних письмових запитів, заяв чи претензій щодо імовірних наслідків проведених позивачем ремонтних робіт чи щодо будь-яких інших питань. Позивач вважає, що вказана інформація поширена відповідачкою щодо висловлена в категоричній формі, містить стверджувальний характер, в ній йдеться про встановлені факти, така інформація є вкрай негативною,має образливий характер, безпосередньо стосується позивача, його імовірних дій, є недостовірною, оскільки відповідачці було достовірно відомо, що позивач не здійснював втручання в несучі конструкції будівлі під час проведення ремонтних робіт, а тому не міг жодним чином спричинити появу тріщин в квартирі відповідачки чи завдати ризику життю мешканців будинку [ADDRESS] . Поширена відповідачкою інформація порушує особисті немайнові права позивача, зокрема право на ділову репутацію та її недоторканність, а також принижує честь, гідність та ділову репутацію позивача в очах суспільства, оскільки необгрунтовано та протиправно ставить під сумнів дотримання позивачем правових норм, безпідставно звинувачує позивача у протиправній поведінці під час виконання ним будівельних та ремонтних робіт, створюючи загрозу життю людей. Подібними висловлюваннями та неперевіреними даними відповідачка фактично висвітлює поведінку позивача як протиправну та формує відповідну негативну думку у представників громади, споживачів, органу місцевого самоврядування, інших організацій, що є неприпустимим. При цьому, неправдиві твердження, поширені щодо нібито негативної та неправомірної діяльності позивача, дискредитують його як добропорядного суб`єкта господарювання, створюють реальну загрозу порушення репутації, що спричиняє ризик погіршення ділової репутації позивача. Поширення окресленої інформації створює негативну соціальну оцінку серед споживачів мережі магазинів «[INFO]», чим порушує немайнові права позивача на честь, гідність та ділову репутацію. Також поширена інформація підриває авторитет позивача та позиціонує його як особу, яка ігнорує встановлені норми та правила, в тому числі під час здійснення будівельних та ремонтних робіт. Зазначає, що інформація, яку розмістила (поширила) відповідачка у вищезазначених дописах є відкритою та доступною - доступ до дописів відповідача в мережі Facebook є необмеженим.Тобто поширена інформація доведена до необмеженого кола осіб. Крім цього, дане інформаційне повідомлення вподобали 36 користувачів Інтернет-мережі Facebook, прокоментувала 21 особа, а 51 користувач розмістив (поширив) його на своїх персональних сторінках. Крім цього, інформацію, розміщену відповідачкою, поширили в себе на сайтах декілька інтернет - видань. Внаслідок дій відповідачки позивачу завдано моральної шкоди, яка оцінюється в розмірі 100 000,00 грн. Завдана позивачу вищевказаними діями відповідачки моральна шкода, зокрема, виявилася в приниженні честі, гідності та ділової репутації позивача. Оцінка розміру моральної шкоди позивача обґрунтовується наступним: поширена відповідачкою інформація фактично висвітлює поведінку позивача як протиправну та формує відповідну негативну думку у споживачів мережі магазинів «[INFO]», створює негативну соціальну оцінку серед існуючих та/або потенційних споживачів мережі магазинів «[INFO]», що безпосередньо впливає на кількість відвідувачів не лише магазину «[INFO]», який знаходиться в будинку [ADDRESS] , але і усієї мережі магазинів «[INFO]», яка складає 96 магазинів, розташованих у місті Львові та у Львівській області. Просить позоов задоволити. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 22.04.2021 відкрито провадження та призначено у справі підготовче засідання. Ухвалою Франківського районного суду м.Львова від 03.11.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 08.07.2022 від представника відповідача - адвоката Глинська - Кривонос С.О. надійшов відзив на позовну заяву, в якому зазначає, що Відділом поліції №3 ЛРУП ГУ НП у Львівській області проводиться досудове розслідування за матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №42020142080000003, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.275 КК України. Звертає увагу, що побоюючись за своє життя відповідачка зверталася у всі можливі інстанції. Розмістивши допис, відповідачка хотіла залучити увагу багатьох осіб, державних та правоохоронних органів до проблеми. Підтвердженням правильності її думок став факт відкриття кримінального провадження №42021142080000003. Просить відмовити у задоволенні позову. Представник позивача у судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив такі задоволити в повному обсязі. Представник відповідача в судовому засіданні зазначила, що допис, який є предметом розгляду у цій справі став підставою для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Тому інформація, яка міститься в цій публікації не може визнаватись недостовірною. Просила відмовити у позові в повному обсязі. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши подані сторонами документи і матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору суд доходить до наступних висновків. Судом встановлено, що у соціальній мережі «Фейсбук» [INFO] (посилання:[INFO] ) на сторінці користувача [PERSON] було розміщено допис наступного змісту: « !!Через магазин «[INFO]» у Львові може обвалитися будинок. Незаконний, самовільний демонтаж внутрішніх стін у супермаркеті «[INFO]» загрожує обвалу цілого будинку по [ADDRESS] . Власники крамниці зробили перепланування без жодних дозвільних документів. Ми, мешканці, стурбовані тим, що не лише можемо залишитися без даху над головою, а й ризикуємо щодня своїм життям, поки магазин отримує прибутки. Усе почалося наприкінці 2020 року, коли у наш будинок по [ADDRESS] на перший поверх «заїхав» магазин « [INFO] ». Проблема в тому, що з метою збільшення площі продуктової крамниці власником здійснено реконструкцію приміщення першого поверху - демонтовані внутрішні стіни. Через це, зокрема, у моїй квартирі, над крамницею, по стінах пішли тріщини, які чи не щодня збільшуються. На сьогодні є 6 великих тріщин. Прохання жителів будинку показати затверджену проектно-кошторисну документацію керівництво закладу проігнорувало та на контакт не йде! Розуміючи, що отримати захист нам, жителям будинку, немає від кого, а сидіти і чекати обвалу ми не хочемо, то звернулися по допомогу до юристів. Разом з ними почали самостійно звертатися у різноманітні органи та установи з метою відшукати бодай якусь інформацію про дозвіл на таке перепланування. І отримали шокуючі відповіді на свої запитання. Так, згідно матеріалів інвентаризації будинку по [ADDRESS] , в приміщенні супермаркету наявні стінові перегородки. А з відповіді інспекції ДАБК у м. Львові вбачається, що дозвільні документи для проведення будівельних робіт по демонтажу стін відсутні. Ба-більше,Управління архітектури та урбаністики ЛМР повідомило, що містобудівні умови та обмеження на перепланування чи реконструкцію першого поверху по [ADDRESS] також не надавалися. Тобто, власник продуктового магазину самовільно здійснив перепланування, піддавши смертельному ризику життя усіх мешканців будинку! Не дай Бог, щоб вся ця історія повторила трагічні події у Дрогобичі. Тоді будинок обвалився через руйнування середньої несучої стіни підвалу, через що загинуло восьмеро людей. Нам відомо, що мережа продуктових крамниць «[INFO]» належить відомому у Львові бізнесменові [PERSON] . Просимо максимального розголосу!!!». Переконаний, що вказаний в соціальній мережі допис належить Відповідачу і саме нею дана інформація була поширена». Зазначені обставини підтверджені знімками екрану (скріншотами), що роздруковані та долучені позивачем до позовної заяви. Факт поширення вищезазначеної інформації в указаний спосіб сторонами не оспорюється. На спростування тверджень, які містяться в дописі позивач додає: договір суборенди від 06.11.2020; поверховий план приміщення М1:150 за адресою: [ADDRESS] ; акт передачі об`єкту суборенди суборендареві від 06.11.2020; технічний паспорт на нежитлове приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] ; акт ЛКП «Львівський ліхтар» від 24.03.2021 про те, що в грудні 2020 проводились ремонтні роботи у нежитловому приміщенні 1-го поверху житлового будинку [ADDRESS] , з перепланування та без втручання в несучі конструкції житлового будинку. Крім цього позивачем долучено знімки екрану (скріншоти) сайтів інтернет - видань, які поширили цю інформацію. В свою чергу відповідачем надано копію витягу з Єдиного реєстру досудових розслідувань, яким підтверджується те, що за вказаним фактом відкрито кримінальне провадження №42021142080000003 за ч.1 ст.275 КК України, а також відповіді з Інспекції державного архітектурно - будівельного контролю у м.Львові, Франківської районної адміністрації Львівської міської ради,Управління архітектури та урбаністики. За змістом ч.ч.1, 2, 3,4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч. 1, 5-6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Праву на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно положень ст. 5 Закону України «Про інформацію», кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Статтею 55 Конституції України закріплено право захисту своїх прав і свобод від порушень та протиправних посягань. У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року та пунктом 1 статті 17 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, встановлено, що ніхто не повинен зазнавати незаконних і безпідставних посягань на його честь і репутацію. Відповідно до ч. 1 ст. 91 ЦК України, юридична особа здатна мати такі ж цивільні права та обов`язки (цивільну правоздатність), як і фізична особа, крім тих, які за своєю природою можуть належати лише людині. Відповідно до ч. 1 ст. 94 ЦК України юридична особа має право на недоторканність її ділової репутації, на таємницю кореспонденції, на інформацію та інші особисті немайнові права, які можуть їй належати. Отже, відповідно до статей 94,277 ЦК фізична чи юридична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Як роз`яснено у п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» (далі за текстом - Постанова ВСУ №1), належним відповідачем у разі поширення оспорюваної інформації в мережі Інтернет є автор відповідного інформаційного матеріалу та власник веб-сайта, особи яких позивач повинен установити та зазначити в позовній заяві. Якщо автор поширеної інформації невідомий або його особу та/чи місце проживання (місцезнаходження) неможливо встановити, а також коли інформація є анонімною і доступ до сайта - вільним, належним відповідачем є власник веб-сайта, на якому розміщено зазначений інформаційний матеріал, оскільки саме він створив технологічну можливість та умови для поширення недостовірної інформації. Як вбачається з матеріалів справи, оспорювану інформацію поширила відповідачка у соціальній мережі «Фейсбук». Цей факт не оспорюється учасниками справи. Також п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вказано, що судам необхідно враховувати, що повідомлення оспорюваної інформації лише особі, якої вона стосується, не може визнаватись її поширенням, якщо особа, яка повідомила таку інформацію, вжила достатніх заходів конфіденційності для того, щоб ця інформація не стала доступною третім особам. Згідно з Постановою Пленуму Верховного Суду України №1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» під діловою репутацією юридичної особи, у тому числі підприємницьких товариств, фізичних осіб - підприємців, адвокатів, нотаріусів та інших осіб, розуміється оцінка їх підприємницької, громадської, професійної чи іншої діяльності, яку здійснює така особа як учасник суспільних відносин. У відповідності до ст. 200 Цивільного кодексу України та ст. 1 Закону України "Про інформацію" інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Відповідно до ст. 5 Закону України "Про інформацію" кожен має право на інформацію, що передбачає можливість вільного одержання, використання, поширення, зберігання та захисту інформації, необхідної для реалізації своїх прав, свобод і законних інтересів. Реалізація права на інформацію не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. Як установлено ст. 1 Закону України "Про телекомунікації" "Інтернет - всесвітня інформаційна система загального доступу, яка логічно зв`язана глобальним адресним простором та базується на Інтернет-протоколі, визначеному міжнародними стандартами". Пунктом 2 Прикінцевих положень Закону України "Про інформацію" визначено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом акти законодавства застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону. Отже, інформація яка поширюються через мережу Інтернет орієнтована на необмежене коло осіб, відповідно є масовою інформацією. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. Негативною слід вважати інформацію, в якій стверджується про порушення особою, зокрема, норм чинного законодавства, вчинення будь-яких інших дій (наприклад, порушення принципів моралі, загальновизнаних правил співжиття, неетична поведінка в особистому, суспільному чи політичному житті тощо) і яка, на думку позивача, порушує його право на повагу до гідності, честі чи ділової репутації. В силу положень частин 1, 2 статті 30 Закону України "Про інформацію" ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Згідно з ст. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу вираження поглядів. Стаття 10 передбачає різницю між "інформацією" та "ідеями". Свобода висловлювань не обмежується фактичними даними, які можна підтвердити. Вона включає також погляди, критику, припущення. Таким чином, гарантії статі 10 цієї Конвенції поширюються не тільки на "правдиву", тобто таку, що ґрунтується на фактах, інформацію. Особа, що висловила свої погляди, а не факти, не повинна доводити їх правдивість - це є порушенням статті 10 Конвенції. (Справа ЄСПЛ "Торгіерсон проти Ісландії" від 25.06.92). Незважаючи на існування фактів, які може бути доведено, правдивість оціночних суджень неможливо довести (Справа ЄСПЛ "Лінгенс проти Австрії"). Окрім того, свобода журналістських висловлювань також припускає певний ступінь перебільшення чи навіть провокацій. (Справа ЄСПЛ "Прагер и Обершлік проти Австрії" від 26.04.95). У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лінгенс проти Австрії" зазначено, що необхідно розрізняти факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеного статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. В той же час, фактичне твердження - це логічна побудова та викладення певного факту чи групи фактів. Факт - це явище об`єктивної дійсності, конкретні життєві обставини, які склалися у певному місці та часі за певних умов. Враховуючи те, що факт, сам по собі, є категорією об`єктивною, незалежною від думок та поглядів сторонніх осіб, то його відповідність дійсності може бути перевірена та встановлена судом. Судження - це те ж саме, що й думка, висловлення. Воно являє собою розумовий акт, що має оціночний характер та виражає ставлення того, хто говорить, до змісту висловленої думки і напряму, пов`язаними із такими психологічними станами, як віра, впевненість чи сумнів. Оцінити правдивість чи правильність судження будь-яким шляхом неможливо, а тому воно не входить до предмета судового доказування. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Дюльдін і Кіслов проти Росії" зазначено: "37. Суд знову повторює, що свобода вираження являє собою одну з найважливіших основ демократичного суспільства та одну з базових умов його прогресу. Відповідно до ч. 2 ст. 10 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), вона стосується не лише "інформації" або "ідей", які сприймаються схвально або вважаються необразливими, або не викликають інтересу, але й тих, що ображають, шокують або непокоять. Такими є вимоги плюралізму, толерантності та свободи поглядів, без яких не існує "демократичного суспільства". Відповідно до пункту 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» при розгляді справ зазначеної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб. Так, інформація відносно позивача, розповсюджена відповідачкою у соціальній мережі "Фейсбук", в момент подання позовної заяви ця інформація зібрала 36 відміток, 21 коментар та 52 рази була додатково розповсюджена. б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача. У дописі позивачка вказує, що йдеться про супермаркет «[INFO]». Мережа продуктових магазинів «[INFO]» належить Приватному підприємству « Мережа-Сервіс Львів». в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності. Поширена інформація не відповідає дійсності з наступних підстав. Як вбачається з доданих відповідачкою відповідей з різних інстанції факту незаконного проведення позивачем будівельних робіт, перепланування чи переоснащення приміщення, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] не встановлено. Так, Інспекція державного архітектурного - будівельного контролю у м.Львові Львівської міської ради зазначила, що контроль за дотриманням власниками, співвласниками, орендарями правил користування житловими та нежитловими приміщеннями у житловому будинку [ADDRESS] покладено на спеціалізовану комунальну організацію, на балансі та утриманні якої знаходиться цей будинок. Підстав для здійснення державного архітектурно - будівельного контролю в даному випадку немає. Крім цього, зазначено, що у Реєстрі будівельної діяльності відсутні відомості щодо реєстрації дозвільних документів для проведення будівельних робіт на об`єкті, що розташований за адресою: [ADDRESS] . У відповіді Управління архітектури та урбаністики Департаменту містобудування Львівської міської ради на звернення АО «Правда закон» від 22.02.2021 №2-2780-006 вказано, що містобудівні умови та обмеження на будівництво (реконструкцію) на [ADDRESS] не затверджувалися. Доводи представника відповідачки про те, що оспорюваний допис став підставою (заявою про вчинення кримінального правопорушення) для внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, суд не може розцінювати як доказ, адже вищевикладена інформація не має статусу офіційної, не підтверджена обвинувальним вироком суду чи судовим рішенням у цивільній справі. Крім цього, відповідно до ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину (презумпція невинуватості). Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини на основоположних свобод кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. Частиною 5 ст. 17 КПК України передбачено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою. У наведених приписах втілено одну із фундаментальних засад судочинства у демократичному суспільстві - принцип презумпції невинуватості. Відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини презумпція невинуватості діє впродовж всього кримінального провадження незалежно від його результату. При цьому, принцип презумпції невинуватості є обов`язковим не лише для органів досудового розслідування чи судів, а й для будь-яких інших суб`єктів правовідносин (рішення Європейського суду з прав людини «Аллене де Рібермон проти Франції», «Грабчук проти України»). Доводи представника відповідача, які зазначені у відзиві про те, що ЛКП «Львівський ліхтар» не уповноважений надавати які - небудь висновки з питань проведення ремонтних робіт, втручання чи невтручання в несучі конструкції будівлі та встановлюються причинний зв`язок між появою тріщин в стінах квартири відповідачки, спростовуються виходячи з наступного. У підрозділі 2.2.2. розділу 2 Статуту Львівського комунального підприємства «Львівських ліхтар» затвердженого головою Франківської районної адміністрації О.Тимчишин (розпорядження від 02.10.2018 №503 «Про збільшення статутного фонду») визначено основні напрямки діяльності підприємства, серед яких: належне утримання житлових будинків та прибудинкової території, згідно з Правилами користування приміщеннями житлових будинків, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.1992р. №572 (надалі Правилами), незалежно від форм власності, статусу квартир, нежитлових приміщень, які розміщені в житловому будинку; здійснення технічного контролю за станом житлового фонду, проведення чергових та позачергових оглядів, поточного ремонту житлового фонду; інші види діяльності, які не суперечать основній діяльності підприємства та діючому законодавству, такі як: ремонтно - будівельна діяльність, будівництво несучих та обгороджувальних конструкцій будівель та споруд та інші. Крім цього, за результатами обстеження нежитлового приміщення 1 - го поверху житлового будинку [ADDRESS] , встановлено, що в грудні 2020 р. проводились ремонтні роботи без втручання в несучі конструкції житлового будинку, про складено відповідний акт, а не висновок. г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Суд вважає, що спірна інформація містить саме недостовірні дані, а не оціночні судження, оскільки, не містить алегорій, сатири, гіпербол тощо. Крім того, аналіз вказаної інформації вказує на те, що у ній висловлено не оціночне суб`єктивне судження відносно позивача, не особисте відношення автора до нього, а стверджується щодо об`єктивних чітко висловлених фактів, які можуть бути перевіреними. За відсутності хоча б однієї з наведених обставин підстав для задоволення позовних вимог не має. Саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Відтак, суд вважає, що позов підлягає задоволенню в частині вимог щодо захисту прав на недоторканість ділової репутації. За умовами абз. 1 п. 25 Постанови Пленуму Верховного суду України від 27.02.2009 № 1 «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи», спростування має здійснюватися у такий самий спосіб, у який поширювалася недостовірна інформація. У разі, якщо спростування недостовірної інформації неможливо чи недоцільно здійснити у такий же спосіб, у який вона була поширена, то воно повинно проводитись у спосіб, наближений (адекватний) до способу поширення, з урахуванням максимальної ефективності спростування та за умови, що таке спростування охопить максимальну кількість осіб, що сприйняли попередньо поширену інформацію. Згідно з ч. 7 ст. 277 ЦК України спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена. Оскільки недостовірна інформація була поширена відповідачкою у соціальній мережі «Фейсбук», тому слід зобов`язати останню спростувати у спосіб, в який вона була поширена. Таким чином, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені, суд приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки у діях відповідачки наявні усі обов`язкові ознаки правопорушення. Статтею 278 Цивільного кодексу України внормовано, що якщо особисте немайнове право фізичної особи порушене в номері (випуску) газети, книзі, кінофільмі, теле-, радіопередачі тощо, які випущені у світ, суд може заборонити (припинити) їх розповсюдження до усунення цього порушення, а якщо усунення порушення неможливе, - вилучити тираж газети, книги тощо з метою його знищення. Таким чином, законом передбачено різні способи захисту порушених прав, зокрема, й шляхом вилучення публікацій. Застосування такого способу захисту особистого немайнового права, як спростування недостовірної інформації, за умови, що така інформація залишиться загальнодоступною у мережі Інтернет та може бути у подальшому скопійована, передрукована чи розповсюджена іншим чином, не забезпечить ефективного захисту та відновлення порушеного права позивача на недоторканість ділової репутації. З огляду на зазначене, враховуючи, що спосіб захисту порушеного права має бути ефективним, в даному випадку наявні підстави для задоволення позовних вимог позивача щодо зобов`язання відповідача видалити недостовірну інформацію з соціальної мережі «Фейсбук», де відповідачка є власником відповідного облікового запису (акаунту), від імені якого недостовірну інформація була розміщена. Щодо вимоги позивача про стягнення моральної шкоди, суд приходить до такого висновку. У відповідності з п.3 ч.2 цієї статті моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (у тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків (п. 3постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року№ 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди»). Окрім того, згідно з роз`ясненнями, що містяться впостанові Пленуму ВСУ від 31.03.1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», позивач має навести у заяві, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір моральної шкоди, та якими доказами це підтверджується. Тобто, відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. При цьому під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачем не надано до суду доказів, які підтверджують наявність та тяжкість вимушених змін в життєвих чи виробничих стосунках, на скільки знизився престиж чи ділова репутація останнього, скільки потрібно часу для їх відновлення. Тому суд вважає, що в цій частині позов не підлягає задоволенню. Що стосується позовних вимог про стягнення судового збору з відповідача на користь позивача, то суд відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, вважає за необхідне розподілити їх наступним чином, а саме стягнути з відповідачки на користь позивача судовий збір частково в розмірі 908,00 гривень за позовну вимогу про захист права на недоторканість до ділової репутації, яка судом задоволена в повному обсязі. На основі з`ясованих обставин, на які посилався позивач, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позову.

Outcome: partial