Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

Позивач звернулася в суд з позовом до відповідача, в якому, з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог, просить здійснити поділ квартири, розташованої за адресою [ADDRESS] , що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири. В обґрунтування заявлених позовних вимог покликається на те, що з 7 вересня 2007 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Шлюб розірваний на підставі рішення Рівненського міського суду від 26 березня 2021 року. У період перебування у шлюбі ними була придбана за договором купівлі-продажу від 20 травня 2009 року квартира [ADDRESS] . Після розлучення не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеної квартири. Оскільки майно було придбане у шлюбі, воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Ухвалами від 17 січня 2022 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. У встановлений судом строк недоліки позовної заяви позивач усунула. Ухвалою від 2 лютого 2022 року позовну заяву [PERSON] суд прийняв до розгляду та відкрив загальне позовне провадження у справі. 9 лютого 2022 року відповідач подав суду заяву про визнання позовних вимог в повному обсязі та розгляд справи без його участі. У поданій до суду заяві від 29 травня 2022 року представник позивача адвокат Виноградова-Мацнєва Є.В. просить справу розглянути без участі позивача та представника позивача. Заявлені позовні вимоги з урахуванням заяви про зменшення позовних вимог підтримує. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем в порядку, встановленому ст.206 ЦПК України. Згідно з ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд встановив, що сторони з 7 вересня 2007 року перебували у шлюбі, який розірваний рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 26 березня 2021 року, яке набрало законної сили 27 квітня 2021 року. За договором купівлі-продажу від 20 травня 2009 року, посвідченим приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Стрільчуком М.М., [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Право власності відповідача на вказану квартиру зареєстроване 11 червня 2009 року в Реєстрі прав власності на нерухоме майно, про що свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно № 301715023 від 30 травня 2022 року. Відповідно до ст.60 Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної власності подружжя. Докази, які б свідчили, що набуте сторонами за час шлюбу майно не може входити до спільної власності подружжя з підстав його придбання за кошти, які належали одному з подружжя особисто, у справі відсутні. Отже, набута сторонами за час шлюбу квартира [ADDRESS] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Стаття 63 СК України передбачає, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до статей 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними. Частиною 3 статті 368 ЦК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно із ч.2 ст.372 ЦК України майно, що є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Аналогічні положення містить і статті 370 ЦК України щодо виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності. Згідно із роз`ясненнями, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. Відповідно до положень ст.71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускаються лише за його згодою, крім випадків, передбачених ЦК України. Присудження одному із подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. При відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 ЦК України, за умови звернення подружжя (одного з них) до суду з таким позовом та попереднього внесення на депозитний рахунок відповідної грошової суми. У тому разі, коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток без застосування грошової компенсації і припинення права власності одного з подружжя на його частку в такому майні, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Таким чином, позовна вимога про поділ майна подружжя підлягає задоволенню шляхом визнання ідеальних часток подружжя у цьому майні без його реального поділу та залишення майна у спільній частковій власності сторін. Оскільки визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наявні підстави для задоволення позову. За правилами ст.142 ЦПК України підлягають стягненню з відповідача на користь позивача 50 відсотків понесених нею та документально підтверджених витрати на оплату судового збору. На підставі наведеного та

Outcome: approved