Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] , товариства з обмеженою відповідальністю «Ексклюзивбуд Плюс» (далі - ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс») про витребування майна з чужого незаконного володіння. В обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що 27 лютого 2003 року між нею та відповідачем [PERSON] був укладений шлюб, під час якого вони за спільно нажиті грошові кошти набули у спільну сумісну власність 1/2 частку будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] за наступних обставин. 21 січня 2014 року відповідач [PERSON] , як дольовик, уклав з [PERSON] , як замовником, договір про дольову участь № 21/1, згідно умов якого замовник приймає в дольову участь, а дольовик оплачує будівництво 1/2 частини адмінбудинку, загальною вартістю 202 500 гривень (пункти 1.1., 1.2, 2.1. даного Договору). Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 травня 2014 року серії САБ № 185619, індексний номер 22047257 на відповідача [PERSON] оформлено право власності на 1/2 частку будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . 22 квітня 2020 року відповідач [PERSON] звернувся із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу, у якому зазначив, що вже тривалий час кожен з подружжя живе окремим життям та своїми інтересами, фактично сім`я припинила своє існування, вони проживають окремо. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2020 року у справі № 607/6618/20 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. Як стало відомо позивачці [PERSON] після розірвання шлюбу, відповідач [PERSON] перед зверненням до суду із позовом про розірвання шлюбу, 08 квітня 2020 року без її згоди передав в статутний капітал відповідача TOB «Ексклюзивбуд Плюс» належну їм на праві спільної сумісної власності 1/2 частку будівлі, адміністративного будинку за адресою: [ADDRESS] . Позивачка вважає, що відчуження [PERSON] в користь TOB «Ексклюзивбуд Плюс» вищевказаного майна порушує її права, оскільки вона згоди як інший його співвласник на відчуження не надавала. Оскільки спірне нерухоме майно вибуло з власності позивачки [PERSON] поза її волею, при цьому за відсутністю будь-якого правочину, оскільки акт приймання-передачі майна не має ознак правочину у розумінні статті 202 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), є наявність правових підстав для витребування вказаного майна на користь останньої. Позивачка вважає, що витребуванню підлягає виключно 1/4 частки спірного майна ураховуючи те, що спірне майно, набуте під час шлюбу, є спільною сумісною власністю позивачки [PERSON] та відповідача [PERSON] , а відтак їй, як одному із його співвласників, зважаючи на рівність часток у праві спільної сумісної власності, належить виключно його половина, тобто 1/4 з 1/2 частки. Відтак, позивачка просила суд витребувати від ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» на її користь 1/4 частку будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м., за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 367523361101) та стягнути з ТОВ «Ексклюзивбуд ПЛЮС» та [PERSON] понесені нею судові витрати по справі. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 серпня 2021 року відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» про витребування майна з чужого незаконного володіння. Постановлено проводити розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Також ухвалою судді від 17 серпня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову задоволено; заборонено ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» (код ЄДРПОУ 38795160, адреса місцезнаходження: вул. Чехова, буд. 8, м. Тернопіль Тернопільська область, 46003) вчиняти будь-які дії щодо відчуження 1/2 частки будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м. за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 367523361101). 01 жовтня 2021 року представником відповідача ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс», адвокатом Карпою М. М. подано відзив на позовну заяву, у якому вона просила відмовити у задоволенні позовних вимог [PERSON] . Покликалася на те, що ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» як юридична особа створена 21 червня 2013 року двома засновниками: [PERSON] та [PERSON] . 08 квітня 2020 року проведені загальні збори учасників ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс», на яких вирішено збільшити статутний капітал за рахунок додаткового вкладу [PERSON] в сумі 1 183 670 грн 00 коп. у вигляді 1/2 частки будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 м.кв., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 367523361101). 08 квітня 2020 року на виконання цього рішення загальних зборів [PERSON] передав, а ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» прийняло згадане нерухоме майно. Цей факт засвідчений актом приймання-передачі майна від 08 квітня 2020 року, справжність підписів у якому засвідченні приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Скідан О. Є. Факти, викладенні у акті приймання-передачі, нотаріусом не перевірялись. На підставі акту прийому-передачі майна 09 квітня 2020 року приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Жовнір І. Т. зареєстрував право приватної власності на 1/2 частки будівлі по [ADDRESS] за ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс». 12 квітня 2021 року позивач оскаржила до Міністерства юстиції України рішення приватного нотаріуса Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Жовніра І. Т. № 51988021 від 15 квітня 2020 року щодо державної реєстрації за ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» права власності на 1/2 частки будівлі по [ADDRESS] . Скаргу позивач мотивувала тим, що приватний нотаріус провів реєстрацію з нерухомим майном, що було спільною сумісною власністю подружжя, без її згоди як дружини. 25 травня 2021 року Центральна Колегія Міністерства юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції за результатами розгляду скарги дійшла висновку, що приватним нотаріусом Жовніром І. Т. прийнято рішення відповідно до законодавства на підставі документів, комплектність, зміст та форма яких відповідали вимогам закону у сфері державної реєстрації. 21 липня 2021 року наказом Міністра юстиції України № 2483/7 відмовлено у задоволенні скарги позивача на рішення державного реєстратора - приватного нотаріуса Жовніра І. Т. № 51988021 від 15 квітня 2020 року. Надалі 17 квітня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс». Предметом договору стала частка у розмірі 98,76 % статутного капіталу ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс», яку [PERSON] продав другому засновнику [PERSON] . У пункті 1.1. договору зазначено, що Продавець продає та передає Покупцю частку у розмірі 98,76 % у статутному капіталі ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс», що в грошовій формі складає 1 198 670,00 грн та складається з грошових коштів в сумі 15 000,00 грн і 1/2 частки будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 м2, за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 367523361101). Тобто у договорі купівлі-продажу не лише вказується частка та вартість корпоративних прав, що відчужуються, але й перелічується майно, від внесення якого у статутний капітал ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» виникли ці корпоративні права. На третьому аркуші такого договору знаходиться письмова згода позивача, яка на той час перебувала у шлюбі з [PERSON] . Перед підписом позивача на цьому аркуші договору знаходиться друкований текст: «Я, [PERSON] дружина [PERSON] , заявляю, що даю згоду на продаж (відступлення) частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Ексклюзивбуд Плюс» (Код ЄДРПОУ 38795160) за ціною та на умовах визначених даним договором». Представник відповідача вважає, що викладене спростовує твердження позивачки про відсутність її згоди на відчуження майна, що було спільною сумісною власністю подружжя. Також вона зазначила, що ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» добросовісно користується цивільними правами. 07 жовтня 2021 року судом зареєстровано відзив на позовну заяву, поданий представником відповідача [PERSON] , адвокатом Матвіясом А. Б., який вважає, що позовні вимоги є необґрунтованими та суперечать вимогам закону. Щодо часу припинення ведення спільного господарства позивачкою та [PERSON] зазначив, що заочне рішення про розірвання шлюбу між сторонами набрало законної сили 15 жовтня 2020 року. З цього часу вони фактично перестали вести спільне господарство. У позовній заяві позивач не зазначає, з якого часу на її думку вона перестала вести спільне господарство з [PERSON] , однак підводить до висновку, що це відбулось ще до подання позову про розірвання шлюбу, тобто до 22 квітня 2021 року. На спростування цього представник відповідача надав виписки по картковому рахунку [PERSON] , відкритому в АТ КБ «ПриватБанк», за 15, 18 березня, 23 квітня 2020 року. З цих документів зрозуміло, що [PERSON] : 15 березня 2020 року перерахував позивачці 7 тис. гривень; 18 березня 2020 року оплатив послуги провайдера телекомунікаційного зв`язку, які надаються за договором, укладеним з позивачем, у сумі 151 гривня; 23 квітня 2020 року перерахував сину позивача - [PERSON] кошти в сумі 1 тис. гривень. Такі фінансові операції підтверджують спільність ведення господарства позивачем та відповідачем і навіть після подання останнім позовної заяви про розірвання шлюбу. Щодо набуття [PERSON] права спільної часткової власності на 1/2 частки будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 м.кв., за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 367523361101) (далі -1/2 частки Будівлі) представник відповідача зазначив наступне. 21 червня 2013 року двома засновниками - [PERSON] та [PERSON] створено ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» з метою будівництва житлових і нежитлових будівель (основний вид діяльності), проведення інших спеціалізованих будівельних робіт, покрівельних робіт, робіт із завершення будівництва і т.д. Позивачем правильно описано та підтверджено документально обставини набуття Відповідачем 1 права спільної часткової власності на 1/2 частки Будівлі (хоча Позивач вважає це правом приватної власності лише Відповідача 1). Через пів року після створення TOB «Ексклюзивбуд Плюс», 21 січня 2014 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір № 21/1 про дольову участь. Згідно умов цього договору [PERSON] як Змовник приймає в дольову участь, а [PERSON] як [PERSON] оплачує будівництво 1/2 частки Будівлі. Метою цього правочину було отримання у власність нежитлового приміщення, яке планувалось використовувати у господарській діяльності TOB «Ексклюзивбуд Плюс». 23 травня 2014 року [PERSON] та [PERSON] провели державну реєстрацію права власності на 1/2 частку Будівлі. Згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 травня 2014 року, 1/2 частки Будівлі зареєстрована на праві спільної часткової власності за [PERSON] та [PERSON] , а тому спільною сумісною власністю подружжя є лише 1/4 частки Будівлі. Рішення про відчуження своєї частини в 1/2 частки будівлі [PERSON] приймав спільно з позивачем. Оскільки будівля планувалась використовуватись у господарській діяльності TOB «Ексклюзивбуд Плюс», то з метою спрощення процедури відчуження та дотримання домовленостей із іншим засновником товариства позивачу запропоновано внести об`єкт нерухомості для збільшення статутного капіталу, а вже після цього відчужити корпоративні права, які виникли у [PERSON] за рахунок збільшення статутного капталу, іншому засновнику TOB «Ексклюзивбуд Плюс». Фактично замість одного правочину по відчуженню спірного майна з позивачем погоджено процедуру його реалізації шляхом вчинення двох правочинів. Оскільки позивач погодилась на такі умови, то [PERSON] та [PERSON] замовили у TOB «Київексперт» оцінку будівлі. 07 квітня 2020 року замовники отримали звіт про оцінку майна, відповідно до якого оціночна (ринкова) вартість будівлі становить 2 367 340 грн 00 коп. Таким чином оціночна (ринкова) вартість 1/2 частки будівлі становить 1 183 670 грн 00 коп. 08 квітня 2020 року проведенні загальні збори учасників TOB «Ексклюзивбуд Плюс», на яких вирішено збільшити статутний капітал за рахунок додаткового вкладу [PERSON] в сумі 1 183 670 грн 00 коп. у вигляді 1/2 частки будівлі. Цього ж дня 08 квітня 2020 року на виконання згаданого рішення загальних зборів [PERSON] передав, а TOB «Ексклюзивбуд Плюс» прийняв 1/2 частки будівлі. Цей факт засвідчений актом приймання-передачі майна від 08 квітня 2020 року, справжність підписів у якому засвідченні приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Скідан О. Є. Факти, викладенні у акті приймання-передачі, нотаріусом не перевірялись. На підставі акту прийому-передачі майна 09 квітня 2020 року приватний нотаріус Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Жовнір І. Т. зареєстрував право приватної власності на 1/2 частки будівлі за TOB «Ексклюзивбуд Плюс». 17 квітня 2020 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс». Предметом такого договору стала частка у розмірі 98,76 % статутного капіталу TOB «Ексклюзивбуд Плюс», яку [PERSON] продав іншому засновнику товариства [PERSON] . Пункт 1.1. договору передбачає, що Продавець продає та передає Покупцю ( [PERSON] ) частку у розмірі 98,76 % у статутному капіталі ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс», що в грошовій формі складає 1 198 670,00 грн та складається з грошових коштів в сумі 15 000,00 грн і 1/2 частки будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 м2, за адресою: [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 367523361101). У договорі купівлі-продажу зазначається не лише частка та вартість корпоративних прав, що відчужуються, але й вказується майно, від внесення якого у статутний капітал TOB «Ексклюзивбуд Плюс» виникли корпоративні права. Договір виконаний на трьох аркушах паперу формату А-4, на яких з однієї сторони знаходиться друкований текст. Ці аркуші по правих полях прошиті ниткою білого кольору, вільні кінці якої приклеєні до звороту останнього аркуша прямокутним відрізком паперу з друкованим та рукописним текстом: «Прошито і пронумеровано 3 (три) сторінки (ок) Я. І. Бабій [PERSON] ». Після обох прізвищ знаходяться підписи, виконані мастикою фіолетового кольору. Згідно пункту 5.1. цього договору Продавець ( [PERSON] ) гарантує, що у третіх осіб немає претензій щодо відчужуваної частки у статутному капіталі відповідача 2. На виконання цієї умови договору та на вимогу покупця на третьому аркуші договору купівлі-продажу знаходиться письмова згода позивача, яка на той час перебувала у шлюбі з [PERSON] . Перед підписом позивача на цьому аркуші договору знаходиться друкований текст: «Я, [PERSON] дружина [PERSON] , заявляю, що даю згоду на продаж (відступлення) частки у статутному капіталі товариства з обмеженою відповідальністю «Ексклюзивбуд Плюс» (Код СДРПОУ 38795160) за ціною та на умовах визначених даним договором». Письмова згода позивача у договорі купівлі-продажу свідчить про те, що вона обізнана з умовами такого договору. Тому їй відомо, що корпоративні права, які відчужуються, виникли у зв`язку з внесенням у статутний капітал TOB «Ексклюзивбуд Плюс» 1/2 частки Будівлі. Таким чином викладене спростовує твердження Позивач про відсутність її згоди на відчуження майна, що було спільною сумісною власністю подружжя. У судовому засіданні, яке відбулося 16 листопада 2021 року суд протокольною ухвалою без видалення до нарадчої кімнати закрив підготовче провадження та призначив справу до розгляду по суті. Позивачка [PERSON] та її представник, адвокат Варода П. Б. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали з підстав, наведених у позовній заяві та просили їх задоволити. Відповідач [PERSON] , його представник, адвокат Матвіяс А. Б., представники відповідача ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» - Бабій Я. І., адвокат Карпа М. М. у судовому засіданні щодо задоволення позову заперечили з підстав, вказаних у відзивах на позовну заяву. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що у 2003 році уклала шлюб із [PERSON] , вони познайомились на дні народженні сестри позивачки, вона оплачувала йому квартиру, телефонні дзвінки, взяла його до себе на роботу. Офіційно через посольство Турецької Республіки свідок сплатила 7 000 Євро, відкупила його від кримінальної справи. У 2014 році, коли здійснювала оформлення права власності на майно, то зареєстрували все чоловіка, щоб він також мав майно, яке набуте у шлюбі. 07 квітня 2020 року на Благовіщення свідок з іншими жінками збирали пакунки для потребуючих в офісі «Асоціації жінок України «Дія» куди прийшов її чоловік [PERSON] та приніс три незшитих екземпляри договору, сказав, що треба їх підписати. [PERSON] пішла до дівчат - [PERSON] , [PERSON] - разом почали читати договір, аркуші якого були скріплені скрепкою. Вона підписувала кожну сторінку. В договорі йшлося про передачу [PERSON] частки 50 % у статутному капіталі ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» в розмірі 15 000 грн, яка належала [PERSON] . Чоловік пояснював, що все решта буде оформлено в нотаріуса. [PERSON] своїм підписом надавала згоду тільки на передачу в статутний капітал ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» частки [PERSON] в статутному капіталі цього товариства у розмірі 50%, що складала 15 000,00 грн. та була впевнена, що нерухомість буде оформлятися через нотаріуса. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що знайома із [PERSON] близько чотирьох років, вони перебувають у робочих стосунках. Знає, що [PERSON] є її колишнім чоловіком. 07 квітня 2020 року на Благовіщення вони робили передвеликодні пакунки для багатодітних сімей на офісі ГО «Дія». Свідок тоді сиділа біля вікна, зайшов [PERSON] , поставив документи, розклав їх, після чого вийшов. [PERSON] почала вголос їх зачитувати, ставила на них підпис і перекладала аркуші вбік. Це був договір купівлі-продажу частки статутного капіталу ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» у розмірі 15 тис. грн. Всі документи не були прошиті. Крім дівчат з ГО «Дія» - [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] нікого більше не було, [PERSON] залишив документи і вийшов. Про діяльність « Ексклюзивбуд Плюс » свідок знає зі слів [PERSON] , документи не читала. Чи був на договорі підпис інших осіб, не бачила. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що знайома із [PERSON] , разом перебувають у громадській організації «Асоціація жінок України «Дія». Знайомі 18 років. 07 квітня 2020 року на Благовіщення вони з дівчатами готували подарунки для малозабезпечених сімей у офісі на вул. Замковій у м. Тернополі . Прийшов чоловік [PERSON] [PERSON] - приніс документи, залишив їх на столі, це був договір купівлі-продажу 50% статутного капіталу ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» у розмірі 15 тис. грн. [PERSON] як дружина мала посвідчити, що не проти відчуження цієї частки. Вона поставила підписи у нижньому правому куті на кожному аркуші, яких було три, після чого прийшов [PERSON] та їх забрав. Чи ще хтось був із ним, свідок не бачила. В кабінеті була свідок, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Баран, Липка . Свідок особисто читала всі аркуші договору, вони були скріплені простою металевою скріпкою. Документи не були ніким підписані. Договір мав три аркуші, [PERSON] підписувала кожен окремо. Ці документи потім забрав [PERSON] , він їх не прошивав, підписом не скріплював. Про відсоткову частку йшлося в договорі на 1-му аркуші. У документі, який [PERSON] підписувала йшлося тільки про відчуження частки, про майно нічого не було написано. З [PERSON] свідок особисто ніколи не спілкувалася, не перебувала з ним в ніяких стосунках. Особисто свідка здивувала наполегливість [PERSON] , коли він просив підписати договір. Свідок говорила [PERSON] його не підписувати, але остання прийняла своє рішення. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що знайома із [PERSON] кілька років, вони разом перебувають у громадській організації «Дія». [PERSON] є колишнім чоловіком [PERSON] . З ним свідок знайома, але не спілкувалася. Була присутня 07 квітня 2020 року напередодні Пасхи у офісі громадської організації, де також були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Буртняк І. [PERSON] тоді заходив два або три рази. [PERSON] розглядала папери, а [PERSON] їй казала не підписувати їх «на коліні». [PERSON] з [PERSON] почала читати документи. Свідок підійшла також і побачила на столі документи у форматі А4, у яких йшлося про дозвіл на продаж частки у ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс», де власником також був [PERSON] . Частки були рівними - по 15 тис. грн. [PERSON] підписувала договір на кожному аркуші у присутності свідків, були 3 односторонні аркуші договору, з`єднані скрепкою. Свідок пам`ятає, що була вказана сума - 15 тис. грн, відомостей про нерухоме майно не було. Крім [PERSON] документи не були ніким підписані, [PERSON] не підписував їх, інші особи також. Чи відбувся договір свідку невідомо, вона всього договору не читала, тільки перший абзац. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що знає [PERSON] і [PERSON] . 07 квітня 2020 року на Благовіщення збиралися в офісі громадської організації «Дія», де [PERSON] підписувала документи. Присутні були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Вони збирали пакунки для багатодітних родин і в той час зайшов [PERSON] , залишив документи на столі і попросив [PERSON] їх підписати. Свідок документи не бачила. [PERSON] уважно читала той документ і підписувала кожну сторінку. Документи були не прошиті, скріплені скрепкою, аркушів багато не було. Орієнтовно через 20 хв. повернувся [PERSON] і забрав документи, він їх не прошивав при свідках. Інших чоловіків не бачила, тільки [PERSON] . Свідок робила свою роботу, тому тільки чула, що йдеться про продаж частки в товаристві на суму 15 тис. грн, це обговорювалося дівчатами. Допитана у судовому засіданні свідок [PERSON] суду показала, що знає [PERSON] і [PERSON] . 07 квітня 2020 року ГО «Дія», яку очолює [PERSON] у передвеликодній час готували подарунки в офісі і в цей час прийшов [PERSON] . В офісі були [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і свідок. [PERSON] прийшов і дав документи [PERSON] , остання покликала [PERSON] , щоб вони читали документи разом. Документи були скріплені скріпкою. Суть договору - 15 тис. грн. [PERSON] підписувала кожну сторінку і радилася з [PERSON] . [PERSON] був із ними, чи ще хтось був з ним, свідок не пригадує. [PERSON] документи не прошивав, поскладав у файлик і пішов. Більше ніхто нічого не підписував. Свідок, кол побачила документи, то зробила висновок, що [PERSON] все знає і розуміє що робить. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, встановив наступні обставини. Згідно свідоцтва про одруження серії [NUMBER] , [PERSON] та [PERSON] одружилися 27 лютого 2003 року, про що складено актовий запис № 223. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області у справі № 607/6618/20 від 14 вересня 2020 року, яке набрало законної сили 16 жовтня 2020 року, вказаний шлюб розірвано. 21 січня 2014 року між [PERSON] (дольовик) та [PERSON] (замовник) укладено договір № 21/1 Про дольову участь, згідно умов якого замовник приймає в дольову участь, а дольовик оплачує будівництво 1/2 частини адмінбудинку на умовах даного договору (п. 1.1. Договору). Характеристика адмінбудинку: адреса [ADDRESS] , загальна розрахункова площа: 1154,8 кв.м. (п. 1.2. Договору). Загальна вартість 1/2 частини адмінбудинку: 202 500 грн (п. 2.1. Договору). Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23 травня 2014 року, будівля за адресою [ADDRESS] , загальною площею 1154,8 кв.м. належала на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] та [PERSON] по 1/2 кожному. Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухома майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 270636315 від 16 серпня 2021 року, 1/2 частка будівлі за вищевказаною адресою 09 квітня 2020 року на підставі акту приймання-передання майна від 08 квітня 2020 року, зареєстрована за ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 367523361101). 07 квітня 2020 року проведено оцінку будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] та встановлено, що її оціночна (ринкова) вартість - 2 367 340 грн, що вбачається із Звіту про оцінку майна, який складено ТОВ «КИЇВЕКСПЕРТ» Із протоколу № 1 загальних зборів учасників ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» від 08 квітня 2020 року вбачається, що учасники [PERSON] та [PERSON] вирішили збільшити статутний капітал товариства за рахунок додаткового вкладу загальну суму 1 183 670 грн 00 коп.; встановити запланований розмір статутного капіталу товариства становитиме - 1 213 670 гривень 00 коп.; збільшити статутний капітал товариства за рахунок додаткового вкладу [PERSON] в сумі 1 183 670 гривень 00 коп. та складатиметься з 1/2 частки будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 367523361101); встановити оцінку 1/2 частки будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 367523361101), що належить [PERSON] та передається до статутного капіталу Товариства, в розмірі 1 183 670 гривень 00 коп.; встановити строк для внесення додаткових вкладів до статутного капіталу товариства до 30 квітня 2020 року; організацію оформлення, підписання акту прийомі-передачі майна та проведення його державної реєстрації покладено на директора товариства [PERSON] . За змістом Акту приймання-передачі складеного 08 квітня 2020 року [PERSON] передав, а ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» в особі директора [PERSON] прийняло 1/2 частки будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] , що належить [PERSON] загальною вартістю 1 183 670,00 грн. Згідно відповіді на безкоштовний запит Мінюсту засновником та керівником вказаного підприємства є [PERSON] . Наказом № 1 ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» [PERSON] з 24 червня 2013 року призначено на посаду директора, що також підтверджується наказом № 1 від 24 червня 2013 року (згідно рішення установчих зборів ТОВ ««Ексклюзивбуд плюс»). 17 квітня 2020 року між [PERSON] (П) та [PERSON] (Покупець) укладено договір купівлі-продажу частки у статутному капіталі ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс», згідно умов якого Продавець продає та передає Покупцю частку у розмірі 98,76 % у статутному капіталі ТОВ «Есклюзивбуд Плюс», що в грошовій формі складає 1 198 670,00 грн та складається з грошових коштів в сумі 15 000,00 грн і 1/2 частки будівлі адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 367523361 101) (п. 1.1. Договору). Частка, яка є предметом цього договору, становить 98,76 % у статутному капіталі TOB «ЕСКЛЮЗИВБУД Плюс» і становить згідно статуту Товариства 1 198 670,00 грн та є повністю сплачена Продавцем товариству (п. 1.3. Договору). Даний договір підписаний сторонами: [PERSON] та [PERSON] , а також їхніми дружинами: [PERSON] та [PERSON] про те, що вони дають згоду на укладення такого договору на умовах та за ціною визначених цим договором. Наказом Міністерства юстиції України № 2483/7 від 21 липня 2021 року відмовлено у задоволенні скарги [PERSON] від 12 квітня 2021 року у зв`язку з тим, що приватним нотаріусом Тернопільського міського нотаріального округу Тернопільської області Жовніром Іваном Теодоровичем прийнято рішення від 15 квітня 2020 року № 51988021 відповідно до законодавства. Згідно висновку Центральної колегії Міністерства Юстиції України з розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції від 25 травня 2021 року Колегією з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (далі - Державний реєстр прав) встановлено, що приватному нотаріусу Жовніру І. Т. для проведення реєстраційних дій було подано документи, комплектність, зміст та форма яких відповідали вимогам законодавства у сфері державної реєстрації прав. Законодавством у сфері державної реєстрації прав визначено, що Міністерство юстиції України відмовляє у задоволені скарги, якщо державним реєстратором прийнято рішення відповідно до законодавства. Таким чином, скарга не підлягає задоволенню, оскільки приватним нотаріусом Жовнором І. Т. прийнято оскаржуване рішення відповідно до законодавства. Відтак, проаналізувавши вищенаведені документи, суд вважає, що до правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню наступні норми процесуального та матеріального права. Відповідно до частин 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. У ст. 41 Конституції України, ст. 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України (далі - СК України) особистою приватною власністю дружини, чоловіка є, зокрема, майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). За змістом ч. 1 ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Аналогічні правові висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Згідно з частинами 1, 2 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Об`єктом права спільної сумісної власності є заробітна плата, пенсія, стипендія, інші доходи, одержані одним із подружжя. Статтею 63 CК України встановлено рівність прав дружини та чоловіка на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Відповідно до ч. 1 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. За вимогами частин 1, 2 ст. 369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена. Згідно з ч. 3 ст. 65 СК України для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. Згода на укладення договору, який потребує нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, має бути нотаріально засвідчена. У ст. 68 СК України закріплено, що розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Одним із способів розпорядження власністю є право власника використовувати своє майно для здійснення господарської діяльності. Як слідує з правових висновків, викладених Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 червня 2021 року у справі № 916/2813/18, відповідно до ч. 1 ст. 62 Господарського кодексу України (далі - ГК України) підприємством є самостійний суб`єкт господарювання, створений компетентним органом державної влади або органом місцевого самоврядування, або іншими суб`єктами для задоволення суспільних та особистих потреб шляхом систематичного здійснення виробничої, науково-дослідної, торговельної, іншої господарської діяльності в порядку, передбаченому цим Кодексом та іншими законами. Відповідно до ч. 1 ст. 84 ЦК України товариства, які здійснюють підприємницьку діяльність з метою одержання прибутку та наступного його розподілу між учасниками (підприємницькі товариства), можуть бути створені лише як господарські товариства (повне товариство, командитне товариство, товариство з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерне товариство) або виробничі кооперативи чи сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські кооперативні об`єднання, що діють з метою одержання прибутку. Отже, якщо приватне підприємство створене для ведення підприємницької діяльності й розподілу прибутку між учасниками (засновниками), то таке приватне підприємство є підприємницьким товариством (постанова Верховного Суду від 10 листопада 2021 року у справі № 496/1249/13-ц). За змістом ст. 113 ЦК України, ст. 1 Закону України «Про господарські товариства» господарським товариством є юридична особа, статутний (складений) капітал якої поділений на частки між учасниками. Господарські товариства можуть бути створені у формі повного товариства, командитного товариства, товариства з обмеженою або додатковою відповідальністю, акціонерного товариства. Згідно з ч. 1 ст. 115 ЦК України, ч. 1 ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» господарське товариство є власником: 1) майна, переданого йому учасниками товариства у власність як вклад до статутного (складеного) капіталу; 2) продукції, виробленої товариством у результаті господарської діяльності; 3) одержаних доходів; 4) іншого майна, набутого на підставах, що не заборонені законом. Вкладом до статутного (складеного) капіталу господарського товариства можуть бути гроші, цінні папери, інші речі або майнові чи інші відчужувані права, що мають грошову оцінку, якщо інше не встановлено законом. Грошова оцінка вкладу учасника господарського товариства здійснюється за згодою учасників товариства, а у випадках, встановлених законом, вона підлягає незалежній експертній перевірці (ч. 2 ст. 115 ЦК України, частини 1, 2 ст. 13 Закону України «Про господарські товариства»). За змістом ст. 115 ЦК України, ст. 85 ГК України та ст. 12 Закону України «Про господарські товариства» власником майна, переданого господарському товариству у власність його учасниками як вклад до статутного (складеного) капіталу, є саме товариство, відчуження учасником товариства частки в статутному капіталі на користь іншої особи не припиняє права власності товариства на майно, яке обліковується на його балансі, у тому числі на внесені до статутного капіталу вклади учасників. Велика Палата Верховного Суду у постанові № 916/2813/18 від 29 червня 2021 року зазначила, що право власності на майно, передане учасниками господарського товариства як вклад, належить товариству, а не його учасникам (засновникам). Право власності на майно, передане кооперативу як вступні, членські, цільові внески, вклади його членів тощо належить кооперативу, а не його членам. Тому майно господарського товариства, кооперативу належить їм на праві власності і не може належати на праві власності іншим особам. Зокрема, таке майно не може належати на праві спільної власності учаснику (засновнику, члену) приватного підприємства та його подружжю (колишньому подружжю). Часткою в статутному капіталі товариства є сукупність корпоративних прав та обов`язків, пов`язаних з участю особи в товаристві, серед яких право на управління товариством, право на отримання частини прибутку від діяльності товариства, а також право на отримання частини майна товариства у разі виходу з нього учасника або у випадку розподілу майна товариства в процесі його ліквідації. При цьому розмір відчужуваної частки визначає обсяг окремих корпоративних прав, які переходять до нового володільця частки. Зокрема, кількість голосів, яку має новий володілець частки при голосуванні на загальних зборах учасників товариства, частини прибутку товариства, яку він має право отримати у разі виплати дивідендів, частини майна товариства, яку він може вимагати у разі виходу з товариства, що пропорційні до розміру переданої йому частки. У постанові Верховного Суду України від 03 червня 2015 року у справі № 6-38цс15 зазначено, що грошові кошти, внесені одним з подружжя, який є учасником господарського товариства, у статутний капітал цього товариства за рахунок спільних коштів подружжя, стають власністю цього товариства, а право іншого з подружжя на спільні кошти трансформується в інший об`єкт - право вимоги на виплату частини вартості такого внеску. При цьому одним з визначних є той факт, що грошові кошти набуті подружжям під час їх спільного проживання. Таким чином, якщо один з подружжя є учасником господарського товариства і вносить до його статутного капіталу майно, придбане за рахунок спільних коштів подружжя, то таке майно переходить у власність цього підприємства, а в іншого з подружжя право власності на майно (тобто речове право) трансформується в право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимоги виплати половини вартості внесеного майна в разі поділу майна подружжя або право вимоги половини отриманого доходу від діяльності підприємства. Аналогічної позиції Верховний Суд України дотримався і у справі № 6-79цс13 (постанова від 02 жовтня 2013 року) та у справі № 6-61цс13 (постанова від 03 липня 2013 року). У виниклому спорі позивачка заявила вимогу про витребування від ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» 1/4 частки будівлі, що становить половину від переданого її колишнім чоловіком - [PERSON] майна подружжя до статутного капіталу вказаного підприємства. Так, відповідач [PERSON] 21 січня 2014 року, перебуваючи у зареєстрованому із [PERSON] шлюбі, набув у власність 1/2 частину адмінбудинку за адресою [ADDRESS] , загальною площею 1154,8 кв.м. та вартістю 1/2 частини адмінбудинку: 202 500 грн. Сторонами не заперечується факт перебування 1/2 частини адмінбудівлі за вищевказаною адресою у спільній сумісній власності подружжя. 08 квітня 2020 року на підставі акту приймання-передачі [PERSON] передав ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» в особі директора Бабія Я. І. 1/2 частки будівлі, адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] загальною вартістю 1 183 670,00 грн. На підставі цього акту за ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» було зареєстровано право власності на зазначене нерухоме майно. Відсутність згоди одного із співвласників - колишнього подружжя - на розпорядження нерухомим майном є підставою визнання правочину, укладеного іншим співвласником щодо розпорядження спільним майном, недійсним. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Вказаний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17. Після внесення [PERSON] 1/2 частину адмінбудинку за адресою [ADDRESS] , загальною площею 1154,8 кв.м. до статутного капіталу ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» без згоди [PERSON] , на що позивачка посилається як на підставу задоволення позовних вимог, вказане майно перейшло у власність цього товариства, у зв`язку з чим у [PERSON] право власності на майно (тобто речове право) трансформувалося у право вимоги (зобов`язальне право), сутність якого полягає у праві вимагати у відповідача як колишнього з подружжя виплати половини вартості внесеного майна. Вказане узгоджується із постановою Верховного Суду у справі № 638/11812/15-ц від 26 травня 2021 року. Згідно з ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у рамках захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Застосування будь-яких засобів правового захисту матиме сенс лише за умови, що обрані суб`єктом порушеного права способи захисту відповідають вимогам закону та є ефективними. Якщо право чи інтерес мають бути захищені лише певним способом, а той, який обрав позивач, може бути використаний для захисту інших прав або інтересів, а не тих, за захистом яких позивач звернувся до суду, суд визнає обраний позивачем спосіб захисту неналежним і відмовляє у позові (пункт 69 постанови Великої Палати Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 331/6927/16-ц,провадження № 14-651цс18). Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на вищевказане, з урахуванням вимог закону та висновків Верховного Суду, суд дійшов висновку, що позивачкою обрано неналежний спосіб захисту своїх прав у зв`язку із чим відмовляє у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» про витребування майна з чужого незаконного володіння. Щодо витребування майна, а саме ј частки будівлі адміністративного будинку, загальною площею 1154,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] , то суд звертає увагу на наступне. Тлумачення ст. 387 ЦК України свідчить, що на підставі віндикаційного позову може бути витребуване з чужого незаконного володіння майно яке є індивідуально визначеним. Згідно з абзацом 1 ч. 1 ст. 184 ЦК України річ є визначеною індивідуальними ознаками, якщо вона наділена тільки їй властивими ознаками, що вирізняють її з-поміж інших однорідних речей, індивідуалізуючи її. У постанові Верховного Суду України від 16 серпня 2017 року у справі № 6-54цс17 зроблено висновок, що право власника на витребування майна від добросовісного набувача на підставі частини першої статті 388 ЦК України залежить від того, у який спосіб майно вибуло з його володіння. Ця норма передбачає вичерпне коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування свого майна від добросовісного набувача. Крім того, витребувати можна лише індивідуально визначене майно. У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2018 року у справі № 612/553/15-ц вказано, що індивідуалізація речі - це надання певній речі (або ж наявність у неї) відмітних властивостей (рис чи характеристик), що дозволяють в необхідних випадках виділити її з числа подібних. Можливо виокремити три групи речей, визначених індивідуальними ознаками: унікальні речі, тобто єдині у своєму роді; речі, що відрізняються від подібних особливими позначеннями чи характеристиками; речі, індивідуалізовані в процесі вибору або відбору. [PERSON] просить витребувати від ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс» ј частину будівлі адміністративного будинку загальною площею 1154,8 кв.м. за адресою [ADDRESS] . Водночас, матеріалами справи підтверджено та сторонами визнається, що частка позивачки у вказаному майні їй в натурі не виділена, що вказує на відсутність ознаки індивідуальності речі. За таких обставин посилання позивачки та її представника на те, що до спірних правовідносин підлягають застосуванню положення статей 387, 388 ЦК України, є помилковими, оскільки витребувати можна індивідуально визначену річ, а не частку в праві спільної сумісної власності. Такий висновок суду також узгоджується із позицією Верховного Суду, яка викладена у постанові від 02 червня 2021 року у справі № 295/17812/18. Щодо юрисдикції виниклого спору. Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин у їх сукупності. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, у якому розглядається визначена категорія справ. Справи, що належать до юрисдикції господарських судів, визначено статтею 20 ГПК України, за змістом пунктів 3, 4, 15 частини першої якої господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку зі здійсненням господарської діяльності, та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах, що виникають з корпоративних відносин, у тому числі у спорах між учасниками (засновниками, акціонерами, членами) юридичної особи або між юридичною особою та її учасником (засновником, акціонером, членом), у тому числі учасником, який вибув, пов`язані зі створенням, діяльністю, управлінням або припиненням діяльності такої юридичної особи, крім трудових спорів; справи у спорах, що виникають з правочинів щодо акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав в юридичній особі, крім правочинів у сімейних та спадкових правовідносинах; й інші справи у спорах між суб`єктами господарювання. Натомість відповідно до положень статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Аналізуючи положення пункту 4 частини першої статті 20 ГПК України, Велика Палата Верховного Суду в пункті 37 постанови від 03 листопада 2020 у справі № 922/88/20 дійшла висновку, що справи в спорах щодо правочинів незалежно від їх суб`єктного складу, що стосуються акцій, часток, паїв, інших корпоративних прав у юридичній особі, підлягають розгляду господарськими судами. Винятком є спори щодо таких дій, спрямованих на набуття, зміну або припинення сімейних і спадкових прав та обов`язків, які мають вирішуватися в порядку цивільного судочинства. Відповідно до частини першої статті 2 СК України цей Кодекс регулює сімейні особисті немайнові та майнові відносини між подружжям, між батьками та дітьми, усиновлювачами та усиновленими, між матір`ю та батьком дитини щодо її виховання, розвитку та утримання. Згідно із частиною першою статті 9 СК України подружжя, батьки дитини, батьки та діти, інші члени сім`ї та родичі, відносини між якими регулює цей Кодекс, можуть врегулювати свої відносини за домовленістю (договором), якщо це не суперечить вимогам цього Кодексу, інших законів та моральним засадам суспільства. Відповідно до частин перших статті 14 та 15 СК України сімейні права є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути передані іншій особі. Сімейні обов`язки є такими, що тісно пов`язані з особою, а тому не можуть бути перекладені на іншу особу. Аналіз наведених норм дозволяє дійти висновку, що ознакою сімейних прав і обов`язків є їх тісний зв`язок з відповідним носієм, що зумовлює неможливість їх передання (перекладення) іншій особі. Тобто носії таких прав та/або обов`язків можуть врегулювати свої відносини, пов`язані з їх реалізацією та/або виконанням, за домовленістю, зокрема, шляхом укладення договору, про який йдеться в статті 9 СК України, однак передати та/або перекласти зазначені права та/або обов`язки на іншу особу їх носії не можуть. Отже, зазначені норми права визначають правочин у сімейних правовідносинах як домовленість, зокрема, між подружжям, батьками та дітьми про врегулювання належних їм сімейних прав та обов`язків, які тісно пов`язані з їх особами та не можуть бути передані та/або перекладені на інших осіб. Спосіб захисту порушеного права, обраний позивачкою не полягає у визнанні недійсними правочинів, дій, які укладені чи вчинені одним з подружжя без згоди іншого з подружжя щодо внесення майна до статутного капіталу товариства чи розпорядження часткою в статутному капіталі юридичної особи. [PERSON] не була учасником ТОВ «Ексклюзивбуд Плюс», а майно, яке внесено до статутного капіталу цього товариства належало позивачці та [PERSON] на праві спільної сумісної власності, було набуте під час шлюбу, а тому виниклий між сторонами спір підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства. Водночас, судом при вирішенні питання юрисдикції взято до уваги висновки Великої Палати Верховного Суду в у постанові від 29 червня 2021 року в справі № № 916/2813/18. Питання про стягнення судового збору суд вирішує в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України. На підставі наведеного,

Outcome: dismissed