Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернівцігаз», треті особи: Товариство з обмеженою відповідальністю «Чернівцігаз збут», Національна комісія, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг сектор НКРЕКП у Чернівецькій області про захист прав споживачів, визнання дій незаконними та зобов`язання вчинити дії. Посилалася на те, що у серпні 2021 року нею було отримано копії матеріалів цивільної справи №727/6682/21 за позовом «Чернівцігаз Збут» до неї про стягнення заборгованості за природний газ. Із наданого розрахунку заборгованості, вона дізналася, що розмір боргу та об`єми спожитого нею та її сім`єю газу різні та такі, що нараховані з порушенням норм матеріального права. Так, нарахування об`ємів спожитого газу здійснюється АТ «Чернівцігаз». За наявності різних розрахунків, де зазначені різні об`єми спожитого газу за один і той же проміжок часу, що впливає на борг, з яким вона не згідна, вона змушена звернутися до суду за захистом свого порушеного права. Зазначила, що оплата вартості послуг за договором розподілу природного газу здійснюється споживачем на підставі відповідного рахунка оператора ГРМ на умовах договору розподілу природного газу. Визначення фактичного об`єму споживання природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між оператором ГРМ та побутовим споживачем на підставі даних лічильника природного газу з урахуванням вимог цього кодексу та договору. Для визначення фактичного об`єму споживання природного газу приймаються дані лічильника оператора ГРМ. У разі відсутності лічильника газу в оператора ГРМ приймаються дані лічильника газу побутового споживача. Позивач неодноразово писала заяви до відповідача про те, щоб їй встановили лічильник, однак лічильник у квартирі їй було встановлено лише 11.06.2021 року. Зазначила, що відповідачем порушено вимоги постанови №1488, відповідно до якої заборонено при здійсненні обліку природного газу, використаного побутовими споживачами, приводити об`єми природного газу до стандартних умов для здійснення комерційних розрахунків за використаний побутовими споживачами природний газ. У такому випадку, відповідач мав здійснити перерахунок об`єму природного газу по об`єктах побутових споживачів відповідно до граничних норм. Тобто, якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником газу, відмовляється від його встановлення за рахунок оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення), фактичний об`єм спожитого природного газу по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеним у додатку 15 до цього Кодексу. Оскільки вона не відмовлялася від установлення лічильника газу, а навпаки зверталась з проханням його встановити, для визначення об`ємів спожитого газу необхідно застосовувати постанови КМУ, якими затверджено норми споживання природного газу побутовими споживачами. Проте, розрахунки спожитого природного газу не відповідають вимогам законодавства. Просила визнати незаконними дії Акціонерного товариства «Оператора газорозподільної системи «Чернівцігаз» щодо розрахунку визначення об`єму за спожитий газ за адресою [ADDRESS] та зобов`язати надати розрахунок об`єму спожитого газу у відповідності до чинних норм. Ухвалою суду від 17.01.2022 року провадження по справі було відкрито та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження. Відповідачем подано відзив на позов. У відзиві Акціонерне товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернівцігаз» позовні вимоги не визнав. Вказував на те, що відсутні будь-які докази неодноразових звернень до відповідача з питань встановлення лічильника. Позивач не наводить будь-яких доказів, що відповідачем при здійсненні обліку природного газу об`єми природного газу приводилися до стандартних умов. Зазначив, що постанова НКРЕКП №1488 від 23.11.2018 року стосувалась іншого оператора та була визнана протиправною та скасована рішенням Окружного адміністративного суду м.Києва від 15.05.2019 року, залишеним без змін постановою Апеляційної інстанції від 24.07.2019 року. Тому, заборона оператору ГРМ при здійсненні обліку природного газу, використаного побутовими споживачами, приводити об`єми природного газу та стандартних умов для здійснення комерційних розрахунків за використаний побутовими споживачами природний газ, визнана судом неправомірною. Правомірність приведення об`ємів природного газу до стандартних умов для здійснення комерційних розрахунків за використаний побутовими споживачами природний газ підтверджується постановою Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі №161/11880/19. Окрім того, Акціонерне товариства «Оператор газорозподільної системи «Чернівцігаз» посилався на те, що постанова КМУ №619 від 08.06.1996 року втратила чинність на підставі постанови КМУ №143 від 27.02.2019 року. При цьому позивачем до позову не було надано жодних доказів, які б підтверджували неправомірність визначення об`ємів розподіленого та спожитого нею природного газу, а також не зазначено власних позовних вимог щодо об`ємів газу, які мають бути надані відповідачем та за який саме період, в якому розмірі. У задоволенні позовних вимог просив відмовити. Представник третьої особи ТОВ «Чернівцігаз збут» подав письмові пояснення на позовну заяву. У поданих поясненнях заперечував проти позовних вимог з підстав, аналогічних викладеним у відзиві. Окрім того, посилався на те, що між [PERSON] та ТОВ «Чернівцігаз» наявні договірні відносини, які виникли у відповідності до умов публічного Типового договору постачання природного газу побутовим споживачем, укладеного на підставі постанови НКРЕКП №2500 від 30.09.2015 року. Главою 4 розділом ІХ Кодексу ГРМ встановлено, що визначені умовами цієї глави та договору розподілу природного газу об`єми та обсяги розподілу та споживання природного газу є обов`язковими для їх використання у взаємовідносинах між побутовими споживачами та його постачальником. Розбіжності у частині визначення об`єму та/або обсягу розподіленого та спожитого природного газу врегульовуються договором розподілу природного газу, а у разі недосягнення згоди в судовому порядку. До вирішення цього питання величина об`єму та обсягу розподіленого та спожитого природного газу встановлюється відповідно до даних оператора ГРМ. Отже, визначення обсягів спожитого побутовими споживачами природного газу відноситься до виключеної компетенції оператора ГРМ. Просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Третя особа сектор НКРЕКП у Чернівецькій області письмових пояснень по суті позову не подавала. Ухвалою суду від 23.02.2022 року було закрито підготовче провадження у справі та призначено до судового розгляду. У поданому до суду клопотанні представник позивача вказала, що позовні вимоги стосуються періоду заборгованості з жовтня 2017 року по червень 2021 року (період зазначений у позовній заяві ТОВ «Чернівцігаз збут» до [PERSON] ), коли позивачу було встановлено прилад обліку газу. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала та підтвердила, викладені в ньому обставини. Просила позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні позов не визнав з підстав, викладених у відзиві. Зазначив, що немає жодного рішення суду про визнання неправомірними дій АТ «Чернівцігаз» стосовно зміни режиму нарахування об`ємів природного газу за адресою [ADDRESS] . Окрім того, вважає, що позивачем було пропущено строк позовної давності, на застосуванні якої він наполягає. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи ТОВ «Чернівцігаз збут» заперечував проти позову з підстав, викладених у поданих до суду письмових поясненнях. Пояснив суду, що ТОВ «Чернівцігаз» у липні 2021 року звернулось до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості за природний газ. При цьому вказав, що заборгованість була нарахована на підставі даних оператора щодо об`ємів спожитого газу. Просив відмовити у задоволенні позову. Представник третьої особи сектору НКРЕКП у Чернівецькій області у судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про час та місце розгляду справи, про причини неявки суд не повідомив. Суд, заслухавши вступне слово учасників справи, дослідивши письмові докази у справі, приходить до наступних висновків. Так, встановлено, що АТ Оператор газорозподільної системи «Чернівцігаз» є оператором ГРМ до будинку [ADDRESS] . [PERSON] є побутовим споживачем природного газу відповідно до частини першої\~статті 1 Закону України «Про ринок природного газу», а саме: споживає газ з метою приготування їжі та проживає у квартирі [ADDRESS] (а.с.12). Розподіл природного газу відповідач здійснює відповідно до «Типового договору розподілу природного газу», затвердженого постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498. Позивач є споживачем природного газу, а відповідач - Оператором ГРМ, виконавцем комунальної послуги, спрямованої на задоволення потреби фізичної особи у забезпеченні газопостачанням. Відповідно до пунктів 1.1-1.3 Типового договору, цей договір є публічним, перебуває у загальному доступі і розміщений на офіційному сайті відповідача, регламентує порядок та умови переміщення природного газу з метою фізичної доставки Оператором ГРМ обсягів природного газу, які належать споживачам (їх постачальникам), до об`єктів споживачів, а також правові засади санкціонованого відбору природного газу з газорозподільної системи. Умови договору однакові для всіх споживачів України. [PERSON] приєдналася до вказаного Типового договору, оскільки щомісячно споживає природний газ та сплачує рахунки за спожитий природний газ. Квартира позивача до 11.06.2021 року не була обладнана приладом обліку природного газу. Як видно із дослідженої у судовому засіданні довідки ЖБК №21 від 23.11.2021 року, у квартирі [ADDRESS] з газових приладів лише одна газова плита (а.с.11). Загальна площа вказаної квартири становить 81,1 кв.м. На цій жилій площа зареєстровані та проживають четверо осіб (а.с.12). Відповідно до частини другої\~статті 19\~Конституції України\~органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені\~Конституцією\~та законами України. Законом, який регулює відносини, що виникають у процесі надання та споживання житлово-комунальних послуг є\~ Закон України від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII «Про житлово-комунальні послуги». Згідно з пунктом 2 частини першої\~статті 5 Закону № 2189-VIII\~до житлово-комунальних послуг належать: комунальні послуги - послуги з постачання та розподілу природного газу, постачання та розподілу електричної енергії, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення, поводження з побутовими відходами. Відповідно до частини першої\~статті 6 Закону № 2189-VIII\~учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. У пункті 1 частини другої цієї\~статті Закону № 2189-VIII\~визначено, зокрема, що\~\~виконавцями послуг з постачання та розподілу природного газу є постачальник, який на підставі ліцензії провадить діяльність із постачання природного газу, та оператор ГРМ, до якої приєднані об`єкти газоспоживання споживача. Відповідно до\~статті 714 Цивільного кодексу України\~(далі -\~ЦК України) за договором постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу одна сторона (постачальник) зобов`язується надавати другій стороні (споживачеві, абонентові) енергетичні та інші ресурси, передбачені договором, а споживач (абонент) зобов`язується оплачувати вартість прийнятих ресурсів та дотримуватись передбаченого договором режиму її використання, а також забезпечити безпечну експлуатацію енергетичного та іншого обладнання. До договору постачання енергетичними та іншими ресурсами через приєднану мережу застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом або не випливає із суті відносин сторін. Законом можуть бути передбачені особливості укладення та виконання договору постачання енергетичними та іншими ресурсами. Взаємовідносини між газопостачальником, газорозподільним підприємством, газотранспортним підприємством та споживачами природного газу регулюються\~Законом України від 09 квітня 2015 року № 329-VIII «Про ринок природного газу»\~(далі - Закон № 329-VIII), Кодексом ГРМ, Правилами № 2496, Типовим договором розподілу природного газу, затвердженим\~постановою НКРЕКП від 30 вересня 2015 року № 2498\~(далі - типовий договір № 2498),\~Типовим договором № 2500\~та іншими нормативно-правовими актами України. Відповідно до п.5.2. Типового договору та п.1 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРС (Порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення), визначення фактичного об`єму споживання (розподілу/постачання) природного газу по об`єкту побутового споживача здійснюється на межі балансової належності між Оператором ГРМ і побутовим споживачем на підставі даних лічильника газу, визначеного в заяві-приєднанні, та з урахуванням регламентних процедур, передбачених Кодексом ГРС та цим Договором. Главою 4 розділу ІХ Кодексу ГРМ\~також врегульовано порядок комерційного обліку газу по об`єктах побутових споживачів (населення). Для визначення фактичного об`єму споживання (розподілу) природного газу приймаються дані лічильника газу оператора ГРМ. У разі відсутності лічильника газу в оператора ГРМ приймаються дані лічильника газу побутового споживача. При цьому оператор ГРМ має право протягом експлуатації лічильника газу та відповідно до вимог цього Кодексу здійснювати контрольне зняття показань ЗВТ (лічильника газу) для контролю та перевірки його показань. Згідно з\~пунктом 2 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРМ\~періодом, за який по об`єкту побутового споживача визначається об`єм та обсяг спожитого (розподіленого) природного газу, є календарний місяць. При цьому відповідно до вимог Кодексу ГТС оператор ГРМ на щоденній основі забезпечує передачу оператору ГТС через його інформаційну платформу інформації про прогноз відборів / споживання природного газу по побутовому споживачу на кожну наступну газову добу протягом газової доби (оновлені прогнози), а також надає дані про фактичний (попередній) обсяг природного газу, спожитий за кожну попередню газову добу. Відповідно до положень п.1 глави 5 розділу ІІІ Кодексу межа балансової належності та експлуатаційної відповідальності між оператором газорозподільних систем та споживачем (суміжним суб`єктом ринку природного газу) визначається в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін, що є невід`ємною частиною договору розподілу природного газу (або у передбачених цим Кодексом випадках технічній угоді про умови приймання-передачі газу ГРМ). Пунктом 2 глави 5 розділу ІІІ Кодексу встановлено, що межа балансової належності визначається за ознаками права власності на газові мережі чи окремі її елементи. Межа експлуатаційної відповідальності встановлюється на межі балансової належності, але за домовленістю сторін може не збігатися з межею балансової належності, про що має бути зазначено в акті розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін. Відповідно до п.12.7 розділу ХІІ Типового договору, складений сторонами акт розмежування балансової належності та експлуатаційної відповідальності сторін є невід`ємною частиною цього договору. Об`єкт побутового споживача - територіально відокремлена газифікована споруда (житловий будинок, квартира, майстерня, літня кухня тощо), що належить споживачеві на правах власності або користування (Постанова НКРЕКП № 2496 від 30.09.2015). Відповідно до п.3.2 Типового договору приймання-передача обсягу газу, належного Споживачу, а також перехід експлуатаційної відповідальності за стан газових мереж від Оператора ГРМ до Споживача відбуваються на межі балансової належності об`єкта Споживача. Отже, фактичний об`єм розподіленого природного газу по об`єкту побутового споживача визначається за допомогою лічильника газу, який встановлюється на межі балансової належності об`єкта споживача. Відповідно до п.3 глави 4 розділу ІХ Кодексу ГРС, якщо побутовий споживач, який не забезпечений лічильником газу, відмовляється від його встановлення за рахунок Оператора ГРМ (що підтверджується актом про порушення, складеним відповідно до вимог глави \~5 розділу ХІ цього Кодексу), фактичний об`єм спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу по побутовому споживачу за відповідний календарний місяць визначається за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, визначеними у додатку 10 чи 19 до цього\~Кодексу. Стаття 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»\~визначає, що постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку, зокрема, для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 01 січня 2012 року; для підігріву води та приготування їжі - з 01 січня 2016 року; тільки для приготування їжі - з 01 січня 2023 року. Тобто після зазначених дат постачання цим категоріям споживачів мало здійснюватися за умови комерційного обліку лічильниками газу, до їх настання - незалежно від наявності газових лічильників. Відповідно до частини другої\~статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»\~в редакції від 20 січня 2018 року загальнобудинковий лічильник газу може бути встановлений лише за згодою співвласників багатоквартирного будинку в порядку, визначеному\~статтею 10 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку». Одночасно визначено,\~що з\~ метою забезпечення комерційного обліку природного газу для населення суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, оснащують споживачів природного газу - фізичних осіб (населення) індивідуальними лічильниками газу.\~ Законом України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»\~встановлено систему стимулів та гарантій запровадження повного комерційного (приладового) обліку та здійснення контролю за використанням ресурсів природного газу. З прийняттям цього\~Закону\~внесено зміни до\~Закону України від 08\~липня 2010 року № 2467-VI\~«Про засади функціонування ринку природного газу»\~(який втратив чинність 01 жовтня 2015 року з прийняттям\~Закону «Про ринок природного газу»), відповідно до яких відпуск природного газу споживачам здійснюється за умови наявності вузла обліку природного газу.\~При цьому населення у разі відсутності приладів обліку природного газу споживає газ за нормами, встановленими законодавством, до строків, передбачених у частині першій\~статті 2 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу». Закон України від 21 грудня 2017 року № 2260-VIII «Про внесення змін до Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» щодо порядку встановлення лічильників споживачам природного газу»\~ змінив строк постачання природного газу, яке здійснюється за умови його комерційного обліку в частині населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується тільки для приготування їжі, - з 1 січня 2021 року. Ці зміни набули чинності 20 січня 2018 року. У подальшому, Законом України від 05.03.2021 року №1338-ХІ цей строк було продовжено до 01.01.2023 року. Отже, з 01 січня 2018 року почало діяти правило про облік до моменту встановлення лічильників газу за нормами споживання, визначеними Кабінетом Міністрів України. Це положення не пов`язується з наявністю загальнобудинкового лічильника газу. Таким чином, законодавчими актами передбачено лише два механізми обчислення обсягу спожитого газу: за даними лічильників газу або ж за встановленими Кабінетом Міністрів України нормами споживання. Тому для застосування такої санкції, як визначення фактичного об`єму спожитого (розподіленого/поставленого) природного газу за граничними об`ємами споживання природного газу населенням, має бути встановлений факт відмови споживача, який не забезпечений лічильником природного газу (індивідуальним або загальнобудинковим), від його встановлення за рахунок оператора ГРМ. Отже, у разі невстановлення населенню у строки, зазначені у частині першій\~статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, визначеними КМУ (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 жовтня 2021 року в справі № 212/5836/17 (касаційне провадження\~ № 14-11цс21)). Згідно з частиною першою\~статті 5 Закону України «Про захист прав споживачів»\~держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, здобуття знань і кваліфікації, необхідних для прийняття самостійних рішень під час придбання та використання продукції відповідно до їх потреб, і гарантує придбання або одержання продукції іншими законними способами в обсязі, що забезпечує рівень споживання, достатній для підтримання здоров`я і життєдіяльності. У\~статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів»\~зазначено, що права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Як встановлено судом та не заперечувалось сторонами, позивач [PERSON] не відмовлялася від встановлення індивідуального лічильнику газу, а навпаки в 2018 році зверталася до «Чернівцігаз» з заявою про його встановлення (а.с.13). Розглядаючи аргументи представника відповідача щодо відмови споживача [PERSON] від встановлення лічильника газу, що підтверджується актом про порушення №1 від 11.08.2016 року та витягом з Протоколу №40 від 08.11.2016 року, суд вважає їх необґрунтованими та відхиляє з огляду на наступне. Так, із дослідженого судом акту про порушення №1 від 11.08.2016 року, складеного працівниками ПАТ «Чернівцігаз», вбачається, що на об`єкті багатоквартирного будинку [ADDRESS] , відмовлено в організації та встановленні загальнобудинкового вузла обліку природного газу. Даний акт складено у присутності голови ЖБК-21 Щербатого А.Б. За виявленими порушеннями споживачу необхідно надати письмову згоду на встановлення загально будинкового ВОГ (а.с.108). Таким чином, даний акт стосується загальнобудинкового вузла обліку природного газу, а не індивідуального лічильника. Окрім того, із змісту акту видно, що [PERSON] була відсутня під час його складання, а отже не могла відмовитись від встановлення лічильника газу. Суд зауважує, що для встановлення загальнобудинкового лічильнику природного газу оператор газорозподільної системи не міг діяти в односторонньому порядку, оскільки повинен був врегулювати із власником будинку, його балансоутримувачем договірні відносини щодо зняття показань будинкового вузла обліку. Встановлення загальнобудинкового вузла обліку газу без відповідного погодження із співвласниками будинку та нарахування вартості спожитого газу на підставі показників загально будинкового вузла обліку газу порушують права споживача, оскільки у процесі обліку спожитого газу не відображається фактичне споживання кожним окремо споживачем багатоквартирного будинку. Із відповіді Сектора НКРЕКП у Чернівецькій області від 18.05.2019 року вбачається, що Сектором НКРЕКП у Чернівецькій області за результатами проведеної перевірки за зверненням [PERSON] встановлено, що акт про порушення від 11.08.2016 року №1 є недійсним, оскільки складений з порушенням вимог пункту 4 глави 5 розділу ХІ Кодексу ГРМ. Таким чином, у ПАТ «Чернівцігаз» відсутні підстави визначати об`єм спожитого природного газу за адресою [ADDRESS] , споживачам у яких відсутній індивідуальний лічильник газу, за граничними об`ємами споживання природного газу населенням та нарахування в цьому разі мають здійснюватися за нормами споживання (а.с.15-17). Відповідно до пунктів 3, 4, 7 частини першої\~статті 21 Закону України «Про захист прав споживачів»\~крім інших випадків порушень прав споживачів, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо виконавець послуги нав`язує такі умови одержання послуги, які ставлять споживача у нерівне становище порівняно з іншими споживачами, порушується принцип рівності сторін договору, ціну продукції визначено неналежним чином. За змістом\~статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»\~суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані: 1)\~забезпечити встановлення\~лічильників газу: а)\~для населення,\~що проживає\~у квартирах\~та приватних\~будинках,\~в яких\~газ використовується: комплексно,\~у тому\~числі для\~опалення,\~-\~до 1\~січня 2012\~року; для\~підігріву води\~та приготування\~їжі -\~до 1\~січня 2016\~року; тільки для приготування їжі - до 1 січня 2023 року. У разі невстановлення населенню у строки, зазначені у цьому підпункті, лічильників газу з вини суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється, а його облік до моменту встановлення лічильників газу здійснюється за нормами споживання, встановленими Кабінетом Міністрів України. У разі ненадання співвласниками багатоквартирного будинку згоди на встановлення загальнобудинкового лічильника газу суб`єктам господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, припинення розподілу природного газу таким споживачам забороняється. Одночасно, частиною першою\~статті 3\~Закону України\~«Про забезпечення\~комерційного обліку\~природного газу» визначено, що фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. Зазначені висновки відповідають правовій позиції, висловленій у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 листопада 2018 року у справі № 214/2435/17 (касаційне провадження № 14-347цс18), від якої Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав відступати у постанові від 26 жовтня 2021 року в справі № 212/5836/17 (касаційне провадження № 14-11цс21). Аналогічних висновків дійшов Верховний суд у справі № 212/7239/17 у постанові від 15.12.2021 року. Як було встановлено судом та підтверджується актом від 11.06.2021 року у квартирі споживача було встановлено лічильник 11.06.2021 року (а.с.10). Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (частина перша\~статті 2 ЦПК України). У частині третій статті 12, частині першій\~статті 81 ЦПК України\~вказано, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Стаття 76 ЦПК України\~визнає доказами будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (стаття 77 ЦПК України). Відповідно до\~статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частинами першою-другою\~статті 89 ЦПК України\~визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Враховуючи викладене, оскільки позивач [PERSON] сплачувала за газопостачання за встановленими тарифами, в яких були передбачені витрати на встановлення лічильників газу, у тому числі безпосередньо індивідуальних, тому суд вважає, що відповідач зобов`язаний був надавати послуги, які оплачені позивачем, та відповідно до частини першої\~статті 6 Закону України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу»\~забезпечити встановлення індивідуального лічильника газу позивачу, що проживає у квартирі, де газ використовується тільки для приготування їжі. Посилання відповідача на правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 23.11.2021 року у справі №161/11880/19 суд відхиляє, оскільки правовідносини у вказаній справі є відмінними від правовідносин у даній справі, зокрема у справі №161/11880/19 помешкання споживача було обладнано приладом газу, який не в повній мірі відповідав вимогам Закону. Аргументи представника відповідач про те, що позивач не наводить будь-яких доказів, що відповідачем при здійсненні обліку природного газу об`єми природного газу приводилися до стандартних мов, а також не конкретизує періоду розрахунку заборгованості, суд вважає необґрунтованими. Так, представником відповідача було надано суду розрахунок об`ємів газу по побутовому споживачу [PERSON] ( [ADDRESS] ), з якого вбачається, що з жовтня 2017 року по червень 2021 року споживачу [PERSON] визначалися об`єми споживання газу за граничними нормами у розмірі 73,20 куб.м. щомісячно (а.с.111). Щодо періоду розрахунку заборгованості, суд звертає увагу на те, що у поданій до суду позовній заяві та у наданих представником позивача у судовому засіданні поясненнях у справі неодноразово вказувалось на те, що даний спір виник у зв`язку з поданою до суду позовною заявою ТОВ «Чернівцігаз Збут» до [PERSON] про стягнення заборгованості за природний газ за період з жовтня 2017 року по червень 2021 року у розмірі 16572 грн. 97 коп. Способи захисту цивільного права та інтересів, зазначені в ст. 16 ЦК України. У разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування конкретного способу захисту. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Під час оцінки обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. У постанові Великої палати Верховного Суду від 02.02.2021 р. у в справі №925/642/19 викладено правові висновки, відповідно до яких Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі № 905/1926/16 (пункт 40), від 30 січня 2019 року у справі № 569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі № 487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Згідно з принципом juranovitcuria («суд знає закони») під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2019 року у справі № 487/10128/14-ц, провадження № 14-473цс18 та від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц, провадження № 14-104цс19). При цьому суд, з`ясувавши під час розгляду справи, що сторона або інший учасник судового процесу на обґрунтування своїх вимог або заперечень послався не на ті норми права, що фактично регулюють спірні правовідносини, самостійно здійснює правильну їх правову кваліфікацію та застосовує для прийняття рішення ті норми матеріального і процесуального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини (аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 червня 2019 року у справі № 924/1473/15, провадження № 12-15гс19). Зазначення позивачем конкретної правової норми на обґрунтування позову не є визначальним під час вирішення судом питання про те, яким законом потрібно керуватися для вирішення спору. У\~пункті 86 постанови\~Великої Палати Верховного Суду від 04 грудня 2019 року у справі №917/1739/17 (провадження № 12-161гс19) вказано, що «саме на суд покладено обов`язок надати правову кваліфікацію відносинам сторін, виходячи із фактів, установлених під час розгляду справи, та визначити, яка правова норма підлягає застосуванню для вирішення спору. Самостійне застосування судом для прийняття рішення саме тих норм матеріального права, предметом регулювання яких є відповідні правовідносини, не призводить до зміни предмета позову та/або обраного позивачем способу захисту». З огляду за вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги обґрунтовані. Разом із тим, представником відповідача було заявлено про застосування позовної давності у спорі. Розглядаючи подану заяву, суд виходить із наступного. За приписами\~статті 256 ЦК України\~позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. До вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені) застосовується позовна давність в один рік (ч. 1, п. 1 ч. 2\~ст. 258 ЦК України). Відповідно до ч. 1, ч. 2\~ст. 260 ЦК України\~позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу. Порядок обчислення позовної давності не може бути змінений за домовленістю сторін. Частинами 1, 5\~ст. 261 ЦК України\~встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання і тлумачення і застосування\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, які мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо втратили свою достовірність і повноту зі плином часу (пункт 51 рішення від 21 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Згідно ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Заявляючи про застосування позовної давності, представник відповідача вважав, що її перебіг слід обраховувати з моменту складання акту про порушення №1 від 11.08.2016 року. Суд не погоджується із такими доводами представника відповідача та зауважує, що [PERSON] не була присутня під час складання акту про порушення №1 від 11.08.2016 року. Витяг з Протоколу №40 засідання комісії АТ «Чернівцігаз» з розгляду актів про порушення Кодексу ГРМ від 08.11.2016 року також не підтверджує факту повідомлення позивача про встановлення режиму нарахування об`ємів розподіленого природного газу, оскільки не містить підпису останньої (а.с.110). Окрім того, із змісту протоколу вбачається, що на засіданні були присутні: голова Комісії, заступники голови Комісії, секретар комісії, члени комісії. Запрошені: працівники товариства, споживачі природного газу (Хохлачова О.В.). Отже, протокол №40 не містить відомостей проте, що [PERSON] була присутня на засіданні комісії. З огляду на зазначене, суд вважає, що позивачу стало відомо про її порушене право з моменту звернення до суду з заявою про скасування судового наказу 26.10.2020 року, в той час як з даним позовом до суду остання звернулась 12.01.2022 року, а отже трирічний строк позовної давності нею не пропущений. Тому, у даній справі відсутні визначені законом підстави для застосування наслідків спливу позовної давності. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню. На підставі наведеного та

Outcome: approved