Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

позивач звернувся до суду з вказаним вище позовом, в якому просить стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі в особі структурного підрозділу «Криворізька дистанція колії» на свою користь 5918,96 грн. недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, інфляційні витрати в сумі 897,15 грн., та 3 % річних у сумі 359,31 грн. В обґрунтування позову зазначив, що він працює машиністом електровоза у структурному підрозділі ««Криворізька дистанція колії» регіональної філії «Придніпровська залізниця» АТ «Українська залізниця». За період з 2017-2021 роки йому надавалась щорічна тарифна відпустка та він користувався правом на отримання матеріальної допомоги на оздоровлення, яка оплачувалась відповідачем не у повному обсязі. За невідомих позивачу обставин, йому не була надана матеріальна допомога у повному обсязі, лише у розмірі: за 2017 рік 2678,93 грн., за 2018 рік 2699,82,грн., за 2019 рік 2986,17 грн., за 2020 рік 2995,12 грн., за 2021 рік 4540,00 грн. А мала бути у розмірі: за 2017 рік 3200,00 грн., за 2018 рік 3723,00 грн., за 2019 рік 4173,00 грн., за 2020 рік 4723,00 грн., за 2021 рік 6\~000,00 грн. З цього приводу він звернувся з особистою заявою до керівника з проханням надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.5 Колективного договору, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. В обґрунтування відмови виплати матеріальної допомоги на оздоровлення в повному розмірі, керівник посилався на спільну Постанову керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, якою постановлено застосувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат, передбачених колективними договорами, величину 125% прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом. Не погоджується з вказаним рішенням, оскільки пунктом 3.1.5 Колективного договору на 2011-2012 роки встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а згідно з п. 1.4 Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші - на конференції трудового депо. Тому вважає, що при визначенні йому розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5 Колективного договору. Оскільки відповідачем безпідставно відмовлено у відшкодуванні йому недоплаченої суми матеріальної допомоги, просить задовольнити заявлені вимоги. Ухвалою суду від 03 грудня 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та\~відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. У судове засідання сторони не з`явилися, про день та час розгляду справи повідомлені у встановленому законом порядку. Позивач [PERSON] до суду надав заяву про розгляд справи за його відсутності та відсутності представника, на позовних вимогах наполягає. Відповідач відзиву на позов не надав. Справа розглядається за відсутності учасників справи, тому відповідності до\~ст. 247 ч. 2 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом та не оспорюється сторонами, позивач працює машиністом\~електровоза \~у структурному\~підрозділі ««Криворізька\~дистанція колії»\~регіональної філії\~«Придніпровська залізниця»\~АТ «Українська\~залізниця» ( а.с.9). З 25.05.2017 по 06.07.2017, з 13.03.2018 по 25.04.2018, з 02.01.2019 по 11.02.2019, з 22.07.2020 по 29.08.2020, з 03.09.2021 по 18.10.2021 позивачу надавалась щорічна тарифна відпустка. З цього приводу він кожного разу при наданні відпустки з особовою заявою звертався до керівника з проханням надати йому матеріальну допомогу на оздоровлення відповідно до п. 3.1.5. Колективного договору, яка повинна складати не менше мінімальної заробітної плати по Україні. Відповідно наданих суду табуляграм позивачу була виплачена матеріальна допомога на оздоровлення: 2017 рік 2678,93 грн., 2018 рік -2699,82 грн., 2019 рік 2986,17 грн., 2020 рік 2995,12 грн., 2021 рік 4540,00 грн. ( а.с.17-21). Згідно ст. 10 КЗпП України, колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до ст.\~13\~КЗпП України та ст. 7 Закону України «Про колективні договори і угоди», зміст колективного договору визначається сторонами. Статтею 13\~КЗпП України визначено, що у колективному договорі встановлюються взаємні обов`язки роботодавця та працівника, зокрема, щодо встановлення форм, системи, розмірів заробітної плати і інших видів трудових виплат (доплат, надбавок, премій і т.і.) Колективним договором встановлюються додаткові, порівняно з чинним законодавством і угодами, гарантії. Згідно ст. 18 КЗпП України, положення колективного договору розповсюджуються на всіх працівників підприємства, установи, організації та є обов`язковими для роботодавця та працівника. Відповідно до ч. 2 ст. 97 КЗпП України, форми і системи оплати праці, норми праці, розцінки, тарифні сітки, ставки, схеми посадових окладів, умови запровадження та розміри надбавок, доплат, премій, винагород та інших заохочувальних, компенсаційних і гарантійних виплат встановлюються підприємствами, установами, організаціями самостійно у колективному договорі з дотриманням норм і гарантій, передбачених законодавством, генеральною та галузевими (регіональними) угодами. Як вбачається із матеріалів справи, пунктом 3.1.5. Колективного договору на 2011-2012 роки, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» та спільним представницьким органом профспілок залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів в особі їх виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011, який є чинним станом на 2019 року, встановлено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги. Відповідно до спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 постановлено застосовувати з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом». Згідно з п.1.4. Колективного договору, зміни і доповнення до колективного договору, що не погіршують соціального та економічного становища працівників депо, вносяться протягом строку його дії за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а всі інші на конференції трудового депо. Відповідно до Закону України «Про державний бюджет України на 2017 рік», тобто на момент прийняття спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3\~200,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний\~бюджет України\~на 2017\~рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2017 року був встановлений на рівні 1\~600,00 грн., з 01 травня 2017 року був встановлений на рівні 1\~684,00 грн., з 01 грудня 2017 року 1\~762,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2000,00 грн., 2\~105,00 грн., 2202,50 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3\~200,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний\~бюджет України\~на 2018\~рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2018 року був встановлений на рівні 1\~762,00 грн., з 01 липня 2018 року був встановлений на рівні 1\~841,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2202,50 грн. та 2\~301,25 грн. відповідно, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3\~723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний\~бюджет України\~на 2019\~рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2019 року був встановлений на рівні 2\~007,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~508,75 грн., мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 4\~173,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний\~бюджет України\~на 2020\~рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 липня 2020 року був встановлений на рівні 2\~197,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~746,25 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2020 року була встановлена на рівні 4\~723,00 грн. Відповідно до Закону України «Про державний\~бюджет України\~на 2021\~рік» прожитковий мінімум на одну працездатну особу, в розрахунку на місяць, з 01 січня 2021 року був встановлений на рівні 2\~270,00 грн., тому 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, становив 2\~837,50 грн., мінімальна заробітна плата по Україні з 01 січня 2021 року була встановлена на рівні 6\~000,00 грн. Таким чином, прийняття 31.03.2017 спільної Постанови керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом» є діями, що погіршували становище працівників порівняно із законодавством та вказана постанова повинна була прийматися не за погодженням сторін на спільному засіданні керівництва депо і профспілкових комітетів, а на конференції трудового депо, оскільки на момент прийняття вказаної постанови, мінімальна заробітна плата по Україні була встановлена на рівні 3\~200,00 грн., отже вказана сума є більшою за 125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановлених законом, така різниця між вказаними величинами має місце і в наступних роках, тому суд вважає, що при визначенні позивачу розміру матеріальної допомоги на оздоровлення підлягає застосуванню не спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017, яка погіршує становище працівників, а п. 3.1.5. Колективного договору. Відповідно до ст. 9 КЗпП України, умови договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством України про працю, є недійсними. Стаття 9\~КЗпП не вимагає будь-якої процедури визнання недійсними умов договорів про працю, які погіршують становище працівників порівняно з законодавством. Вона безпосередньо оголошує такі умови недійсними і не вимагають судової процедури визнання їх недійсними. Також, в матеріалах справи відсутні докази того, що відповідач попереджав позивача про погіршення існуючих умов оплати праці. Суд вважає, що прийняття Закону України «Про внесення змін до законодавчих актів України» № 1774-УІІІ від 06.12.2016 не створює юридичних наслідків щодо застосування п. 3.1.5. Колективного договору, укладеного між відокремленим структурним підрозділом «Криворізьке локомотивне депо» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» та спільним представницьким органом залізничників і транспортних будівельників України та Вільної профспілки машиністів виборного органу, зареєстрованого за № 60/11 від 24.10.2011, в частині виплати допомоги на оздоровлення, оскільки питання виплати матеріальної допомоги на оздоровлення, умови виплати матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, обставини, за яких вона виплачується, а також кому саме вона може бути виплачена першочергово, визначається, в даному випадку, колективним договором, п. 3.1.5. якого визначено, що матеріальна допомога на оздоровлення виплачується за письмовою заявою працівника у розмірі 40% відсотків ставки чи посадового окладу на момент надання допомоги за професією, котру обіймає працівник, але не менше мінімальної заробітної плати по Україні на момент виплати допомоги, а прийнята 31.03.2017 спільна Постанова керівництва регіональної філії «Придніпровська залізниця» і голови Дорожньої профспілкової організації Придніпровської залізниці Букреєва О.В. № Н32/20, П-4-5г від 31.03.2017 про застосовування з 01.04.2017 замість мінімальної заробітної плати, як розрахункової величини для визначення посадових окладів, заробітної плати та інших виплат передбачених колективними договорами, величину «125 відсотків прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом», прийнята з порушенням вимог Колективного договору, отже не підлягає застосуванню при визначні розміру матеріальної допомоги на оздоровлення. При цьому,\~приймаючи до\~уваги,\~що відповідно\~до положень\~п.\~3.1.5.\~Колективного договору\~визначено,\~що матеріальна\~допомога на\~оздоровлення виплачується\~за письмовою\~заявою працівника\~у розмірі\~40\~%\~відсотків ставки\~чи посадового\~окладу на\~момент надання\~допомоги за\~професією,\~котру обіймає\~працівник,\~але не\~менше мінімальної\~заробітної плати\~по Україні\~саме на\~момент виплати\~допомоги,\~а виплата\~матеріальної допомоги\~позивачу відбувалася\~у відповідні\~роки,\~суд вважає\~за необхідне\~при визначенні\~розміру недоплаченої\~частини вказаної\~допомоги виходити\~з розміру\~мінімальної заробітної\~плати по\~Україні встановленої\~за 2017\~рік,\~2018\~рік,\~2019\~рік,\~2020\~рік,\~2021\~рік відповідно,\~тому суд\~приходить висновку,\~що позовні\~вимоги підлягають\~задоволенню,\~тому з\~Акціонерного товариства\~«Українська залізниця»\~в особі\~Регіональної філії\~«Придніпровська залізниця»\~акціонерного товариства\~«Українська залізниця»\~на користь\~позивача підлягає\~стягненню недоплачена\~матеріальна допомога\~в розмірі\~5918,96\~грн., що складається з: -521,07 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2017 рік (3200,00 грн. 2678,93 грн.), -1023,18 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2018 рік (3723,00 грн. 2699,82 грн.), -1186,83 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2019 рік (4173,00 грн. 2986,17 грн.), -1727,88 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2020 рік (4723,00 грн. 2995,12 грн.), -1460,00 гривень недоплаченої допомоги на оздоровлення за 2021 рік (6000,00 грн. 4540,00 грн.). Щодо стягнення з відповідача на користь позивача інфляційних витрат у сумі 897,15 грн. та 3 % річних у сумі 359,31 грн. суд виходить з наступного. У своєму позові позивач як на підставу нарахування зазначених виплат посилається на ст. 233 та ст. 238 КЗпП України, але данні статті КЗпП України не регулюють спірні правовідносини. Натомість з тексту позову вбачається, що позивач має на увазі застосування ст. 625 ч. 2 ЦК України, так як бажає стягнути суму боргу з урахуванням індексу інфляції та 3 % річних. Стаття 625\~ЦК України розміщена в розділі «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 цього Кодексу і визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання та поширює свою дію на всі види зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні правовідносини з виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Частиною другою статті 625\~ЦК України встановлено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При розгляді справ про передбачену статтею 625\~ЦК України відповідальність за порушення грошового зобов`язання слід з`ясувати: чи існує зобов`язання між сторонами, чи це зобов`язання є грошовим, чи доведено наявність прострочення у виконанні зобов`язання, чи існують спеціальні норми, що регулюють ці правовідносини та виключають застосування цієї статті. Передбачена статтею 625\~ЦК України норма не застосовується до трудових правовідносин, зокрема, і щодо стягнення недоплаченої матеріальної допомоги на оздоровлення, оскільки вони регулюються спеціальним законодавством - Кодексом законів про працю України. Аналогічний правовий висновок містить у постанові Верховного Суду України від 20 січня 2016 року в справі № 6-2759цс15 та у постанові Верховного Суду України від 28 серпня 2019 року в справі № 753/10967/16-ц. Виходячи з викладеного, суд вважає за необхідне відмовити позивачу у задоволенні вимоги щодо стягнення з відповідача інфляційних витрат та 3 % річних на підставі частини другої статті 625 ЦК України, оскільки указана норма не регулює спірні правовідносини. Відповідно до положень ст.141\~ЦПК України з відповідача на користь держави, так як позивач при поданні позову до суду звільнений від сплати судового збору, підлягає стягненню судовий збір у сумі 908,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial