Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

Стислий виклад позиції сторін. [PERSON] (позивачка) подала до суду позовну заяву до Ходорівської міської ради (відповідач), у якій просить визнати за нею право власності в порядку спадкування за заповітом на житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами загальною площею 56,3 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м., в [ADDRESS] після смерті матері [PERSON] , яка померла [INFO] . В обґрунтування своїх вимог щодо предмета спору покликається на те, що будинковолодіння [ADDRESS] є колгоспним двором та станом на 30 червня 1990 року у ньому були зареєстровані: [PERSON] голова двору, [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] . [INFO] помер її батько [PERSON] , разом з ним на час смерті проживала його дружина [PERSON] , позивачка та її син. Після його смерті ніхто не звертався із заявами про прийняття спадщини. 03.08.2010 на випадок смерті [PERSON] склала заповіт, згідно якого все своє майно заповіла [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла. На день смерті мати була зареєстрована в колгоспному дворі сама. Після смерті матері вона звернулася в шестимісячний строк в посольство України на території Франції із заявою про прийняття спадщини. Реєстрація спадкової справи відбулася 14.04.2015 в Жидачівській нотаріальній конторі за реєстраційним номером №58856443. [INFO] помер її син [PERSON] . При зверненні до нотаріуса їй було відмовлено у вчиненні нотаріальних дій у зв`язку із тим, що житловий будинок з надвірними спорудами є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом. Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву (а.с.44-), в якому повідомив про відсутність на час розгляду даної справи у суді інформації, яка була б підставою щодо заперечення позовних вимог. Позивачка та її представник у судове засідання не з`явилися, однак представник позивачки подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, однак у поданому відзиві просить справу розглядати за його відсутності. Заяви, клопотання, подані учасниками справи. Позивачкою подано клопотання про витребування доказів (а.с. 47, 51). Представником позивачки подано заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с.71). Процесуальні дії у справі. Ухвалою від 04.02.2022 прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у справі та призначено справу до відкритого підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження (а.с.37-38). Ухвалою підготовчого засідання від 18.03.2022 відкладено підготовче засідання (а.с.45). Ухвалою підготовчого засідання від 03.05.2022 витребувано спадкові справи з Львівського державного нотаріального архіву і Жидачівської нотаріальної контори (а.с.54-55). Ухвалою підготовчого засідання від 03.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с.53). Ухвалою судового засідання від 03.06.2022 постановлено проводити розгляд справи без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (а.с.72). Суд, з`ясувавши обставини, на які позивачка посилається як на підставу своїх вимог, всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, надавши оцінку кожному доказу окремо та зібраним у справі доказам у цілому, доходить висновку, що позов підлягає задоволенню повністю виходячи з такого. Фактичні обставини, встановлені судом, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини. [PERSON] народилася [INFO] і її батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 15.04.1971 (а.с.32). Відповідно до свідоцтва про право особистої власності на жилий будинок від 20.03.1989, цілий жилий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами, що розташований у по [ADDRESS] дійсно належить колгоспному двору, головою якого є [PERSON] . Свідоцтво видано на підставі рішення виконкому Жидачівської районної ради депутатів №90 від 16.03.1989 (а.с.11). [PERSON] народився [INFO] і його батьками є [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження від 20.10.1994 (а.с.12). Згідно з витягом з погосподарської книги від 25.02.2016, станом на 30.06.1990 будинковолодіння по [ADDRESS] відносилось до типу «колгоспний двір» і рахувалося за [PERSON] голова двору, [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.13). [PERSON] помер [INFO] , [PERSON] померла [INFO] в с. Бориничі Жидачівського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвами про смерть від 04.10.2006, 20.11.2015 (а.с.14, 19). Відповідно до витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі №11764906 від 15.11.2007, після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №43445811 (а.с.16). Довідкою Чорноострівської сільської ради від 26.02.2016 встановлено, що [PERSON] дійсно проживав і був прописаний в [ADDRESS] до дня смерті, яка наступила [INFO] . Заповіт від його імен не складався і не посвідчувався. На день смерті в даному господарстві проживали і були прописані [PERSON] та [PERSON] (а.с.15). 03.08.2010 [PERSON] заповіла все належне їй майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що буде належати їй на день смерті, і на що вона за законом матиме право [PERSON] (а.с.17). Згідно з витягами про реєстрацію в Спадковому реєстрі №24951118 від 07.10.2010, №43599164 від 14.04.2016 від імені [PERSON] зареєстровано заповіт за №50070799 та після смерті [PERSON] заведена спадкова справа №58856443 (а.с.18, 21). Довідкою Чорноострівської сільської ради від 22.05.2017 встановлено, що [PERSON] дійсно проживала і була прописана в [ADDRESS] до дня смерті, яка наступила [INFO] . Заповіт посвідчувався на користь доньки [PERSON] . На день смерті в даному господарстві [PERSON] проживала і була прописана сама (а.с.20). [PERSON] помер [INFO] в с. Бориничі Жидачівського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про смерть від 25.04.2017 (а.с.31). Відповідно до свідоцтва про розірвання шлюбу [PERSON] та [PERSON] розірвали шлюб 09.11.2000. Прізвище дружини після розірвання шлюбу « [PERSON] » (а.с.31). З технічного паспорта від 06.07.2021 вбачається, що в [ADDRESS] розташований житловий будинок, загальною площею 56,3 кв.м., житловою площею 38,1 кв.м., разом з приналежними господарськими будівлями і спорудами (літньою кухнею «Б», сараєм «В», сараєм «Г», сараєм «Д», вбиральнею «Е», воротами з хвірткою №1, огорожею №2, огорожею №3) (а.с.9-10, 23-30). Згідно з спадковою справою №198 від 15.11.2007, спадкоємцем майна [PERSON] є його дружина [PERSON] , про що видано відповідне свідоцтво про право на спадщину за законом (а.с.62-70). Відповідно до спадкової справи №202/2016 від 14.04.2016, спадкоємцем майна [PERSON] є її дочка [PERSON] , про що видані відповідні свідоцтва про право на спадщину за заповітом (а.с.62-70). Постановою Жидачівської ДНК від 19.11.2021 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті матері [PERSON] на житловий будинок з надвірними спорудами, який є спадковим майном та власністю членів колгоспного двору, частки яких не визначені, а померла не є його останнім членом (а.с.8). Зміст спірних правовідносин. Спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з наявність у позивачки права власності на майно колгоспного двору (у порядку спадкування за заповітом та як члена колгоспного двору) і неможливістю належного юридичного оформлення цього права у позасудовому порядку через його невизнання нотаріусом, який відмовив у видачі відповідного свідоцтва про право на спадщину. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами, підлягають застосуванню норми Цивільного кодексу Української РСР (даної ЦК УРСР), Закону України «Про власність» (чинного на час виникнення спірних правовідносин) (далі Закон № 697-XII) та Цивільного кодексу України (далі ЦК України). Так, відповідно до статті 120 ЦК УРСР, майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Виходячи зі змісту цієї статті, кожен член колгоспного двору є учасником спільної сумісної власності на все майно двору незалежно від того, чи брав він участь в його придбанні. Нетривале перебування працездатного члена колгоспного двору у складі двору або незначна участь працею та коштами у веденні господарства можуть бути підставою для зменшення його частини. Згідно з частиною 2 статті 123 ЦК УРСР, розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. 15 квітня 1991 року набув чинності Закон № 697-XII, яким було передбачено право спільної власності громадян, гарантії захисту права власності, правомірності володіння майном. Положення статей 17, 18 Закону № 697-XII щодо спільної сумісної власності поширюються на правовідносини, які виникли після введення в дію цього Закону (з 15 квітня 1991 року). До правовідносин, що виникли раніше, застосовується діюче на той час законодавство. Зокрема, спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і зберіглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітні та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Отже, всі члени колгоспного двору, які були такими станом на 15.04.1991, мали право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. До спірних правовідносин, які виникли між сторонами щодо спадкування, підлягають застосуванню норми ЦК України. Так, відповідно до статті 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України). Згідно з приписами статті 1223 ЦК України, право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. За змістом статті 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Нормою частини 1 статті 1235 ЦК України передбачено, що заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Відповідно до положень частин 1 та 2 статті 1236 ЦК України, заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Згідно з частиною 1 статті 1268 ЦК України, спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Нормою статті 392 ЦК України передбачено, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Крім цього, суд зважає на роз`яснення, викладені у пункті 6 постанови Пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності». Мотивована оцінка наведених сторонами аргументів щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Судом встановлено на підставі безпосередньо досліджених та оцінених наявних у справі доказів, що житловий будинок [ADDRESS] (далі житловий будинок) відносився до суспільної групи господарств колгоспний двір. Станом на 30.06.1990 у цьому господарстві були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Станом на 15.04.1991 ці особи залишалися членами колгоспного двору, а відтак набули право спільної сумісної власності на майно колгоспного двору. За життя [PERSON] особистого розпорядження не зробив. Після його смерті [INFO] відкрилася спадщина, до якої входили належні йому права та обов`язки, які не припинилися внаслідок його смерті (у тому числі частка у майні колишнього колгоспного двору ј частина житлового будинку). Єдиним спадкоємцем майна [PERSON] була [PERSON] , про що свідчать матеріали спадкової справи №198 від 04.10.2006 та видане на її ім`я свідоцтво про право на спадщину за законом. За життя [PERSON] зробила особисте розпорядження, яким своє майно (у тому числі ј частину житлового будинку, належну їй як члену колгоспного двору, та ј частину житлового будинку, яку вона фактично успадкувала після смерті [PERSON] ) заповіла позивачці [PERSON] . Остання після смерті [PERSON] спадщину прийняла, про що свідчать матеріали спадкової справи №202/2016 від 20.11.2015 та отримала у встановленому законом порядку свідоцтва про право на спадщину за заповітом. Таким чином, суд зазначає, що [PERSON] має обґрунтоване право власності на ѕ частини зазначеного вище житлового будинку (Ѕ частина житлового будинку набута нею у порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] та ј частина житлового будинку набута нею як членом колгоспного двору, який залишався таким станом на 15.04.1991). Водночас, суд звертає увагу на те, що ј частина житлового будинку належала синові позивачки [PERSON] на час його смерті. Матеріали справи не містять фактичних даних, які б свідчили про те, що [PERSON] постійно проживала разом з сином на час відкриття спадщини або у визначений законом строк подала заяву про прийняття спадщини нотаріусу або органу місцевого самоврядування. Отже, позивачка не надала суду доказів прийняття нею спадщини після смерті сина [PERSON] , а відтак відсутні обґрунтовані підстави вважати, що вона набула у встановлений законом спосіб (у порядку спадкування) право власності на належну [PERSON] ј частини житлового будинку. Суд зауважує, що позивачка позбавлена можливості юридично оформити право власності на ѕ частини житлового будинку у визначений законом позасудовий спосіб у нотаріуса через відмову останнього у вчиненні нотаріальних дій. Враховуючи вищевикладене у своїй сукупності, а також зважаючи на те, що особисте майнове право [PERSON] не визнається, відтак позивачка має законні сподівання на судовий захист цього права в силу приписів статті 16 ЦК України, у зв`язку з чим і звернулася до суду, тому суд вважає, що позов слід задовольнити частково. На підставі статей 120, 121, 123 Цивільного кодексу Української РСР, статей 392, 1216, 1218, 1223, 1233, 1235, 1236, 1268 Цивільного кодексу України та

Outcome: partial