Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] про стягнення боргу, в обґрунтування якого зазначив, що 20.08.2019 року за усним договором позики передав останнім у власність 21200,00 доларів США у строк до 20.09.2019 року, про що того ж дня була складена відповідна розписка. Крім того, 20.03.2020 року за усним договором позики передав останнім у власність 20000,00 доларів США у строк до 20.04.2020 року, про що того ж дня була складена відповідна розписка. Проте, до теперішнього часу відповідачі борг не повернули та ухиляються від його повернення. Станом на 23.12.2021 року офіційний курс долара США відносно 1 грн. складав 27,2508 грн. Таким чином, загальна сума позики складає за двома розписками склала 1122732,96 грн. Враховуючи викладене, позивач просить суд стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на його користь борг 1122732,96 грн. та судовий збір у розмірі 11227,33 грн. Ухвалою судді Лохвицького районного суду Полтавської області від 05.01.2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначене підготовче судове засідання (а.с. 13). Ухвалою суду від 23.02.2022 року підготовче провадження закрито та справу призначено до судового розгляду (а.с. 30). В судовому\~засіданні [PERSON] позовні вимоги підтримав та пояснив, що відповідно до двох розписок, відповідачі взяли по двадцять тисяч доларів у борг. Жодного разу проценти не отримував, грошові кошти до теперішнього часу не повернуті. Кошти відповідачам дав у борг, як хорошим знайомим. Підприємницькою діяльністю не займається. 20.08.2019 року кошти у борг брали [PERSON] та [PERSON] разом. По першій розписці брали борг на місяць для підприємницької діяльності. 20.03.2020 року повторно їм дав кошти повторно у борг. Другу розписку також відповідачі складали обоє. Йому відомо, що вони ці кошти потім також іншим особам давали у борг. [PERSON] пояснював, що веде підприємницьку діяльність разом з [PERSON] . Особисто [PERSON] кошти не передавав. Передавав кошти безпосередньо [PERSON] та [PERSON] , які в обох розписках ставили свої підписи. Відповідачі кошти по борговим розпискам взагалі не повертали, проценти не сплачували та відповідні документи про це не складалися. [PERSON] позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що у розписці від 20.03.2020 року підпис від імені [PERSON] стоїть не її підпис. Повертав [PERSON] грошові кошти у розмірі 21 тисяча доларів. Відсоткова ставка складала шість відсотків. Розписка про повернення коштів була розірвана, оскільки довіряв [PERSON] . Розписка від 20.03.2020 року складалася у машині [PERSON] . Був присутній [PERSON] , який казав, що як поруку може надати документи на свою квартиру та магазин. [PERSON] при її складанні не була присутня. Грошові кошти брали у борг, отім передавали [PERSON] , він їх «прокручував». [PERSON] позов визнала частково, пояснила, що у розписці від 20.08.2019 року ставила свій підпис, а у розписці від 20.03.2020 року стоїть не її підпис і того дня при її складанні вона не була присутня. Розписку від 20.08.2019 року вона писала особисто, у ній стоїть її підпис та підпис [PERSON] . Грошові кошти за вказаною розпискою повертав [PERSON] та [PERSON] [INFO] . При поверненні грошових коштів за нею вона не була присутня. 20.03.2020 року при складанні розписки вона не була присутня. Представник відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвокат Жага Е.Г. просив задовольнити позовні вимоги частково, оскільки при складанні розписки від 20.03.2020 року та передачі за нею грошових коштів [PERSON] не була присутня. Розписки не відповідають діючому законодавству. Суд, заслухавши пояснення учасників судового процесу, дослідивши докази і давши їм належну оцінку, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, ратифікованою Верховною Радою України 17.07.1997р., кожен при вирішенні питань щодо його цивільних прав і обов`язків або встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Суд зазначає, що Конвенція про захист прав і основоположних свобод людини є складовою частиною загальнонаціонального законодавства України. Судом встановлено, що 20.08.2019 року [PERSON] передав [PERSON] , [PERSON] у власність 21200,00 доларів США у строк до 20.09.2019 року, про що того ж дня була складена відповідна розписка. За додатковою порукою [PERSON] розписку пролонговано до 23.10.2019 року (а.с. 25). 20.03.2020 року [PERSON] передав [PERSON] , [PERSON] у власність 20000,00 доларів США у строк до 20.04.2020 року, про що того ж дня була складена відповідна розписка (а.с. 24). До теперішнього часу відповідачі борг не повернули та ухиляються від його повернення, у зв`язку з чим, станом на 23.12.2021 року за офіційним курсом долара США (1 долар США. = 27,2508 грн.) загальна сума позики склала за двома розписками 1122732,96 грн. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з вимогами ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Аналіз частини другої статті 1047 ЦК України дозволяє зробити висновок, що розписка не є формою договору, а може лише підтверджувати укладення договору позики. По своїй суті розписка позичальника є тільки замінником письмової форми договору позики, оскільки вона підписується тільки позичальником. При цьому жодні вимоги до розписки законодавством не визначені. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18) вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. За договором позики позичальник зобов`язаний повернути суму позики у строк та у порядку, що передбачені договором. Відповідно до ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожна із сторін у зобов`язанні має право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, і несе ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Частиною першою ст. 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 533 ч. 2 ЦК України встановлено, що якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Відповідно до ст. 530 УК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Оскільки в судовому засіданні відповідачі не надали суду жодного належного та допустимого доказу, який би містив інформацію щодо предмету доказування в підтвердження своєчасного виконання своїх зобов`язань за договором позики, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, беручи до уваги, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, знайшли своє підтвердження у судовому засіданні, позивачем надано належні докази, тому суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення боргу в сумі 1122732,96 грн. слід задовольнити. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд критично відноситься до пояснень відповідачки [PERSON] , що у розписці від 20.03.2020 року стоїть не її підпис, оскільки її пояснення не спростовують письмовий доказ (розписку). Згідно ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними доказами, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. За змістом ст.141 ЦПК судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Так, згідно квитанції № 120548260 від 23.12.2021 року позивачем було сплачено судовий збір у розмірі 11227,33 грн., який також підлягає стягненню з відповідачів.

Outcome: approved