Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

До Приморського районного суду міста Одеси звернувся позивач [PERSON] із позовом до відповідача [PERSON] , згідно якого просила стягнути з відповідача в порядку поділу майна подружжя грошову компенсацію вартості Ѕ частини спільного сумісного майна подружжя у розмірі 3 678 088,00 грн. (Три мільйони шістсот сімдесят вісім тисяч вісімдесят вісім грн 00 копійок), що складається з: грошової компенсації вартості Ѕ частини квартир за адресою: [ADDRESS] та [ADDRESS] , квартир за адресою [ADDRESS] , [ADDRESS] та [ADDRESS] ; п`яти квартир, за адресою: [ADDRESS] . Обґрунтовуючи подану позовну заяву, позивач зазначила, що з 20 серпня 2004 року перебувала з відповідачем в шлюбі, який був розірваний 06.10.2017 року. Відповідач, без відома позивача, в період шлюбу, використовуючи спільні сумісні кошти, укладав договори асоційованого членства з споживчими товариствами, які здійснювали будівництво багатоквартирних будинків, проте право власності на квартири зареєстрував після розірвання шлюбу, а згодом відчужив вказані об`єкти нерухомості на користь третіх осіб. Загальна сума грошових коштів, які відповідач [PERSON] отримав від продажу вищезазначеного спільного сумісного майна подружжя становить 7 356 176, 00 грн. Посилаючись на те, що відповідач здійснив відчуження спільної сумісної власності, використав вказане майно на свій розсуд проти волі позивача, просила стягнути Ѕ частину його вартості. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2020 року, було відкрито провадження по справі, призначено розгляд справи в загальному порядку. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.12.2020 року по справі було вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 24.06.2021 року було задоволено клопотання позивача про витребування доказів. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 03.02.2022 року судом, у зв`язку з поданим клопотанням, були залишені без розгляду вимоги щодо стягнення грошової компенсації вартості Ѕ частини майнових прав на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] ,, а також щодо п`яти квартир що знаходяться за адресою: [ADDRESS] . Згідно поданого відповідачем відзиву на позовну заяву, відповідач заперечував проти позову в повному обсязі, зазначаючи, що 27.05.2007 року уклав договір позики з [PERSON] на суму 65000 доларів, які зобов`язався повернути разом із процентами протягом одного місяця з дня отримання вимоги. На теперішній час, сума боргу складає 127920 доларів США. Відповідач вказує, що саме ці грошові кошти стали засобом для придбання нерухомого майна, оскільки як у позивача так і у відповідача рівень доходів був недостатнім для купівлі спірних об`єктів нерухомості. Таким чином, зазначив, що зобов`язання за вказаним договором від 27.05.2007 року є спільним та повинне враховуватись під час поділу майна подружжя. Крім того, відповідач посилається на ту обставину, що позивач не надав доказів того, що кошти за квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] були сплачені під час шлюбу та були спільними коштами подружжя, а відтак вважає, що вказані об`єкти нерухомості не є об`єктами спільної сумісної власності. Також зазначив, що реальна вартість продажу вказаних квартир є значною нижчою, що підтверджується відповідними договорами купівлі-продажу. Відповідач стверджує, що позивач склала нотаріально посвідчену письмову заяву на продаж, набуття будь-якого рухомого та нерухомого майна, що набувалось під час шлюбу. Відповідач також посилався на те, що кошти за відчуження майнових прав на всі наведені вище кватири були передані позикодавцю [PERSON] в якості часткового погашення тіла позики та відсотків за користування позикою. Крім того, відповідач зазначив, що позивач звернулась до суду із спливом строку позовної давності, оскільки дізналась про порушення свого права власності під час складення заяви про відкликання згоди на вчинення дії щодо права власності на будь-яке майно набуте під час шлюбу, яке мало місце 27.07.2017 року. Враховуючи викладене, відповідач просить відмовити в позові у повному обсязі у зв`язку зі спливом строку позовної давності, та, одночасно просив врахувати зобов`язання за договором позики від 27.05.2007 року при поділі майна подружжя. Крім того, відповідач подав до суду зустрічний позов, згідно якого просив врахувати заборгованість за договором позики від 27.05.2007 року при поділі спільного сумісного майна [PERSON] та [PERSON] та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] Ѕ частину заборгованості за договором позики від 27.05.2007 року, а саме 1811562,08 гривень. Обґрунтовуючи зустрічну позовну заяву, відповідач зазначив, що 27.05.2007 року уклав договір позики з [PERSON] на суму 65000 доларів. Станом на дату подання зустрічного позову, розмір заборгованості складав 130516 доларів США. Оскільки зобов`язання за договором від 27.05.2007 року є спільним зобов`язанням подружжя та повинне враховуватися під час поділу майна подружжя, просив задовольнити зустрічну позовну заяву. Представник позивача у судовому засіданні, 02.06.2022 року наполягав на задоволенні позовної заяви, просив відмовити в задоволенні зустрічного позову в повному обсязі. У судове засідання, призначене на 02.06.2022 року, ані відповідач, ані представник відповідача повторно не з`явились, представник відповідача неодноразово подавав клопотання щодо відкладення судового засідання. Дослідивши матеріали справи, вислухавши учасників процесу, суд вважає, що позовна заява підлягає задоволенню, тоді як в задоволенні зустрічного позову, слід відмовити. Судом встановлено, що 20 серпня 2004 року був укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про одруження від 20 серпня 2004 року, серії [NUMBER] , про що в книзі реєстрації актів про одруження зроблено актовий запис № 257. 06 жовтня 2017 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] був розірваний, що підтверджується свідоцтвом про розірвання шлюбу від 06 жовтня 2017 року, серії [NUMBER] , про що в книзі реєстрації актів цивільного стану зроблено актовий запис № 221. Судом встановлено, що в період шлюбу, згідно договору асоційованого членства в споживчому товаристві № 3/178 від 19.08.2015 року, укладеного між [PERSON] та споживчим товариством «СЕРЕДНІЙ ФОНТАН», [PERSON] зобов`язався сплатити пай в розмірі 714550 гривень, а товариство зобов`язалось забезпечити будівництво будинку, а після введення будинку до експлуатації, передати закріплену за [PERSON] квартиру. Відповідно до довідки Споживчого товариства «Середній фонтан» № 738 від 31.01.2017 року, [PERSON] станом на 31.01.2017 року сплатив пай в повному обсязі, у зв`язку з чим, останньому була надана квартира [ADDRESS] . Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 114712725 від 20.02.2018 року, [PERSON] , 15.02.2018 року зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] на підставі вищезазначеної довідки про виплату паю від 31.01.2017 року. В подальшому, 04.05.2018 року, [PERSON] уклав договір купівлі-продажу з [PERSON] , згідно якого продав, а [PERSON] купила квартиру [ADDRESS] , за що сплатила 49680 гривень, що підтверджується копією договору купівлі-продажу, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., за реєстром № 3914. Аналогічні умови містить й договір асоційованого членства в споживчому товаристві № 3/108 від 19.08.2015 року, розмір паю за вказаним договором становив 722300 гривень. Довідкою Споживчого товариства «Середній фонтан» № 737 від 31.01.2017 року, підтверджується факт сплати [PERSON] станом на 31.01.2017 року паю в повному обсязі, у зв`язку з чим, останньому була надана квартира [ADDRESS] . На підставі витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 114712880 від 20.02.2018 року, суд встановив, що [PERSON] зареєстрував право власності на квартиру [ADDRESS] 15.02.2018 року. Судом встановлено, що 18.05.2018 року [PERSON] продав квартиру [ADDRESS] [PERSON] , у зв`язку з чим, остання сплатила відповідачу грошову суму в розмірі 49226 гривень, що підтверджується копією договору купівлі-продажу від 18.05.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Груєвою О.В., за реєстром № 4412. Враховуючи викладене, суд встановив, що відповідач набув майнові права на квартири [ADDRESS] , [ADDRESS] в період шлюбу. Також в період шлюбу, виплатив пай в повному обсязі, проте оформив право власності за довідкою про сплату пая після розірвання шлюбу. Крім того, судом встановлено, що 12.06.2017 року [PERSON] надала заяву про згоду [PERSON] на укладання та підписання договорів асоційованого членства у споживчих товариствах. Також, [PERSON] надала заяву про надання згоди на продаж, набуття а укладення договорів щодо продажу набутого за час шлюбу майна або набуття будь-якого нерухомого майна. Обидві заяви були посвідчені нотаріально 12.06.2017 року, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., за реєстровими № 223, 224 відповідно. Проте, 21.07.2017 року [PERSON] надала заяву про відкликання вищезазначених заяв. Згідно тексту даної заяви, було зазначено, що [PERSON] не дає своєї згоди на вчинення чоловіком [PERSON] всіх дій, зазначених у вказаних вище заявах. Дана заява посвідчена нотаріально та завірена приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Харитоновою Т.Є., за реєстровими № 297. Таким чином, станом на момент відчуження спірних квартир у травні 2018 року, відповідач діяв поза межами згоди [PERSON] та всупереч її інтересам. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. За статтями 69, 70 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу такого майна частки майна дружини та чоловіка є рівними. Так, згідно зі ст. 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Суд вважає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно є юридичним фактом, який полягає в офіційному визнанні та підтвердженні державою набутого особою речового права на нерухомість та є елементом в юридичному складі (сукупності юридичних фактів), який призводить до виникнення речових прав. При цьому реєстрація права власності хоча і є необхідною умовою, з якою закон пов`язує виникнення речових прав на нерухоме майно, однак реєстраційні дії є похідними від юридичних фактів, на підставі яких виникають, припиняються чи переходять речові права, тобто державна реєстрація сама по собі не є способом набуття права власності. Аналогічну правову позицію висловив й Верховний Суд у справі № 911/1902/19. З наведеного висновку випливає, що відповідач [PERSON] набув право власності на спірні квартири в період до січня 2017 року, з моменту сплати товариству повної суму паю. Враховуючи, що шлюб було розірвано 06.10.2017 року, тобто після сплати паю, спірне нерухоме майно визнається таким, що було придбано в період шлюбу. Вказані обставини, спростовують заперечення відповідача в частині не виникнення спільної сумісної власності на квартири з причин державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яка мале місце після розірвання шлюбу. Відхиляючи заперечення відповідача в частині відсутності доказів того, що джерелом набуття були саме спільні кошти подружжя, суд зазначає наступне. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Отже, на майно, набуте за час шлюбу, діє презумпція виникнення права спільної сумісної власності подружжя, а визнання такого майна особистою приватною власністю дружини чи чоловіка потребує доведення. Аналогічну позицію висловив й Верховний Суд у Постанові № 504/1126/19. Відповідач, на підтвердження витрачання особистих коштів, послався на факт укладення договору позики від 27.05.2007 року, згідно якого, [PERSON] запозичив грошові кошти в розмірі 65000 доларів США у [PERSON] . Разом з тим, перевіряючи вказаний доказ за критеріями належності, допустимості та достовірності, суд зазначає наступне. Так, між укладенням договору позики та укладенням договорів асоційованого членства минуло більш ніж 8 років, що не свідчить про те, що запозичені кошти були спрямовані саме на придбання майнових прав, які згодом було трансформовані в право власності на спірні квартири. Крім того, відповідач не надав доказів щодо обізнаності позивача про факт укладення договору позики та витрачання коштів в інтересах сім`ї. Також судом ставиться під сумнів посилання відповідача на відсутність грошових коштів на придбання спірних об`єктів нерухомості у кореляції з умовами договору позики, які передбачають обов`язок повернення грошових коштів протягом одного місяця з дня отримання вимоги про повернення позики. Враховуючи умови договору, відповідач повинен був мати матеріальну спроможність повернути грошові кошти в місячний термін. Судом також враховується пункт 3 договору позики, відповідно до якого, сума позики отримана позичальником від позикодавця до моменту підписання даного договору в повному обсязі. Таким чином, договір не містить даних щодо часу фактичного отримання грошових коштів за даним договором, який міг мати місце й до укладення шлюбу, інших доказів моменту фактичного отримання грошових коштів, відповідач не надав. Таким чином, суд вважає, що вказаний доказ не є належним та допустимим доказом в частині підтвердження факту використання запозичених грошових коштів в інтересах сім`ї, в тому числі і в частині придбання майнових прав на спірні об`єкти нерухомості. Так, Верховний Суд у постанові від 30.01.2019 року у справі № 372/1558/16-ц (провадження № 61-26356св18) вказує на правильність висновків суду апеляційної інстанції про те, що наявна в матеріалах справи розписка не дає підстав для висновку, що договір позики укладено в інтересах сім`ї, а одержані в борг грошові кошти витрачені в інтересах сім`ї, оскільки доказів про надання дружиною згоди на укладення договору позики, як і доказів про те, що вона знала про існування такого договору та про придбання спірних будинку й земельної ділянки за одержані в борг за розпискою грошові кошти, не надано. У постанові від 04.04.2018 року у справі № 1316/3987/12-ц (провадження № 61-3838св18) Верховний Суд, направляючи справу на новий розгляд, зазначає, що суди не дослідили, у чиїх інтересах укладені договори позики, які докази свідчать, що саме вказані грошові кошти були витрачені на придбання спірних квартир, не перевірили доводи про те, що виконання зобов`язання щодо повернення грошових коштів здійснювалося за рахунок спільних коштів подружжя, набутих за час перебування в зареєстрованому шлюбі, оскільки інших джерел доходів, які б давали можливість набути майно або грошові кошти в особисту приватну власність та за рахунок яких можливо було б виконати боргові зобов`язання, не наведено. Суди також не надали оцінки факту надання іншим із подружжя письмової згоди на купівлю квартири, що свідчить про її належність до спільної сумісної власності подружжя. Відхиляючи посилання відповідача стосовно спливу строку позовної давності, суд зазначає, що початок перебігу позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК України) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109,110 СК України), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (частина друга статті 72 СК України). Тотожню позицію висловив Верховний Суд у Постанові № 320/3072/18. Обґрунтовуючи заяву в цієї частині відповідач посилався на ту обставину, що в провадженні Приморського районного суду міста Одеси перебуває справа № 522/1487/18, за позовом [PERSON] , згідно якої позивач також просила поділити спільне майно подружжя. Разом з тим, з наданої суду копії позовної заяви, вбачається, що предметом поділу по вказаній справі було інше майно, що свідчить про необізнаність позивача про перебування вказаних об`єктів нерухомості у власності відповідача. Так, позивач не була стороною договорів про асоційоване членство, а також договорів купівлі-продажу, а відтак з огляду на дію нотаріальної таємниці та не обізнаності існування відносин членства відповідача з Споживчим товариством «Середній фонтан», не могла дізнатись про порушення свого права. Крім того, суд вважає, що позивач мав можливість дізнатись про порушення свого права власності лише з часу державної реєстрації прав на нерухоме майно, яке мало місце 15.02.2018 року. Факт складення заяви про відкликання згоди на укладення договорів, по-перше не є належним доказом освіченості позивача про придбання відповідачем спірного майна, враховуючи наявність іншого майна що було предметом спору в іншій справі, по-друге, вказана заява не містить даних щодо відкликання згоди на відчуження конкретно визначеного майна. Враховуючи те, що позовна заява була подана до суду 24.12.2020 року, позивач не є такою, що звернулась до суду із спливом строку позовної давності. Вирішуючи питання щодо правильності обраного позивачем способу захисту порушеного права, суд виходить з наступного. Відповідно до п. 30 Постанови пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» у випадку коли при розгляді вимоги про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження не в інтересах сім`ї, таке майно або його вартість враховується при поділі. Згідно п.22 Постанови вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Відповідно до правової позиції, яка викладена Верховним Судом у справі № 755/20923/14-ц від 03 травня 2018 року: при розгляді спорів про поділ цінного спірного майна та визнання недійсними правочинів, витребування цього майна у третіх осіб з підстав його відчуження без письмової згоди одного з подружжя суди мають виходити з права одного з подружжя на відповідну компенсацію вартості відчуженого не в інтересах сім`ї майна. Відповідно до правової позиції, яка викладена у Постанові Верховного Суду від 05 квітня 2019 року у справі N 645/4711/15-ц (провадження N 61-40897св18) один із подружжя може вимагати від іншого із подружжя 1/2 частину вартості спільного майна, якщо один із них здійснив його відчуження проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби. При визначенні вартості Ѕ частини спірних квартир, судом враховується наступне. Так, як було зазначено вище, відповідач сплатив пай в розмірі, 714550 гривень за придбання майнових прав щодо квартири [ADDRESS] , проте після реєстрації права власності на квартиру як об`єкт нерухомого майна, продав вказану квартиру за 49680 гривень. Щодо квартири [ADDRESS] за вказаною адресою, відповідачем сплачено пай в розмірі 722300 гривень, тоді як ціна продажу квартири становила 49226 гривень. Суд вважає, що вартість продажу вказаних об`єктів нерухомості, вочевидь не відповідає ринковим цінам на аналогічну нерухомість. Крім того, навіть у порівнянні з вартістю паю, вартість продажу спірних квартир, значно занижена. Так, зі звіту про визначення ринкової вартості квартири [ADDRESS] , вбачається, що вартість вказаної квартири на момент відчуження у травні 2018 року становить 1615263 гривень. Враховуючи те, що відповідачем не надано інших належних та допустимих доказів дійсної вартості вказаного об`єкту нерухомості, суд вважає зазначену позивачем вартість такою, що належно встановлена. Враховуючи те, що позивач має право на Ѕ частину ринкової вартості вказаної квартири, стягненню підлягає грошова сума в розмірі 807631,50 грн. Зі звіту про визначення ринкової вартості квартири [ADDRESS] , вбачається, що дійсна вартість вказаної квартири на момент відчуження у травні 2018 року становить 1625913 гривень. Враховуючи те, що позивач має право на Ѕ частину ринкової вартості вказаної квартири, стягненню підлягає грошова сума в розмірі 812956,50 грн. Таким чином, суд вважає обгрунтованими вимоги позивача, та задовольняє позовну заяву. Відмовляючи в задоволенні зустрічного позову, суд виходить із вищезазначених мотивів відхилення обставин зазначених у відзиві на позовну заяву та зазначає, що відповідач не надав доказів витрачання вказаних грошових коштів в інтересах сім`ї, договір позики не містить даних щодо моменту фактичного отримання грошових коштів за цим договором. Крім того, враховуючи зміст п. 3 Договору, вбачається, що грошові кошті були надані до його укладення без зазначення конкретної дати. Однією з основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (п.6 ст.3 ЦК) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю й повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Згідно із ч.ч.2 та 3 ст.13 ЦК при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Суд вважає, що посилання відповідача на факт укладення договору позики для врахування при поділі спільного майна, спрямоване на зменшення частки позивача у масиві спільної власності, а вказані дії мають ознаки недобросовісності. Враховуючи викладене, суд вважає за доцільне відмовити в задоволенні зустрічного позову. На підставі викладеного та

Outcome: approved