Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Позивач у січні 2022 року звернувся до суду із позовом до [PERSON] , третя особа: Деснянський районний відділ державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про зняття арешту з майна та заборону його відчуження. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що в Деснянському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), перебувало виконавче провадження № 43020111, відкритого на підставі виконавчого листа по справі № 2-1593/2000 від 28.01.2000 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 % частини всіх видів заробітку щомісячно починаючи з 21.01.2000 і до його повноліття. 18.04.2014 року державним виконавцем відділу ДВС Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Николюк О.М., було відкрито виконавче провадження № 43020111, стосовно стягнення коштів з [PERSON] . 01.12.2015 року державним виконавцем відділу ДВС Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Николюк О.М., було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. Того ж дня виконавче провадження № 43020111, було завершено та передано за належністю до іншого відділу ДВС, а саме ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві, де в свою чергу було відкрито виконавче провадження № 50623256. На сьогодні виконавче провадження № 43020111 є завершеним, але з невідомих причини не було знято арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. Дана обставина підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 22.11.2021 року, наданого представником Оболонського відділу |державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. У зв`язку з арештом позивач, постійно має проблеми при придбанні нерухомого майна. 26.10.2021 року [PERSON] (стягувач) звернулась до начальника Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (Київ), з проханням закрити виконавче провадження та зняти усі арешти, у зв`язку з відсутністю підстав для виконання виконавчого листа по справі № 2-1593/2000 від 28.01.2000 року. У відповіді на листа, Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 29.11.2021, йшлося про те, що станом на поточну дату матеріали виконавчої справи знищені, відповідно до розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України від № 1829/5 від 07.06.2017 "Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах виконавчої служби та приватними виконавцями", так як строк зберігання виконавчих документів становить три роки. 12.11.2021року, [PERSON] , направив запит до Оболонського відділу державної виконавчої служби у Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції. 22.11.2021року, у відповідь на запит [PERSON] , отримав відповідь, що в рамках виконавчого провадження № 50623256, постанова про арешт майна боржника не виносилась, а також був наданий витяг зі спецрозділу ВП № 50623256. Згідно з вказаного витягу, обтяження №12420653 всього майна [PERSON] , здійснювалося в рамках виконавчого провадження № 43020111 Деснянського відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ). 25.05.2016 року виконавчий лист № 2-1593/2000 від 28.01.2000 року повернуто стягувачу, з 25.05.2016 року будь які дії із примусового виконання рішення Ленінградського районного суду міста Києва [PERSON] , не вчинялися, та на сьогодні спливли строки звернення із виконавчим листом до ДВС, а тому накладений державним виконавцем арешт не захищає прав стягувача, а порушує права боржника/власника майна, оскільки відпали підстави, які слугували основою для накладення арешту. Враховуючи вищевикладене, просить суд скасувати арешт №12420653 від 08.12.2015 року накладений державним реєстратором Янович Іванною Ярославівною стосовно [PERSON] шляхом виключення відомостей про обтяження всього майна з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Єдиного реєстру заборон відчуження об"єктів нерухомого майна та стягнути судові витрати по справі . 01.02.2022 року ухвалою суду відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (а.с. 38). Згідно ч. 13 ст. 7 ЦПК України, розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями ст. 174 ЦПК України, визначено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. 17.02.2022 року начальник Деснянського ВДВС у м. Києві ЦМУ МЮ (м.Київ) направив пояснення до суду, зазначивши , що згідно даних Автоматизованої системи виконавчих проваджень встановлено, у Відділі на виконанні перебувало виконавче провадження № 43020111 з примусового виконання виконавчого листа №2-1593/2000 виданого 31.01.2000 Ленінградським районним судом м. Києва про стягнення з з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів, на утримання сина [PERSON] [INFO] в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, щомісячно починаючи з 21.01.2000 р. і до повноліття дитини. 01.12.2015 державним виконавцем винесено постанову про закінчення виконавчого провадження відповідно до п. 10 ч.І ст.49 Закону України «Про виконавче провадження», оскільки «згідно відповіді № 1012310155 від 06.09.2015 з Пенсійного фонду України про осіб - боржників, які працюють за трудовим договором та цивільно-правовими договорами, про останнє місце роботи, боржник працює в ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ "ЛЕРУА МЕРЛЕН УКРАЇНА", що знаходиться за адресою: м.Київ, вул. Полярна, будинок 17, корп. - А. Заборгованість станом на 01.12.2015 становить 30428,25 грн. Направляємо для виконання по територіальності до ВДВС Оболонського РУЮ у м. Києві». Повторно виконавчий лист №2-1593/2000 виданий 31.01.2000 Ленінградським районним судом м. Києва про стягнення з з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів до Відділу на виконання не надходив та на виконанні не перебуває. Додатково повідомив, що надати більш детальну інформацію не має можливості, так як відповідно до розділу 11 Наказу Міністерства юстиції України від № 1829/5 від 07.06.2017 «Про затвердження Правил ведення діловодства та архіву в органах державної виконавчої служби та приватними виконавцями», строк зберігання виконавчих документів становить 3 роки. Враховуючи вищевикладене, просить розглянути справу за відсутності представника Відділу, за наявними матеріалами та доказами у справі та не стягувати з Відділу судовий збір та ухвалити рішення відповідно до норм діючого законодавства. Суд, дослідивши матеріали справи приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що в Деснянському районному відділі державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), перебувало виконавче провадження № 43020111, відкритого на підставі виконавчого листа по справі № 2-1593/2000 від 28.01.2000 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] , аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/4 % частини всіх видів заробітку щомісячно починаючи з 21.01.2000 і до його повноліття. Судом встановлено, що 18.04.2014 року державним виконавцем відділу ДВС Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Николюк О.М., було відкрито виконавче провадження № 43020111, стосовно стягнення коштів з [PERSON] . Судом встановлено, що 01.12.2015 року державним виконавцем відділу ДВС Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) Николюк О.М., було винесено постанову про накладення арешту на майно боржника та оголошення заборони на його відчуження. Судом встановлено, що 01.12.2015 року, виконавче провадження № 43020111, було завершено та передано за належністю до іншого відділу ДВС, а саме ВДВС Оболонського РУЮ у м.Києві, де в свою чергу було відкрито виконавче провадження № 50623256. Судом встановлено, що на сьогодні виконавче провадження № 43020111 є завершеним. Відповідно до ч. 1 ст. ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу чиїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно ч. 4 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено виключний перелік підстав для зняття виконавцем арешту з усього майна (коштів) боржника або його частини, а саме: отримання виконавцем документального підтвердження, що рахунок боржника має спеціальний режим використання та/або звернення стягнення на такі кошти заборонено законом; надходження на рахунок органу державної виконавчої служби, рахунок приватного виконавця суми коштів, стягнених з боржника (у тому числі від реалізації майна боржника), необхідної для задоволення вимог усіх стягувачів, стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження та штрафів, накладених на боржника; отримання виконавцем документів, що підтверджують про повний розрахунок за придбане майно на електронних торгах; наявність письмового висновку експерта, суб`єкта оціночної діяльності - суб`єкта господарювання щодо неможливості чи недоцільності реалізації арештованого майна боржника у зв`язку із значним ступенем його зношення, пошкодженням; відсутність у строк до 10 робочих днів з дня отримання повідомлення виконавця, зазначеного у частині шостій статті 61 цього Закону, письмової заяви стягувача про його бажання залишити за собою нереалізоване майно; отримання виконавцем судового рішення про скасування заходів забезпечення позову; погашення заборгованості із сплати періодичних платежів, якщо виконання рішення може бути забезпечено в інший спосіб, ніж звернення стягнення на майно боржника; отримання виконавцем документального підтвердження наявності на одному чи декількох рахунках боржника коштів, достатніх для виконання рішення про забезпечення позову. При цьому, ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» встановляє, що у всіх інших випадках арешт може бути знятий за рішенням суду. Таким чином, враховуючи закінчення виконавчого провадження відносно [PERSON] на виконанні у Деснянському районному відділі державної виконавчої служби м. Києва, наявність арешту майна порушує права позивача. Згідно вимог ст. ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позивач довів ті обставини, на які посилалась, як на підставу своїх позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: копію договору про надання професійної правничої допомоги №224 від 28.12.2021 року, копію додаткової угоди №1 від 28.12.2021 року до Договору про надання професійної правничої допомоги, що підтверджується матеріалами справи ( ас.27-29). Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати коштів в розмірі 10 000,00 грн., зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку. Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову позивачу в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 10 000,00 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial