Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

04 січня 2022 року позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Амельчишин О.В., звернувся до суду з позовом до відповідача АТ КБ «Приватбанк», у якому просить суд скасувати арешт усього нерухомого майна, накладений постановою від 19.08.2010 державним виконавцем Жовтневого ВДВС Криворізького МУЮ (реєстровий номер обтяження 36066708). В обґрунтування позову посилається на те, що рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу від 31.03.2010 з позивача стягнуто на користь відповідача заборгованість в сумі 15054,25 грн. На підставі вказаного рішення суду було видано виконавчий документ і відкрито виконавче провадження, в межах якого постановою державного виконавця від 19.08.2010 був накладений арешт на все нерухоме майно позивача. У подальшому рішенням Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу від 16.01.2014 з [PERSON] було стягнуто на користь АТ «Приватбанк» заборгованість за договором б/н від 16.10.2007 в сумі 34507,06 грн. На підставі цього рішення було відкрито виконавче провадження. В серпні 2020 року [PERSON] стало відомо про арешт його майна, а в грудні 2021 року позивач повністю погасив заборгованість перед Банком. Таким чином, позивач виконав свої зобов`язання і відпала необхідність у арешті майна, який був накладений з метою забезпечення виконання рішення суду. Ухвалою суду від 13.01.2022 позовну заяву залишено без руху, надано строк для усунення недоліків. 24 січня 2022 року на виконання ухвали суду від 13.01.2022 від представника позивача надійшла позовна заява після усунення її недоліків. Ухвалою суду від 25.01.2022 відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено учасникам справи їх право, порядок та строки на подачу заяв по суті справи, залучено як третю особу Покровський ВДВС у м. Кривому Розі, витребувано докази за клопотанням позивача. 13 квітня 2022 року від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, у якій він зазначив, що заборгованість позивача перед Банком повністю погашена, але не погодився із обраним позивачем способом захисту своїх прав, вважав, що позовні вимоги не підлягають розгляду у позовному провадженні і повинні розглядатися як оскарження рішення державного виконавця стороною виконавчого провадження. Позивач та його представник до суду не з`явилися, від представника позивача надійшло клопотання про проведення судового розгляду за його відсутності. Представник відповідача до суду не з`явився, надав суду письмове клопотання про розгляд справи за його відсутності. Статтями 43, 211 ЦПК України передбачено, що прийняття участі в судовому засіданні є правом сторони, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Представник третьої особи до суду не з`явився, був належним чином повідомлений про судовий розгляд, пояснення щодо позову, заяви про розгляду справи або відкладення розгляду не надав. Відповідно до ст. 223 ЦПК України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в\~судове засідання\~учасника справи\~(його\~представника)\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин неявки; повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки. Дослідивши матеріали справи, докази та позиції сторін, викладених ними у заявах по суті справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Судом встановлено, що в Покровському відділі ДВС у м. Кривому Розі на виконанні перебували виконавчі провадження, відкриті на підставі: виконавчого документу по справі № 2-н-1702 від 31.03.2010, виданого Дзержинським районним судом м. Кривого Рогу про стягнення з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» боргу в сумі 15054,25 грн., у рамках якого постановою державного виконавця накладений арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження; виконавчого документу по справі № 2/212/762/14 від 18.12.2015, виданого Жовтневим районним судом м. Кривого Рогу про стягнення заборгованості з [PERSON] на користь ПАТ КБ «Приватбанк» в сумі 34852,13 грн. (а.с. 3, 13-15). Вказані виконавчі провадження були завершені та знищені зі спливом строку їх зберігання (а.с. 3). Судом також встановлено, що [PERSON] суму боргу перед стягувачем було погашено у повному обсязі, що підтверджується матеріалами справи, зокрема довідкою ПАТ КБ «ПриватБанк» від 21.12.2021, згідно якої [PERSON] станом на 21.12.2021 не має заборгованості перед ПАТ КБ «Приватбанк» (а.с. 4). Крім того, відповідно до наданої представником позивача квитанції від 24.05.2022, [PERSON] сплатив борг і перед Покровським відділом ДВС щодо витрат у виконавчому провадженні. Таким чином, оскільки у [PERSON] заборгованості перед Банком за кредитним договором на час звернення до суду з даним позовом немає, даний факт свідчить про припинення вказаного зобов`язання його виконанням. Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна,\~\~станом на 21.01.2022 мається запис про обтяження № 36066708, зареєстрований 19.08.2010 державним реєстратором Казанківської селищної ради на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони його відчуження, б/н від 19.08.2010, вид обтяження арешт нерухомого майна. (а.с. 13). Згідно з відповіддю на запит, наданого Покровським відділом ДВС на ім`я представника позивача - адвоката Амельчишина О.В., за виконавчими документами, які перебували на виконанні на адресу відділу не надходили дані щодо фактичного виконання та/або скасування зазначених судових рішень, виконавчі провадження завершені та знищені, що унеможливлює задоволення вимоги стосовно скасування накладеного арешту (а.с. 3). Відповідно до ч. 1\~ст. 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи\~законних інтересів. Частиною першою\~статті 13 ЦПК України\~визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Між сторонами в справі склалися правовідносини, які врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження». Між сторонами в справі склалися правовідносини, які врегульовані Цивільним кодексом України, Законом України «Про виконавче провадження». Відповідно до частини шостої статті 55 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанов про арешт майна позивача), арешт майна боржника застосовується: 1) для забезпечення збереження майна боржника, що підлягає наступній передачі стягувачеві або реалізації;\~2) для виконання рішення про конфіскацію майна боржника;\~3) при виконанні ухвали суду про накладення арешту на майно, що належить відповідачу і знаходиться у нього чи в інших осіб. Зміст наведеної норми Закону України «Про виконавче провадження» дає підстави для висновку, що арешт майна боржника може бути застосований для забезпечення реального виконання рішення суду, яке підлягає примусовому виконанню. Відповідно до ч. 3 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» (в редакції, чинній на момент винесення постанов про арешт майна позивача) з майна боржника може бути знято арешт за постановою начальника відповідного відділу державної виконавчої служби, якому безпосередньо підпорядкований державний виконавець, якщо виявлено порушення порядку накладення арешту, встановленого цим Законом. Копія постанови начальника відділу державної виконавчої служби про зняття арешту з майна боржника не пізніше наступного дня після її винесення надсилається сторонам та відповідному органу (установі) для зняття арешту. У всіх інших випадках незавершеного виконавчого провадження арешт з майна чи коштів може бути знятий за рішенням суду (ч. 5 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження»). У разі закінчення виконавчого провадження згідно із статтею 37 цього Закону, крім направлення виконавчого документу за належність до іншого органу державної виконавчої служби; повернення виконавчого документу стягувачу згідно із статтею 40 цього Закону; повернення виконавчого документу до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, згідно із статтею 40-1 цього Закону, припиняється чинність арешту боржника, скасовуються інші здійснені державним виконавцем заходи примусового виконання рішення, а також провадяться інші дії, необхідні у зв`язку з завершенням виконавчого провадження. Якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем був накладений арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження, повернення виконавчого документа стягувану або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про скасування арешту, накладеного на майно боржника (стаття 38 Закону України «Про виконавче провадження»). Як вбачається з повідомлення Покровського ВДВС у м. Кривому Розі, виконавчі провадження стосовно [PERSON] завершені та не збереглися через сплин часу зберігання завершених виконавчих проваджень, відсутність даних про підстави завершення виконавчого провадження, а також відсутність відомостей про вирішення державним виконавцем питання про скасування арешту, унеможливлює надання судом оцінки правомірності дій державного виконавця щодо скасування арешту майна боржника. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Відповідно до ч.1 ст.316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно із ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1ст. 321 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Отже, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Нормою ст. 41 Конституції України та ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав і основоположних свобод закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Аналіз правових норм дає підстави для висновку, що право власності проявляється у правомочностях власника, обмеження яких можливо виключно на підставі закону. Нормами ч.1, 2 ст. 321 ЦК України регламентовано, що право власності є непорушним і ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні, а особа може бути обмежена в здійсненні права власності лише у випадках та в порядку, встановленому законом. Положеннями\~ст. 16 ЦК України\~передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого або майнового права та інтересу. Способами захисту свого цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого, припинення дії, яка порушує. Відповідно до висновку Верховного Суду України від 15.03.2013 у справі №6-26цс13, вимоги особи, що ґрунтуються на її праві власності на арештоване майно, розглядаються за правилами, установленими для розгляду позовів про звільнення майна з-під арешту. Відтак, перебування за вказаних обставин під арештом належного позивачу майна за відсутності на виконанні у виконавчій службі будь-якого виконавчого документу, тобто на теперішній час позивач не є стороною будь-якого виконавчого провадження, порушує право позивача на користування належним йому майном. Оскільки, у даному виконавчому провадженні державним виконавцем прийнято постанову про завершення виконавчого провадження, що унеможливлює прийняття державним виконавцем поза межами виконавчого провадження будь-яких рішень, у тому числі і рішення про скасування арешту майна, позивачем надано відповідні докази виконання зобов`язання у повному обсязі, суд вважає, що прийняті державним виконавцем заходи у вигляді арешту майна позивача втратили свою актуальність, правові підстави для арешту майна позивача відсутні, а його наявність порушує права позивача, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Разом з тим, суд зауважує, що законні права та інтереси [PERSON] , за захистом яких він звернувся насамперед порушуються наявністю у відповідному реєстрі інформації про державну реєстрацію обтяжень, а саме арешту нерухомого майна - номер запису про обтяження 36066708. У зв`язку з цим суд зазначає, що відносини, що виникають у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень регулюються Законом України від 1 липня 2004 року № 1952-VI «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 5 частини першої статті 2 цього Закону: 1) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; 5) обтяження - заборона або обмеження розпорядження та/або користування нерухомим майном, встановлена законом, актами уповноважених на це органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових осіб, або такі, що виникли з правочину. Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 4 Закону\~№ 1952-VI\~державній реєстрації прав підлягають, зокрема, заборона відчуження та арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, та інші обтяження. При цьому необхідно зазначити, що обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Обтяження речових прав на нерухоме майно, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: 1) реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; 2) на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. З цього слідує, що обтяження, які підлягають державній реєстрації, вважаються припиненими з моменту державної реєстрації їх припинення в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Законом до обтяжень віднесені: заборона відчуження, арешт нерухомого майна, податкова застава, предметом якої є нерухоме майно, а також інші обтяження. Статтею 27 Закону № 1952-Х/І визначено, що державна реєстрація обтяжень проводиться на підставі: 1) рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; 2) рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; 3) визначеного законодавством документа, на якому нотаріусом вчинено напис про накладення заборони щодо відчуження нерухомого майна: 4) рішення органу місцевого самоврядування про віднесення об`єктів нерухомого майна до застарілого житлового фонду: 5) договору, укладеного в порядку, визначеному законом, яким встановлюється обтяження речових прав на нерухоме майно, чи його дубліката; 6) закону, яким встановлено заборону користування та/або розпорядження нерухомим майном; 7) інших актів органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Отже, припиняються обтяження на підставі відповідних документів, які свідчать про припинення причини/обставини/підстави існування обтяження. Відповідно, документом, що є підставою для державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна може бути рішення суду, що набрало законної сили, про припинення такого обтяження. Таким чином, встановлені судом обставини справи дають суду підстави дійти висновку, що належним та найбільш ефективним способом захисту порушених прав та інтересів є прийняття судом рішення про скасування арешту на майно, з наступним поданням ухвали суду відповідному суб`єкту державної реєстрації для здійснення державної реєстрації припинення обтяження нерухомого майна у порядку, встановленому чинним законодавством у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень. На підставі викладеного,

Outcome: approved