Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

Позивач звернулася в серпні 2021 року до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , треті особи які не заявляють самостійних вимог Городоцький відділ ДВС у Львівському районі Львівської області Захівдного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), Служба у справах дітей виконкому Івано-Франківської міської ради про стягнення неустойки (пені) за прострочення сплати аліментів на дитину за період з 01.09.2017р. по 27.08.2021р. в розмірі 42962.05 грн., позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно [PERSON] , [INFO] . Позовні вимоги мотивувала тим, що згідно рішення Городоцького районного суду Львівської області шлюб між сторонами розірвано, а згідно судового наказу Городоцького районного суду Львівської області від 31.08.2017р. вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, з 20.08.2017р. і до досягнення ним повноліття. Заборгованість по аліментах станом на серпень 2021р. складає 42962.05 грн., а нарахована неустойка (пеня) за прострочення сплати аліментів на дитину за період з 01.09.2017р. по 27.08.2021р. складає 324686.66грн, однак враховуючи норми закону просить стягнути 100% від заборгованості - 42962.05 грн.. Позивач 07.04.2020р. уклала шлюб з [PERSON] , та спільно з дитиною проживають з новим чоловіком, який бере участь у розвитку та вихованню сина. Відповідач з часу народження не бачив сина, не піклується про нього, не спілкується з ним, аліменти не сплачує. Ухвалою суду від 12.10.2021р. замінено третю особу Службу у справах дітей виконкому Івано-Франківської міської ради на Орган опіки та піклування виконкому Івано-Франківської міської ради. 08.02.2022р. відповідач подав відзив на позов, в якому заперечив вимоги про позбавлення батьківських прав відносно сина, оскільки таке є крайнім заходом впливу на батька,бажає змінитися та приймати участь у вихованні дитини та бачити дитину, а борг по аліментах не є тим доказом щодо позбавлення прав. Стягнення пені по аліментах є обґрунтоване позивачем, однак просив відмовити у задоволенні всіх вимог. 14.02.2022р. доповнено відзив на позов в частині стягнення пені по аліментах визнає, зменшивши таку на 3475.80грн., оскільки органом ДВС накладено штраф на відповідача в зазначеній сумі, тому є підстави на його переконання зменшення вимоги щодо неустойки (пені). Представник позивача підтримав вимоги позову в повному обсязі. Відповідач з призначених семи судових засідань з`явився до суду тільки один раз 08.02.2022р., де вимоги позову заперечив в частині позбавлення батьківських прав, щодо пені чітко не висловився, в подальшому в судові засідання не з`явився, однак 19.05.2022р. подав заяву про завершення розгляду справи без його участі з врахуванням його позиції висловленої в відзиві та доповненні до відзиву. Заслухавши сторін, з`ясувавши думку дитини [PERSON] (10 років), дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку що позов слід задовольнити, виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно рішення Городоцького районного суду Львівської області від 28.07.2017р., яке набрало законної сили 21.08.2017р., шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано (а.с.13). Під час шлюбу в сторін народився син [PERSON] , [INFO] (а.с.10). Згідно судового наказу Городоцького районного суду Львівської області від 31.08.2017р. вирішено стягувати з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] в розмірі 50% прожиткового мінімуму на дітей відповідного віку, з 20.08.2017р. і до досягнення ним повноліття (а.с.14). Положеннями ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей до досягнення ними повноліття. Згідно з ч. 2 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року (ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року) держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч. 2 ст. 6 Конвенції про права дитини). Частиною 1 та 2 ст. 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу дії ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Обґрунтовуючи вимоги в частині стягнення пені по аліментах, позивач зазначила, що заборгованість по аліментах на дитину за період з 01.09.2017р. по 27.08.2021р. складає 324686.66грн. (а.с.1зв-3зв), однак враховуючи норми ч.1 ст.196 СК України, просить стягнути 100% від заборгованості по аліментах - 42962.05 грн.. Так, згідно листа Городоцького відділу ДВС у Львівському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), та розрахунку заборгованості боржник з вересня 2017 року провів тричі оплату аліментів (у жовтні 2019р. та липень,серпень 2021р. на суму 7202.95грн.), а загальна заборгованість складає 42962.95грн. станом на 27.08.2021р. (а.с.15-16). Згідно вимог ст.196 СК України (зі змінами) у разі виникнення заборгованості з вини особи, яка зобов`язана сплачувати аліменти за рішенням суду або за домовленістю між батьками, одержувач аліментів має право на стягнення неустойки (пені) у розмірі одного відсотка суми несплачених аліментів за кожен день прострочення від дня прострочення сплати аліментів до дня їх повного погашення або до дня ухвалення судом рішення про стягнення пені, але не більше 100 відсотків заборгованості. Розмір неустойки може бути зменшений судом з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Постановою Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006р. №3 «Про застосування судом окремих норм СК України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» у п.22 роз`яснено, що передбачена ст.196 СК України відповідальність платника аліментів за прострочення їх сплати у виді неустойки (пені) настає лише за наявності вини цієї особи. На платника аліментів не можна покладати таку відповідальність, якщо заборгованість утворилася з незалежних від нього причин, зокрема у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати, затримкою або неправильним перерахуванням аліментів банками. В інших випадках стягується неустойка за весь час прострочення сплати аліментів. Суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів. Заперечуючи позовні вимоги в частині стягнення пені по аліментах відповідач у письмовому відзиві та доповненнях до нього вказав, що пеню в сумі 42962.95грн. слід ще зменшити на 3475.80грн., оскільки органом ДВС накладено штраф на відповідача в зазначеній сумі 3475.80грн., тому є підстави на його переконання зменшення вимоги щодо неустойки (пені). Дійсно, 18.04.2019р. постановою головного державного виконавця Городоцького відділу ДВС у Львівському районі Львівської області у ВП №55219021 накладено штраф на боржника-відповідача в сумі 3475.80грн., яка складає 20% від суми заборгованості аліментів на той час (17 379грн.) за ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» (а.с.82-83). Однак, позовні вимоги щодо стягнення нарахованої пені в сумі 324 686.66грн. й так згідно вимог зменшено до розміру самої заборгованості по аліментах, при цьому накладення штрафних санкцій на боржника за порушення його зобов`язань, які зараховуються в користь держави, не є підставою зменшення самої пені на таку суму чи іншу суму, право на отримання якої має стягував (отримувач аліментів). Водночас, як зазначено вище, розмір пені може бути зменшений судом за позовом, що розглядається та поданий у 2021 році, з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів станом на час розгляду такої цивільної справи, до якого не входить накладення штрафу у 2019 році, як відповідальність злісного боржника-відповідача щодо його відмови в оплаті аліментних щомісячних платежів більше одного року. Інших підстав для зменшення пені відповідач не назвав, як і не надав доказів, що з серпня 2021 року під час розгляду справи він оплачував хоча б частково аліменти, а тому його клопотання є необґрунтованим, а нарахована пеня у розмірі 42962.95грн. підлягає до стягнення з відповідача. Щодо вимог про позбавлення батьківських прав відповідача, то слід зазначити таке. Позивач доводила перед судом, що 07.04.2020р. уклала шлюб з [PERSON] , від шлюбу є також дитина 2020р.н. (а.с.11-12), позивач спільно з сином [PERSON] , 2012 р.н., чоловіком та новонародженим сином проживають разом, чоловік бере участь у розвитку та вихованню сина [PERSON] , а не [PERSON] . Відповідач з часу народження не бачив сина, не піклується про нього, не спілкується з ним, аліменти не сплачує. Заперечуючи позовні вимоги про позбавлення батьківських прав відносно сина, відповідач вказав, що таке є крайнім заходом впливу на батька, бажає змінитися та приймати участь у вихованні дитини, бачити дитину, а борг по аліментах не є тим доказом, що дозволяє застосовувати позбавлення прав стосовно сина. Відповідно до статті 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї. Згідно зі статтею 152 Сімейного кодексу України право дитини на належне батьківське виховання забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Дитина має право противитися неналежному виконанню батьками своїх обов`язків щодо неї. Статтею 155 Сімейного кодексу України визначено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності. Батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до статті 165 Сімейного кодексу України з позовом про позбавлення батьківських прав можуть звернутися в т.ч. один із батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина; сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 164 Сімейного кодексу України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: 1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; 2) ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; 3) жорстоко поводяться з дитиною; 4) є хронічними алкоголіками або наркоманами; 5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; 6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Сторона позивача доводила підстави для позбавлення батьківських прав на підставі п.2 даної статті, як ухилення батька від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Відповідно до пунктів 15, 16 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 березня 2007 року №3 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно їх утримують, та інше), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Вирішуючи спір, суд враховує зазначені роз`яснення Пленуму Верховного Суду України і з`ясовує які безсумнівні докази свідчать про ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини, у чому полягає винна поведінка відповідача, свідоме нехтування ним своїми обов`язками, чи вживалися до нього заходи реагування, а також досліджує соціально-побутових умов життя та матеріального становища відповідача. В ході розгляду справи судом встановлено, що відповідач сам і не заперечує, що повністю самоусунувся з дня народження дитини від його піклування, виховання та спілкування, однак з його слів бажає виправитись, в чому полягає зміна такої його поведінки в подальшому, суду не пояснив. Вивчаючи питання доцільності позбавлення батьківських прав, що є предметом розгляду даної цивільної справи, ООП надав суду висновок про доцільність позбавлення батьківських прав [PERSON] стосовно сина [PERSON] (а.с.62-65), в якому вказано що питання позбавлення батьківських прав вивчалося повно. Так, за психолого-педагогічною характеристикою шкільного закладу на учня [PERSON] значимим головним у сім`ї для нього є тато [PERSON] (вітчим), найбільш емоційно близькою людиною є його мати. З першого дня навчання в школу приводив і забирав хлопчика вітчим, мати і вітчим приділяють належну увагу вихованню сина, цікавляться навчанням, відвідують батьківські збори і контактують з вчителями. На неодноразові виклики органу опіки та піклування батько дитини не з`являвся, хоча обіцяв з`явитися на 20.10.2021р. та 22.10.2021р., в подальшому телефон не піднімав, що свідчило про ігнорування батька по наданню будь-яких пояснень, хоча теж зазначив, що заперечує на позбавлення батьківських прав. Доказів на ООП, як і до суду, про зміну свого ставлення щодо виховання та утримання сина не надав. Разом з тим, на засідання комісії 24.11.2021р. все ж таки [PERSON] з`явився, повідомив що йому не давали можливості бачитись з сином і допомагати матеріально, яке здійснював до 4 років тому, він телефонував сину і мав намір поїхати на відпочинок з ним в Україні. Таку подану відповідачем інформацію та її дійсність заперечила позивач. Разом з тим, оскільки відповідач не зазначив яким саме способом він бажає налагодити своє ставлення та зв`язок з сином, суд за згодою матері вважав за можливе з`ясувати думку самої дитини [PERSON] , якому виповнилось 10 років на час з`ясування його думки. За вимогами ст.171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Також суд враховує, що тлумачення частини другої статті 171 СК України свідчить, що вона закріплює випадки, коли думка дитини має бути вислухана обов`язково. До таких випадків належить: вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її виховання (стаття 159 СК України); вирішення спору між батьками, іншими особами щодо її місця проживання (стаття 161 СК України); вирішення спору про позбавлення батьківських прав (стаття 164 СК України); вирішення спору про поновлення батьківських прав (стаття 169 СК України); вирішення спору щодо управління її майном (стаття 177 СК України). Так, в судовому засіданні 27.04.2022р. хлопчик суду зазначив, що «він» (татом позивача дитина не називає) навіть не знає його точну дату народження, бо подзвонив привітати в інший день, від спілкування з біологічним батьком (яке дуже рідко) в нього виникає неприємне відчуття (таке зазначалось зі сльозами на очах). Дуже хотіли минулого року з`їздити на море з батьками (вітчима називає татом), але «він» не захотів дати дозвіл на виїзд за межі. Найбільшим здивуванням було те, що хлопчик вказав, що перед судовим засіданням позивач бачив його, але не підійшов, не поспілкувався й не поцікавився ним, не зважаючи на те, що можливість у батька була, при цьому позивач пішов подавати заяву на ознайомлення зі справою (а.с.91), однак у судове засідання при повідомленні його секретарем с/з про початок такого засідання, під час якого з`ясовувалась думка дитини, не забажав з`явитися, очікуючи на надання йому справи після завершення судового засідання. Тому, судом вирішальною є думка дитини при прийнятті рішення в цій частині позовних вимог про позбавлення батьківських прав. Суд звернув увагу на те, що у статті 12 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року встановлено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. 3 цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. За інформацією РУП ГУНП стосовно [PERSON] з 2018 року по 2021 рік були складені різні адміністративні протоколи. Однак, такі правопорушення, які вказані: за ч.4,5,6 ст.121 КУпАП (порушення водієм правил керування транспортним засобом), ч.1, 2 ст.122 (перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху), ч.1 ст.126 (керування транспортним засобом особою, яка не має відповідних документів на право керування таким транспортним засобом або не пред`явила їх для перевірки), ст.44-3 (порушення правил щодо карантину людей), не стосуються предмета дослідження при позбавленні батьківських прав і не можуть бути підтвердженням порушень пов`язаних з невиконанням певних батьківських обов`язків . Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За вимогами ст.141 ЦПК України суд також вирішує стягнення понесених позивачем витрат на сплату судового збору за оплачену вимогу про позбавлення батьківських прав, а також щодо стягнення судового збору за вимогу стягнення пені за несвоєчасну сплату аліментів на користь державного бюджету. Щодо поданого позивачем орієнтованого розрахунку за надання правової допомоги в сумі 2000грн. оплачених адвокату та 2400грн. за участь адвоката в судових засіданнях, то підтвердження таких витрат позивача не надала, і в судових дебатах про намір заявити такі витрати після оголошення рішення суду клопотань також не надходило, тому питання стягнення таких витрат судом не вирішується. На підставі вищенаведеного,

Outcome: approved