Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] , в якому просить виселити відповідача із житлового будинку по [ADDRESS] без надання йому іншого житлового приміщення. Позовні вимоги обґрунтовані наступним. З 1994 року по 11.06.2018 року сторони перебували у зареєстрованому шлюбі. Рішенням Бершадського районного суду Вінницької області від 11.06.2018 року по справі №126/3306/17 їх шлюб розірвано. Після смерті батьків позивачка успадкувала житловий будинок по [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2001, зареєстроване в реєстрі №1948 та копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.04.2021, зареєстроване в реєстрі №106. З 2018 року сторони розлучені, однак відповідач продовжує проживати в будинку позивачки по [ADDRESS] і не бажає його звільнити. При цьому постійно влаштовує безпричинні сварки та бійки, нищить майно, робить неможливим співжиття в будинку, веде себе агресивно. На підтвердження вказаних фактів позивачем надано копії постанов суду та фотознімки. Внаслідок насильницьких дій відповідача позивачка позбавлена можливості користуватися своїм майном, зробити ремонт та взагалі не має вільного доступу до належного їй житлового будинку, неодноразово вимушена була йти ночувати та навіть тимчасово жити до сусідів. Позивач відчуває постійних страх за власне життя та здоров`я. У вступному слові в судовому засіданні позивач [PERSON] позов підтримала у повному обсязі. Пояснила, що житловий будинок за адресою [ADDRESS] , належить їй на праві приватної власності. З 2018 року вони з відповідачем розлучені. Так як відповідач періодично вчиняв домашнє насильство вона була змушена залишити вказане домоволодіння та на даний час проживає в іншому місці. За таких обставин вона позбавлена можливості вільно користуватися своїм майном. З посиланням на підстави, зазначені у позовній заяві, просила суд позов задовольнити. Представник позивача адвокат Горерова Л.Г. в судовому засіданні підтримала вимоги свої довірительки як законні та обґрунтовані та просила їх задоволити зазначивши, що відповідачем не надано будь-яких доказів того, що він брав участь в матеріальному утриманні будинку, проведенні капітального ремонту. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив. Пояснив, що прожив в даному будинку 27 років спільно з позивачкою та їх дітьми. На даний час він не чинить позивачці перешкод у користуванні її власністю. Також, вказав що за увесь час проживання в будинку проводив ремонтні роботи в домоволодінні, ремонтував дах, давав гроші на встановлення парового опалення в будинку та власноручно проводив деякі ремонтні роботи всередині будинку. Крім того, відповідач зазначив, що на даний час у нього немає постійного місця роботи, стабільного заробітку та нема іншого місця проживання або коштів на його оренду і він перебуває в складному матеріальному становищі. Всебічно вивчивши обставини справи, заслухавши сторони, дослідивши надані письмові докази у сукупності, суд дійшов висновку, що позов не підлагає задоволенню виходячи з наступних підстав. Відповідно до ст.263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, такі питання, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин, яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин, чи слід задовольнити позов або в позові відмовити (ст.206 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. При цьому, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог чи заперечень, крім випадків, встановлених ЦПК України (ч.1 ст.82 ЦПК України). Судом встановлено та перевірено доказами, що позивачка є власницею житлового будинку по [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 13.07.2001, зареєстроване в реєстрі №1948 та копією свідоцтва про право на спадщину за законом від 02.04.2021, зареєстроване в реєстрі №106. Відповідач [PERSON] на даний час проживає в будинку по [ADDRESS] . Сторони перебували у шлюбі, який рішенням суду від 2018 року було розірвано. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Статтею 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Європейський суд з прав людини в своєму рішенні у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" від 02 грудня 2010 року зазначав, що поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому особа проживає на законних підставах або яке було в законному порядку встановлене, а залежить від фактичних обставин, а саме - існування достатніх і тривалих зв`язків із конкретним місцем. Утрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання в право на житло. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 Житлового кодексу Української РСР(далі -ЖК Української РСР) закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ними (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. У статті 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Втручання держави є порушенням статті 8Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року в справі «Савіни проти України», заява № 39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 02 грудня 2010 року в справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява № 30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути спів розмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Як убачається з пояснень сторін, між сторонами існує конфліктна ситуація з приводу користування спірним житлом, однак належними та допустимими доказами у справі не доведено підставу для виселення відповідача. Докази того, що відповідачем вчиняються перешкоди у користуванні власником своєю власністю в матеріалах справи відсутні. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло (справа «Кривіцька і Кривіцький проти України» («Kryvitska and Kryvitskyy v. Ukraine», заява № 30856/03), правомірність застосування якого за обставинами цієї справи позивачем не доведено. Підстави для виселення відповідача, який тривалий час за згодою власника будинку зареєстрований у спірному будинку та користувався ним, необхідність і пропорційність такого заходу позивачем не доведені. В постанові Верховного Суду по справі №305/1330/16-ц від 25.06.2020 вказано, що згідно зі статтею 116 ЖК Української РСР якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення. Осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення, виселяють без надання їм іншого жилого приміщення. Для застосування правила цієї статті необхідна одночасна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу мають на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу. Верховний Суд у вирішенні цього спору виходить з того, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК Української РСР осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, необхідно виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винної особи може відбутися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо. Таким чином, оцінюючи позов за його підставами, якими є припинення сімейних відносин та порушення правил статті 116 ЖК Української РСР, як підстави для виселення відповідача з будинку, Верховний Суд констатує, що припинення сімейних відносин з власником будинку не є підставою для виселення з цього житла за правилами статті 156 ЖК Української РСР. За іншою підставою позову суди зробили висновок про недоведеність усіх умов, необхідних для застосування статті 116 ЖК Української РСР. Наведене є підставою для відмови у задоволенні позову про виселення відповідача зі спірного житла. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про необґрунтованість та недоведеність позову, що є підставою для відмови в задоволенню позовних вимог повністю. Відповідно до ст.141 ЦПК України,при вирішенні питання про розподіл судових витрат,суд враховує наступне. При зверненні до суду з позовом, позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 908 гр. 00 коп.,про що надана квитанція,ці витрати відповідно до ст.133 ЦПК України є судовими витратами та пов`язані з розглядом даної справи та їх слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed