Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

Позивач Одеська міська рада 06.04.2020 року звернулась до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Білоусова Наталія Володимирівна, приватний нотаріус Одеського міського нотаріального округу Гоелз Олександра Іванівна, [PERSON] , про визнання спадщини відумерлою, визнання права власності, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право на спадщину за законом, витребування майна з незаконного володіння, в якій просить суд: - визнати спадщину, яка відкрилась після смерті [PERSON] , померлого [INFO] та складається з квартири [ADDRESS] , відумерлою; - визнати за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради право власності на квартиру [ADDRESS] ; - визнати недійсним та скасувати свідоцтво про право на спадщину за законом від 16.11.2017 року, серія та номер 2778, видане приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Наталією Володимирівною на ім`я [PERSON] , як спадкоємця після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , стосовно квартири [ADDRESS] ; - витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Одеси в особі Одеської міської ради квартиру [ADDRESS] ; -\~стягнути солідарно\~з [PERSON] та [PERSON] на користь Одеської міської ради судові витрати; - встановити порядок виконання рішення суду, відповідно до якого, це рішення суду, після набранням законної сили, є підставою уповноваженому на те органу для скасування рішення індексний номер 37968393 від 06.11.2017 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Наталією Володимирівною; скасування рішення індексний номер 42442199 від 08.08.2018 року, прийнятого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гоелз Олександрою Іванівною; проведення державної реєстрації права власності на квартиру [ADDRESS] , за територіальною громадою міста Одеси в особі Одеської міської ради. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що [INFO] помер [PERSON] , після смерті якого відкрилася спадщина, зокрема, на квартиру [ADDRESS] . Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2017 року по справі №522/13730/17-ц встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] однією сім`єю; визнано [PERSON] спадкоємцем четвертої черги. На підставі вказаного судового рішення приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Наталією Володимирівною 06.11.2017 року було видане на ім`я [PERSON] свідоцтво про право на спадщину на квартиру [ADDRESS] . В подальшому, [PERSON] продав вищевказану квартиру на користь [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року. Постановою Одеського апеляційного суду від 25.02.2020 року рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2017 року було скасовано; заяву [PERSON] про встановлення факту проживання з [PERSON] однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги залишено без розгляду. Позивач стверджує, що оскільки рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03.10.2017 року було скасоване апеляційним судом, то [PERSON] не мав права на спадкування майна після смерті [PERSON] , а тому свідоцтво про право на спадщину за законом, видане 06.11.2017 року на ім`я [PERSON] є недійсним відповідно до положень ст. 1301 ЦК України. Також як зазначає позивач, з часу смерті спадкодавця [PERSON] жодна особа, крім [PERSON] , із заявою до нотаріальної контори про прийняття спадщини не зверталась, а тому у [PERSON] відсутні спадкоємці за заповітом і за законом. У зв`язку з цим, позивач вважає, що квартира [ADDRESS] є відумерлою спадщиною, право власності на яку має бути визнане за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради. В обґрунтування позову позивач зазначає, що спірне майно вибуло з володіння територіальної громади м. Одеси в особі Одеської міської ради поза її волею, оскільки в апеляційному порядку було скасоване рішення Приморського районного суду міста Одеси, а тому квартира [ADDRESS] повинна бути витребувана з незаконного володіння [PERSON] на користь позивача. При цьому, [PERSON] , який придбав квартиру через дев`ять місяців після набуття права власності попереднім титульним володільцем, тобто знав, або проявивши принаймні розумну обачність, міг і повинен був знати про те, що спірна квартира вибула з володіння законного власника з порушенням вимог закону. Вищезазначені обставини стали підставою для звернення до суду з відповідним позовом. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями, цивільну справу за вказаним позовом розподілено судді Калініченко Л.В. Згідно з ч.1 ст.30 ЦПК України, позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги предявлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Оскільки спір між сторонами по справі виник з приводу нерухомого майна квартири [ADDRESS] , що розташована на території Київського району міста Одеси, то справа підсудна Київському районному суду міста Одеси. Ухвалою судді Київського районного суду м. Одеси від 05.05.2020 року, прийнято вказану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку загального позовного провадження, призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засіданні з повідомленням учасників справи. Разом з позовом позивачем подано до суду заяву про забезпечення позову, яку ухвалою суду від 05.05.2020 року задоволено, вжито заходи забезпечення позову шляхом накладення арешту на спірне нерухоме майно квартиру [ADDRESS] . Тієї ж дати, судом були постановлені ухвали суду за наслідком розгляду клопотань позивача про витребування доказів, якими: витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гоелз Олександри Іванівни належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною О.І., зареєстрованого в реєстрі за №1086, а також належним чином завірені копії документів, що стали підставою для його укладення, на підставі чого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Гоелз Олександрою Іванівною винесено рішення про держану реєстрацію прав та їх обтяжень за №42442199 від 08.08.2018 року та зареєстровано право власності на квартиру [ADDRESS] , за [PERSON] , номер запису №27396316: витребувано у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоусової Наталії Володимирівни належним чином завірену копію спадкової справи №12/2014, заведену до майна померлого [PERSON] , померлого [INFO] . 28.05.2020 року на виконання вказаної ухвали суду, до суду надійшли витребувані докази від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоусової Наталії Володимирівни. 01.09.2020 року від представника відповідача [PERSON] надійшов до суду відзив на позовну заяву, строк на подання якого був поновлений судом ухвалою від 15.10.2020 року. У відзиві\~на позовну\~заяву представник\~відповідача [PERSON] \~зазначив,\~що позовні\~вимоги Одеської\~міської ради,\~в частині\~позовних вимог\~про визнання\~права власності,\~скасування свідоцтва\~про право\~на спадщину\~за законом,\~витребування майна\~з незаконного\~володіння,\~встановлення порядку\~виконання рішення,\~задоволенню не\~підлягають,\~оскільки на\~момент укладання\~договору купівлі-продажу\~квартри 08.08.2018\~року рішення\~Приморського районного\~суду м.\~Одеси від\~03.10.2017\~року по\~справі №522/13730/17-ц,\~яке набрало\~законної сили\~17.10.2017\~року,\~не оскаржувалось\~Одеською міською\~радою,\~то [PERSON] \~06.11.2017\~року правомірно\~отримав свідоцтво\~про право\~на спадщину\~за законом\~на квартиру\~ [ADDRESS] , та в подальшому правомірно відчужив квартиру [ADDRESS] [PERSON] за договором купівлі-продажу. Представник відповідача зазначає, що заінтересована особа по справі №522/13730/17 Одеська міська рада не скористалась своїм правом на апеляційне оскарження та не оскаржувала рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2017 року, на підставі якого [PERSON] оформив право власності на квартиру [ADDRESS] та відчужив її в подальшому [PERSON] , що свідчить про наявність в діях Одеської міської ради волі на оформлення (набуття) права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] . Вищенаведене свідчить про безпідставність та необґрунтованість доводів позивача, що спірна квартира вибула з володіння Одеської міської ради поза її волею. Крім того, представник відповідача вказує, що територіальна громада міста Одеси на час укладання договору купівлі-продажу спірної квартири 08.08.2018 року не набула права власності на спірну квартиру, захист її права не може здійснюватися шляхом віндикаційного позову. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Представник відповідача [PERSON] стверджує, що вимога позивача про визнання за територіальною громадою м. Одеси в особі Одеської міської ради права власності на квартиру [ADDRESS] є безпідставною та такою що не підлягає задоволенню, оскільки вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. 15.10.2020 року представник позивача надав до суду клопотання про витребування доказів, в якому останній просить суд витребувати з Одеського державного нотаріального архіву належним чином завірені копії документів, які були витребувані судом у приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Шторгіної О.І., приймаючи, що реєстраційне посвідчення про реєстрацію приватної нотаріальної діяльності останньої 05.06.2020 року було анульовано на підставі Наказу Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) від 05.06.2020 року за №413/03-08. Ухвалою Київського районного суду міста Одеси від 15.10.2020 року витребувано з Одеського державного нотаріального архіву належним чином завірену копію договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Шторгіною О.І., зареєстрованого в реєстрі за №1086, стосовно квартири [ADDRESS] , а також копії усіх документів, що стали підставою для його укладення. 18.11.2020 року на виконання вказаної ухвали суду до суду надійшли з Одеського державного нотаріального архіву витребувані судом документи від приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Гоелз Олександри Іванівни. 18.01.2021 року судом було ухвалено закрити підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні. Під час підготовчого провадження по справі, відповідач [PERSON] не скористався процесуальним правом на подання відзиву на позовну заяву чи зустрічного позову. В судовому засіданні 19.08.2021 року, суд дослідивши докази по справі, провівши судові дебати, видалився до нарадчої кімнати. Під час видалення суду до нарадчої кімнати, судом було встановлено, що спір в цій справі виник стосовно нерухомого майна квартири [ADDRESS] , яку позивач просить суд визнати відумерлою спадщиною, визнати за собою право власності та витребувати з володіння [PERSON] . Натомість під час дослідження доказів, з`ясовано, що зазначено квартира була придбана [PERSON] у власність за письмовою згодою дружини [PERSON] . З урахуванням викладеного, оскільки рішення суду за наслідком розгляд справи може вплинути на права та інтереси співвласника спірного нерухомого майна, якого не залучено до участі по справі, суд в порядку ст. 244 ЦПК України постановив ухвалу про поновлення судового розгляду по справі. Тієї ж дати, судом було ухвалено залучити до участі по справі в якості третьої особи [PERSON] . 07.09.2021 року до суду надійшли письмові пояснення від третьої особи [PERSON] щодо позову, в яких остання просить відмовити у задоволенні позову.. В судовому засіданні 24.05.2022 року представник позивача підтримала заявлені позовні вимоги та просила суд їх задовольнити у повному обсязі. Представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити в позові. Відповідач [PERSON] та треті особи у судове засідання не з`явились, про дату, час і місце розгляду справи повідомлялись належним чином неодноразово, про причини неявки суд не повідомили, відзив на позовну заяву та пояснення стосовно позову до суду не надходили. Судом, враховано, що в силу вимог ч. 1ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен при вирішенні судом питання щодо його цивільних прав та обов`язків має право на судовий розгляд упродовж розумного строку. Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (§ 66 69 рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005р. у справі "Смірнова проти України"). При цьому, вжиття заходів для прискорення процедури розгляду справ є обов`язком не тільки держави, а й осіб, які беруть участь у справі. Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 7 липня 1989 року у справі "ЮніонАліментаріаСандерс С.А. проти Іспанії" зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Всі ці обставини судам слід враховувати при розгляді кожної справи, оскільки перевищення розумних строків розгляду справ становить порушення прав, гарантованих пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини. Приймаючи строки розгляду справи, неявки відповідача та третьої особи до судового засідання без поважних причин, судом було ухвалено здійснити розгляд справи за наявною явкою учасників по справі в судовому засіданні 24.05.2022 року. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов Одеської міської ради задоволенню не підлягає, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , був власником квартири [ADDRESS] , на підставі свідоцтва про право на спадщину, виданого [PERSON] , державним нотаріусом Третьої Одеської державної нотаріальної контори 14.05.2008р., зареєстрованого в реєстрі за номером 3-1734 та витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно, виданого КП ОМБТІ та РОН 08.10.2008 року №20509287. [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі реєстраційної служби Одеського міського управління юстиції 17.03.2014 року серія [NUMBER] , актовий запис про смерть №2986. 04.09.2014 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоусової Н.В. з заявою №35 про прийняття спадщини до майна померлого [INFO] племінника [PERSON] 04.09.2014 року, на підставі вищевказаної заяви, приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. була зареєстрована спадкова справа №12/2014 до майна померлого [INFO] [PERSON] , що підтверджується витягом про реєстрацію в спадковому реєстрі від 04.09.2014року №38288382. Згідно довідки №81, виданої ЖБК «Приморський-15», [PERSON] з 07.02.2008 року і по 05.03.2014 року був зареєстрований в [ADDRESS] . Відповідно до копії паспорта [PERSON] , на момент смерті [PERSON] , зареєстрованим місцем його проживання була наступна адреса: [ADDRESS] (а.с.83). Рішенням Приморського районного суду м. Одеси від 03.10.2017 року по справі №522/13730/17-ц, заяву [PERSON] , заінтересовані особи: Одеська міська рада про встановлення факту проживання з спадкодавцем однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги по закону задоволено. Встановлено факт проживання [PERSON] та [PERSON] в квартирі [ADDRESS] однією сім`єю з 18.04.2008 року по [INFO] . Встановлено, що [PERSON] є спадкоємцем четвертої черги за законом майна померлого [INFO] [PERSON] . Вказаним рішенням встановлено, що розпорядженням Київської районної адміністрації Одеської міської ради № 324 від 18.04.2008 року [PERSON] призначено піклувальником над неповнолітнім [PERSON] , [INFO] . Місце проживання неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , зазначеним розпорядженням визначено за місцем проживання піклувальника за адресою: [ADDRESS] . З 18.04.2008 року і до дня смерті [PERSON] проживав з [PERSON] у його квартирі однією сім`єю. На день смерті [PERSON] йому належало наступне нерухоме майно: - квартира [ADDRESS] ; - земельна ділянка площею 0,0275 га, розташована за адресою: [ADDRESS] . Вказаним рішенням суду встановлено, що представник заінтересованої особи Одеської міської ради, в судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи за відсутності заінтересованої особи. Рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03.10.2017 року по справі №522/13730/17-ц не оскаржувалось ані заявником [PERSON] , ані заінтересованою особою Одеською міською радою та набрало законної сили 17.10.2017року. 06.11.2017 року [PERSON] звернувся до приватного нотаріуса Одеського міського нотаріального округу Білоусової Н.В. з заявою №65 про видачу йому свідоцтва про право на спадщину за закономна квартиру [ADDRESS] . 06.11.2017 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Білоусовою Н.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , на ім`я [PERSON] , зареєстроване в реєстрі за №2778, яке зареєстроване в спадковому реєстрі, що підтверджується витягом про реєстрацію в Спадковому реєстрі від 06.11.2017року №49750531. Того ж дня була проведена державна реєстрація права власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , що підтверджується Інформаційною довідкою з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно від 08.12.2017року номер:106766030. 08.08.2018 року між [PERSON] (Продавець) та [PERSON] (Покупець) було укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Штогріною Олександрою Іванівною, зареєстрований в реєстрі за №1086. Відповідно до п.1 договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року [PERSON] передав у власність (продав), а [PERSON] прийняв у власність (купив) квартиру [ADDRESS] , яка в цілому складається з трьох кімнат, загальною площею 56,2 кв.м., у тому числі житловою площею 36,7 кв.м. В пункті 3. договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року зазначено, що продаж вчинено за 683\~400 (шістсот вісімдесят три тисячі чотириста) гривень 00 копійок, які Продавець одержав від Покупця повністю до підписання цього договору. Сторони своїми підписами під цим договором підтверджують факт повного розрахунку за продану квартиру, матеріальних претензій один до одного сторони не мають. Згідно п.10 договору купівлі-продажу від 08.08.2018 року, Продавець стверджує, що зазначена квартира нікому іншому не продана, не подарована, іншим способом не відчужена, під заставою (в тому числі податковою), в спорі та під забороною (арештом) не перебуває, судового спору щодо неї, а також прав у третіх осіб, як у межах, так і за межами України немає, заборгованості з оплат послуг водопостачання, користування електроенергією, газом немає, відносно неї не укладено будь-яких договорів відчуження чи щодо користування з іншими особами, самовільних переобладнань у квартирі немає; як місцезнаходження юридичної особи вона не використовується, як внесок до статутного капіталу юридичних осіб не передана; внаслідок продажу квартири не буде порушено прав та законних інтересів інших осіб, в тому числі неповнолітніх, малолітніх дітей, непрацездатних та інших осіб, яких Продавець зобов`язаний утримувати за законом чи договором. З витребуваних судом документів, встановлено, що [PERSON] діяв під час вчинення правочину зі згоди дружини [PERSON] , що підтверджується заявою від 31.07.2018 року, посвідченою приватним нотаріусом Ізмаїльського міського нотаріального округу Одеської області Перелигіною В.В. і зареєстрованою в реєстрі за №475. Право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстроване в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 08.08.2018 року за №27396316, що підтверджується відповідним витягом від 08.08.2018 року індексний номер 133625219. Також судом\~встановлено,\~що 25.02.2020\~року Одеським\~апеляційний суд\~за наслідком\~розгляду апеляційної\~скарги Таїровської\~селищної ради\~Овідіопольського району\~Одеської області\~на рішення\~Приморського районного\~суду м.\~Одеси від\~03.10.2017\~року по справі №522/13730/17, ухвалив постанову, якою апеляційну скаргу Таїровської селищної ради Овідіопольського району Одеської області задоволено частково. Рішення Приморського районного суду м. Одеси від 03 жовтня 2017 року скасовано. Заяву [PERSON] , заінтересована особа: Одеська міська рада, про встановлення факту проживання з спадкодавцем однією сім`єю та визнання спадкоємцем четвертої черги по закону залишено без розгляду. Роз`яснено [PERSON] про право на звернення до суду з позовом на загальних підставах. Мотивуючи рішення, суд апеляційної інстанції виходив з того, що між сторонами виник спір про право, який вирішується у порядку позовного провадження та який стосується прав та обов`язків осіб, які подали апеляційну скаргу та не брали участі у справі в якості заінтересованої сторони. Отже, апеляційним судом було встановлено порушення судом першої інстанції саме норм процесуального права. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до частини першої статті 1216 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (частина перша статті 1217 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Спадкоємці за законом одержують право на спадкування почергово. Кожна наступна черга спадкоємців за законом одержує право на спадкування у разі відсутності спадкоємців попередньої черги, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини або відмови від її прийняття, крім випадків, встановлених статтею 1259 цього Кодексу (частина перша статті 1258 ЦК України). Частиною першою статті 1264 ЦК України визначено, що у четверту чергу право на спадкування за законом мають особи, які проживали зі спадкодавцем однією сім`єю не менш як п`ять років до часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої, другої статті 1277 ЦК України, у разі відсутності спадкоємців за заповітом і за законом, усунення їх від права на спадкування, неприйняття ними спадщини, а також відмови від її прийняття орган місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини, а якщо до складу спадщини входить нерухоме майно - за його місцезнаходженням, зобов`язаний подати до суду заяву про визнання спадщини відумерлою. Заява про визнання спадщини відумерлою подається після спливу одного року з часу відкриття спадщини. Згідно з положеннями статті 1269, частини першої статті 1270 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. За правилом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Отже, чинне законодавство пов`язує можливість прийняття спадщини не тільки з фактом подання заяви про прийняття спадщини, а і з самим фактом проживання за однією адресою з померлим. Відповідно до частини першої статті 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав. Суд розглядає в порядку окремого провадження справи про визнання спадщини відумерлою (пункт 8 частини другої статті 293 ЦПК України). Порядок розгляду судом справ про визнання спадщини відумерлою передбачено Главою 9 Розділу VI ЦПК України. Згідно зі статтею 335 ЦПК України у заяві про визнання спадщини відумерлою мають бути зазначені відомості про час і місце відкриття спадщини, про майно, що становить спадщину, а також докази, які свідчать про належність цього майна спадкодавцю, про відсутність спадкоємців за заповітом і за законом, або про усунення їх від права на спадкування, або про неприйняття ними спадщини, або про відмову від її прийняття. У разі наявності спору про право, то такі спори вирішуються в порядку позовного провадження. З огляду на наведені положення ст.1277 ЦК України та правила розгляду заяв про відумерлість спадщини, позивач зобов`язаний був зазначити у позові та надати до суду докази того, що або відсутні спадкоємці за законом, які прийняши спадщину шляхом подання відповідної заяви, або спадкоємціусунені від права на спадкування, або спадкоємці неприйняли спадщину, апбо спадкоємці відмовились від її прийняття. Аналогічні правові висновки викладеноу постанові Верховного Суду від 21грудня 2021 року у справі № 508/283/19 (провадження № 61-15364св21) та у постанові Верховного Суду від 04 травня 2020 року у справі № 205/2330/17 (провадження № 61-1354св19). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (частина перша статті 12 ЦПК України). Відповідно до положень частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України встановлено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із частиною першою статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (частина перша статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). У частині першій статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Досліджуючи докази наявні в матеріалах справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позовної вимоги Одеської міської ради про визнання спадщини після смерті [PERSON] відумерлою, оскільки позивач, відповідно до вимог статті 1277 ЦК України, статті 335 ЦПК України, не довів, що спадкове майно не прийняте або не вважається таким, що прийняте, жодним зі спадкоємців після смерті [PERSON] . Доводи позивача про відумерлість спадщини спростовуються доказами, наявними в матеріалах справи, а саме заявою [PERSON] про прийнятя спадщини, яка була подана нотаріусу у межах шестимісячного строку, встановленого Законом. У звязку з поданням заяви про прийняття спадщини, [PERSON] вважається особою, яка прийняла спадщину. Доказів усунення [PERSON] від спадкування чи його відмови від прийняття спадщини матеріали справи не містять. Факт скасування Одеським апеляційним судом рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03.10.2017 року по справі №522/13730/17 та залишення заяви [PERSON] без розгляду не є підтвердженням усунення [PERSON] від спадкування майна, яке залишилось після смерті [PERSON] , оскільки суд не відмовляв [PERSON] у задоволенні позову, а [PERSON] не позбавлений права звернутись до суду із позовною заявою із аналогічними вимогами, які були викладені в заяві, поданій ним в порядку окремого провадження. За наслідком чого суд доходить до висновку, що скасування рішення суду, на підставі якого особа отримала свідоцтво про право на спадщину, не може бути безумовною підставою для визнання спадщини відумерлою. Приймаючи зазначене, суд вважає, що позов позивача в частині визнання спадщини відумерлою, та похідні від неї вимоги про визнання свідоцтва недійсним та визнання права власності, задоволенню не підлягають. Розглядаючи цей спір, суд зазначає також про наступне. Статтею 330 ЦК України передбачено, що якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Відповідно статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тлумачення статті 330 ЦК України свідчить, що виникнення права власності у добросовісного набувача відбувається за таких умов: факт відчуження майна; майно відчужене особою, яка не мала на це права; відчужене майно придбав добросовісний набувач; відповідно до статті 388 ЦК України, майно, відчужене особою, яка не мала на це право, не може бути витребуване у добросовісного набувача. Відповідно до вимог статті 387 ЦК України власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. Наявність в діях власника волі на передачу майна іншій особі виключає можливість його витребування від добросовісного набувача. Тобто єдиною підставою для звернення до суду з позовом про витребування майна у добросовісного набувача, є те, що з таким позовом може звернутись лише власник цього майна, а також підтвердити, що набувачем придбане майно в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач). Відповідно до частини 5 статті 12 ЦК України добросовісність набувача презюмується. Суд вважає, що [PERSON] є добросовісним набувачем спірної квартири, оскільки придбав її за відплатним договором та на момент купівлі квартири, що мало місце 08.08.2018 року не знав і не міг знати про те, що рішення Приморського районного суду міста Одеси від 03.10.2017 року по справі №522/13730/17, на підставі якого [PERSON] отримав свідоцтво про право на спадщину, буде скасоване апеляційним судом 25.02.2020 року. Одночасно судом встановлено, що спірне майно перейшло у власність [PERSON] з волі та з відома Одеської міської ради, а договір купівлі-продажу від 08.08.2018р., за яким [PERSON] набув права власності на квартиру [ADDRESS] у встановленому законом порядку недійсним не визнано, презумпція правомірності набуття [PERSON] права власності не спростована. Факт вибуття спірного нерухомого майна у власність [PERSON] з волі та з відома Одеської міської ради підтверджується матеріалами цивільної справи №522/13730/17, згідно яких Одеська міська рада: 1) в суді першої інстанції не заперечувала проти задоволення заяви [PERSON] про встановлення факту проживання з спадкоємцем однією сім`єю та не оспорювала право [PERSON] на спадкування майна, яке залишилось після смерті [PERSON] , звернувшись до суду з заявою про розгляд справи за відсутності заінтересованої особи (Одеської міської ради); 2) не оскаржувала в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції, таким чином погодившись та прийнявши висновки, викладені в рішенні суду. Наведені обставини безумовно підтверджують волю та обізнаність територіальної громади, в особі Одеської міської ради, про те, що спірне майно перейшло у власність [PERSON] . Національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (BRUMARESCU v. ROMANIA, № 28342/95, § 61, ЄСПЛ, від 28 жовтня 1999 року). Cтаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою. Перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним. Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть (EAST WEST ALLIANCE LIMITED v. UKRAINE, № 19336/04, § 166-168, ЄСПЛ, від 23 січня 2014 року). Європейський суд з прав людини неодноразово констатував в схожих фактичних обставинах порушення статті 1 Першого протоколу Конвенції (зокрема: GLADYSHEVA v. RUSSIA, № 7097/10, ЄСПЛ, 06 грудня 2011 року; PCHELINTSEVA AND OTHERS v. RUSSIA, № 47724/07, 58677/11, 2920/13, 3127/13, 15320/13, ЄСПЛ, від 17 листопада 2016 року). Конструкція, за якої добросовісний набувач втрачає майно і сам змушений шукати способи компенсації своїх втрат є неприйнятною та покладає на добросовісного набувача індивідуальний та надмірний тягар. Не може добросовісний набувач відповідати у зв`язку із бездіяльністю влади в рамках процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайства при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Факт незаконного відчуження та допущення продажу квартири не може породжувати правових наслідків для добросовісного набувача, проте, вочевидь, є підставою для виникнення обов`язку в органів місцевого самоврядування здійснити все необхідне, щоб відшкодувати збитки, завдані таким відчуженням. Як передбачено\~ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Добросовісне набуття права власності на нерухоме майно [PERSON] сторонами визнається та не оспорюється. Як вбачається, Одеська міська рада не скористалась своїми правами учасника цивільної справи №522/13730/17: не заперечувала проти заявлених вимог, не просила залишити заяву без розгляду та не зазначала про наявність спору щодо спадкового майна, не оскаржувала рішення суду першої інстанції і допустила оформлення права власності на спірне майно за [PERSON] , що підтверджує обізнаність та волю Одеської міської ради на відчуження спірної квартири на користь [PERSON] . Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право на повагу до приватного і сімейного життя і зазначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У рішенні Європейського суду з прав людини від 2 грудня 2010 р. у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», яке набуло статусу остаточного 2 березня 2011 p., визнано, що втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (серед багатьох інших джерел рішення від 13 травня 2008 р. у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства» (McCann v. theUnitedKingdom), заява № 19009/04, п. 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (див. рішення від 18 грудня 2008 р. у справі «Савіни проти України» (Saviny v. Ukraine), заява № 39948/06, п. 47). Крім того, втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою (див. рішення у справі «Зехентнер проти Австрії» (Zehentner v. Austria), заява № 20082/02, п. 56, ECHR 2009-...). Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві (див. рішення від 27 травня 2004 р. у справі «Коннорс проти Сполученого Королівства» (Connors v. theUnitedKingdom), заява № 66746/01, п. 82). Виходячи із принципу відповідальності держави перед людиною за свою діяльність (ст.3 Конституції України), уповноважений державний орган має виконувати свої повноваження з тією метою, з якою йому ці повноваження були надані відповідним законом. В свою чергу, [PERSON] , який уклав договір купівлі - продажу квартири з [PERSON] , мав усі підстави розраховувати, що він набуває право власності на нерухоме майно на підставі законних документів його власника, адже вони були отримані [PERSON] у встановленому законом порядку від приватного нотаріуса 06.11.2017р. та їх перевірку здійснював приватний нотаріус Штогріна О.С. перед посвідченням договору купівлі продажу від 08.08.2018р., що входить до її обов`язку. Крім цього, [PERSON] не мав можливості, а тим більше обов`язку, перевіряти правомірність проведених нотаріусом процедур і достовірно знати про їх протиправність в майбутньому. Фактичне покладання на [PERSON] з боку Одеської міської ради відповідальності за неналежне виконання уповноваженими особами своїх функцій, покладених на них законом, вочевидь, не відповідає принципу верховенства права та є надмірним індивідуальним тягарем для [PERSON] . Разом з тим, судом також враховується наступне. Згідно до вимог ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак, зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, лише порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. У справі за конституційним поданням щодо офіційного тлумачення окремих положень ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (справа про охоронюваний законом інтерес) Конституційний Суд України в Рішенні від 1 грудня 2004 року № 18-рп/2004 дав визначення поняттю "охоронюваний законом інтерес", який вживається в ряді законів України, у логічно-смисловому зв`язку з поняттям "право" (інтерес у вузькому розумінні цього слова), який розуміє як правовий феномен, що: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д)означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним. Поняття «охоронюваний законом інтерес» у всіх випадках вживання його у законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права» має один і той же зміст. Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у звичайних законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим. Наведені положення не дозволяють скаржитися щодо законодавства або певних обставин абстрактно, лише тому, що заявники вважають начебто певні положення норм законодавства впливають на їх правове становище. Не поширюють свою дію ці положення й на правові ситуації, що вимагають інших юрисдикційних (можливо позасудових) форм захисту від стверджувальних порушень прав чи інтересів. Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення (можливого порушення), невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Відтак суд повинен установити, чи були порушені (чи існує можливість порушення), не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого - вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. У постанові ВП ВС від 02.02.2021 № 925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Приймаючи вищевикладені висновки, стосовно наявності волі позивача під час вибуття спірного нерухомого майна з його волі, суд вважає, що наявність порушеного права та інтересів Одеської міської ради пов`язане саме з бездіяльністю останнього, а задоволення позову і витребування спірної квартири у [PERSON] , як добросовісного набувача, призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Аналогічні висновки містяться у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.03.2019 року по справі №521/8368/15-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18.03.2020 року по справі №199/7375/16-ц, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2020 року по справі №199/8047/16-ц та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 14.07.2021 року по справі №522/14452/15-ц. В вищенаведених постановах Верховний Суд дійшов висновку, що задоволення позовних вимог про витребування спірного майна у відповідача, який є добросовісним набувачем, призведе до порушення статті 1 Протоколу першого до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено індивідуальний та надмірний тягар. Крім цього, аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 12.08.2020 року по справі №522/21850/15-ц, в якій суд касаційної інстанції дійшов висновку, що Одеська міська рада не довела набуття нею права власності на спірну квартиру, тому вимога про витребування від відповідача даної квартири задоволенню не підлягає, і крім цього призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод, оскільки в такому випадку на відповідача буде покладено надмірний тягар. Більш того, у своїй постанові від 12.08.2020 року Верховний Суд дійшов до висновку, що перед тим, як спірна квартира потрапила до відповідача, було пройдено, як мінімум два рівня гарантій. По-перше наявність обов`язку у нотаріуса переконатися у правомірності набуття продавцем спірної квартири права власності на неї. По-друге обов`язок нотаріуса переконатися, що на момент укладення договору купівлі-продажу, про відсутність обтяжень та заборон відчуження об`єкта нерухомого майна. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи вищевикладене,\~суд вважає,\~що позовні\~вимоги позивача про\~визнання спадщини\~відумерлою,\~визнання права\~власності,\~визнання недійсним\~та скасування\~свідоцтва про\~право на\~спадщину за\~законом,\~витребування майна\~з незаконного\~володіння,задоволенню не підлягають. Відповідно до ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог, то у відповідності до ст. 141 ЦПК України, судові витрати покладаються на позивача. При вищевикладених обставинах та

Outcome: dismissed