Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.01.2022 р. звернулася з позовом до відповідача про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час відсторонення та моральної шкоди. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05.11.2021 р. відповідач видав наказ №288 «Про відсторонення окремих працівників від роботи». Даний наказ мотивований тим, що у відповідності до наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 р. №2153 «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 09.12.2020 р., з метою недопущення негативних наслідків для працівників університету пов`язаних із карантинними заходами, спрямованих на запобігання виникнення і поширення коронавірусної хвороби (COVID 19) її з 08.11.2021 р. відстронено від роботи [PERSON] , про що зазначено у додатку № 1 цього наказу за відмову або ухилення від проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID 19, або ненадання медичної довідки про абсолютні протипоказання до такого щеплення. Вважає, що відсутність у неї такого роду щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи, а тим більше, позбавлення заробітної плати. Тому, вважає зазначений наказ незаконним та таким, що грубо порушує її право на працю. Звертає увагу суду на те, що вакцинування проти COVID 19 є ризикованою медичною процедурою, а відтак вона не давала жодної згоди на участь у медичних експериментах, так як ці вакцини не пройшли всіх стадій необхідних клінічних випробувань, а саме не пройшли випробування та вивчення побічних ефектів та протипоказань. З вини відповідача, позивач втратила душевний спокій та погіршення здоров`я, що призвело до моральних страждань. Тому, просила визнати протиправним та скасувати наказ №288 від 05.11.2021 р. в частині відсторонення її від роботи, стягнути з відповідача середній заробіток за весь період відсторонення від роботи у сумі 45000 грн., стягнути моральну шкоду у сумі 43000 грн., та понесені судові витрати. Ухвалою суду від 26.01.2022 р. прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі в порядку загального позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою суду від 11.04.2022 р. закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду. Відповідач скористався правом на подання відзиву, який надійшов на адресу суду 14.02.2022 р. В поданому відзиві представник відповідача, вважає позовні вимоги необґрунтованими та безпідставними, щодо задоволення позову заперечив, так як вважає прийнятий наказ законним. Посилається на положення ст. 46 КЗпП України якою передбачено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається в інших випадках, передбачених законодавством. Зазначив, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають і працівники загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності та ін. Перед виданням спірного наказу, на підставі рішення вченої ради університету 28.10.2021 р., було повідомлено усіх працівників, зокрема і позивача про те, що КМУ та МОЗ запровадили обов`язковість профілактичного щеплення від Covid-19 для працівників вищої освіти, і у випадку їхньої не вакцинації, університет буде зобов`язаний відсторонювати з 08.11.2021 р. таких працівників від роботи без збереження заробітної плати. Одночасно зазначив, що постанова КМУ за №1236 від 09.12.2020 є чинною, а відтак підлягає до застосування на всій території України. Вважає, що наказ прийнятий відповідно до законодавства. На час відсторонення позивача від роботи відповідно до ч.1 ст.94 КЗпП України позивачу правомірно не нараховувалася заробітна плата. Моральна шкода не завдана. З наведених підстав просив в задоволенні позову відмовити. Представник позивача - адвокат Підлуський В.Д. в судовому засіданні 17.05.2022 р. просив позов задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Звертає увагу суду, на те що постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 20.12.2020 (в редакції, станом на 08.11.2021) встановлено, що працівники, визначені Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, можуть бути відсторонені від роботи виключно у разі не проходження обов`язкової вакцинації чи не надання медичного висновку про наявність протипоказань з 08.11.2021. Тобто зазначена постанова набрала чинності 08.11.2021, однак наказ відповідач видав 05.11.2021 р., а тому оскільки станом на 05.11.2021 р. законодавством не було встановлено вимог щодо відсторонення працівників від роботи, то прийняття спірного наказу є безпідставним та протиправним. Просив задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Представник відповідача щодо задоволення позову заперечив, з підстав наведених у відзиві. Додатково зазначив, що наказ виданий 05.11.2021 р., однак позивача було відсторонено від роботи з 08.11.2021 р. Крім того, з 01.03.2022 року [PERSON] допущено до роботи на підставі наказу МОЗ «Про зупинення дії наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153» від 25.02.2022 №380. Просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі. Вислухавши представників сторін, розглянувши матеріали цивільної справи, дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог, з огляду на наступне. Встановлено, що [PERSON] працює у Івано-Франківському Національному технічному Університеті Нафти і Газу на посаді заступника директора науково-технічної бібліотеки (а.с.14,28-29). Згідно витягу з ухвали вченої ради університету від 28.10.2021 р., позивача [PERSON] під підпис повідомлено про те, що КМУ та МОЗ запровадили обов`язковість профілактичного щеплення від Covid-19 для працівників вищої освіти, і у випадку їхньої не вакцинації, університет буде зобов`язаний відсторонювати з 08.11.2021 р. таких працівників від роботи без збереження заробітної плати (а.с.36-37). Наказом Івано-Франківського Національного технічного Університету Нафти і Газу від 05.11.2021 р. №288 «Про відсторонення окремих працівників від роботи» позивача [PERSON] відсторонено від роботи з 08.11.2021 (а.с.30-32). У зв`язку з відмовою позивача [PERSON] від підписання наказу про відсторонення про ознайомлення із цим наказом, було складено відповідний акт (а.с.33). Спірні правовідносини, що виникли між сторонами, регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153. Так, у пунктах а, б ст.10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема, піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших передбачених законодавством випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництва та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарне стягнення, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хворобах. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; місцевих державних адміністрацій та їх структурних підрозділів; закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності та ін. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакціїнаказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731). Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу Міністерства охорони здоров`я України та питань щодо його законності, не має бути сумнівів, зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов. Відтак, з системного аналізу вищенаведених норм судом встановлено, що обов`язковій вакцинації проти гострої респіраторної хвороби Covid-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, з працівників із наведеного вище в наказі МОЗ № 2153 переліку, не підлягають лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про відтермінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19, за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Одночасно, відповідно до п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236, який набрав чинності з 08.11.2021, саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженимнаказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно достатті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються. Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відносно тверджень позивача про незаконність вищевказаної постанови Кабінету Міністрів України, та як наслідок, неможливість застосування її положень до спірних правовідносин, то суд зазначає, що дана постанова на момент винесення оскаржуваних наказів та розгляду справи судом є чинною, а відтак підлягає до застосування на всій території України. Окрім того, розглядаючи дану справу, суд зазначає, що у рішенні Європейського суду від 08.04.2021 в справі «Вавржичка та інші проти Чеської Республіки» (заява № 47621/13) зазначено, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Разом з цим, щоб визначити, чи призвело таке втручання до порушення ст. 8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод, суд повинен обґрунтувати доцільність і виправданість таких дій відповідно до абзацу 2 цієї статті, тобто встановити: чи є втручання виправданим «відповідно до закону», чи має воно на меті законні цілі, чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) у вищевказаному рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, причому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним за даних обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№ 28859/11 і 28473/12, § 167, 15 листопада 2016 р., з додатковим посиланням). ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, задля якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами, ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8. А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій - не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу». В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань. З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. З приводу порушення прав на працю, про що зазначає позивачка, ЄСПЛ зазначив наступне: «306. Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я». Слід звернути увагу й на висновок, викладених ЄСПЛ у рішеннях у справі «Соломахін проти України» (Solomakhin vs Ukraine) таVavrichka & others vs Czech Republic. Зокрема, суд вказав на те, що порушення фізичної недоторканності заявника може бути виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. Медичне втручання не зашкодило заявнику до такої міри, що порушить баланс інтересів між особистою недоторканістю заявника та суспільним інтересам охорони здоров`я населення. Отже, ЄСПЛ не встановлено порушення ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у цих справах. Крім того у постанові Верховного суду від 10.03.2021 р. у справі № 331/5291/19 зазначено, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Таким чином суд вважає, що відповідач, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх учасників освітнього процесу, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв наказ за №288 від 05.11.2021 яким позивача, відсторонено від роботи з 08.11.2021 без збереження заробітної плати до часу усунення причин, що його зумовили. В той же час, що стосується правомірності винесення наказу №288 від 05.11.2021 р. в частині, що стосується позивача, то суд зазначає наступне. Так, як вбачається зі змісту оскарженого наказу останній прийнято 05.11.2021 однак ним відсторонено від роботи [PERSON] з 08.11.2021 як працівника, що повинен обов`язково пройти профілактичне щеплення проти COVID-19, та яка відмовляється або ухиляється від проведення таких щеплень, крім випадку наявності абсолютних протипоказань до проведення такого щеплення, про що надано відповідний медичний висновок. Однак, суд аналізуючи часові рамки прийняття даного наказу та відсторонення особи від роботи зазначає, що винесення такого наказу 05.11.2021 було передчасним. Так, з системного аналізу положень Кодексу законів про працю України, Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 та постанови Кабінету Міністрів України №1236 від 20.12.2020 (в редакції, станом на 08.11.2021) встановлено, що працівники, визначені Переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, можуть бути відсторонені від роботи виключно у разі не проходження обов`язкової вакцинації чи не надання медичного висновку про наявність протипоказань з 08.11.2021. Суд зазначає, що положення п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України №1236, яким передбачено обов`язок керівників підприємств, установ та організацій відсторонювати від роботи відповідних працівників набрав чинності з 08.11.2021. Відтак, оскільки до 08.11.2021 року чинним на той момент законодавством не було встановлено вимог щодо відсторонення від роботи осіб, які відмовляються або ухиляються від обов`язкової вакцинації, крім тих які надали відповідний медичний висновок, прийняття наказу про відсторонення особи від роботи до 08.11.2021, тобто до того часу коли працівник об`єктивно не позбавлений можливості пройти вакцинацію про що надати відповідні документи чи надати медичний висновок про наявність протипоказань, є безпідставним. Відтак, позовна вимога про визнання протиправним та скасування наказу №288 від 05.11.2021 р. в частині, яка стосується позивача [PERSON] , є підставною та підлягає до задоволення. Щодо позовної вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за весь період відсторонення, то суд зазначає, що така вимога не може бути задоволена, оскільки відповідно до ч. 1 ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, яку за трудовим договором роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу. Так як під час відсторонення працівник тимчасово не виконує роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується. Щодо стягнення моральної шкоди в розмірі 43000 грн., суд зазначає наступне. Порядок відшкодування моральної шкоди у сфері трудових відносин регулюється статтею 237-1 КЗпП України. Відповідно до статті 237-1 КЗпП України, за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплата належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Так, відповідно до п. 13 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31.03.1995, судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків, що вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Ні позивач, ні представник позивача не довели суду того, що позивачеві було спричинено моральну шкоду відповідачем при прийнятті спірного наказу. Таким чином, суд вважає, що захист порушених прав позивача у сфері трудових відносин шляхом відновлення становища позивача, яке існувало до порушення цих прав буде цілком достатнім, і додаткового механізму компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру не потребує. Таким чином, позов слід задовольнити частково. На підставі ст. 46 Кодексу законів про працю України, ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153,

Outcome: partial