Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з означеною заявою. Свій позов мотивує тим, що наприкінці лютого - на початку березня 2014 року перекинуті з Російської Федерації війська окупували Кримський півострів. З цього моменту фактично розпочалася військова агресія Російської Федерації проти України, у ході якої були окуповані Автономна Республіка Крим, а також частина Донецької та Луганської областей України. Починаючи з лютого 2014 року засоби масової інформації щоденно повідомляють про загибель і поранення людей, зниклих безвісті, обстріли і вибухи, руйнування будівель і об`єктів інфраструктури, захоплення та катування заручників на окупованій частині території України. Вчинивши збройну агресію стосовно України, внаслідок бойових дій на сході та окупації частини території Україні значно погіршилася економічна ситуація в нашій державі, стрімко зросли ціни на продукти харчування, медичні препарати, паливо та комунальні послуги. Більше ніж в три рази знецінилася національна валюта - гривня. Зазначені негативні обставини викликали у позивача, як громадянки України, значні душевні страждання, остання постійно перебуває у пригніченому стані, знизився життєвий тонус, погіршилося загальне самопочуття, що негативно позначилося на стосунках з оточуючими та призвело до порушення нормальних життєвих зв`язків. Вважає, що у результаті протиправної поведінки Російської Федерації їй завдана моральна шкода. Оскільки держава Російська Федерація є суб`єктом, внаслідок збройної агресії якого порушено низку прав та свобод громадян України, зокрема, тому саме Російська Федерація є суб`єктом, на якого покладено обов`язок з відшкодування завданих цими діями збитків. Тому просить стягнути з російської федерації на її користь моральну шкоду в розмірі 100000 (сто тисяч) гривень. В судове засідання позивач не з`явилася, раніше подала суду письмову заяву з проханням справу розглядати у її відсутності, позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задоволити. Представник відповідача за викликом суду не з`явився, був належним чином, з дотриманням вимог чинного законодавства, проінформований, що підтверджується матеріалами справи. Враховуючи позицію Верховного суду щодо висновку проте, що починаючи з 2014 року немає необхідності в отриманні згоди російської федерації бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди у зв`язку з вчиненням збройної агресії проти України, суд вважає за можливе розглядати справу у відсутності відповідача. Представник третьої особи подав суду письмові пояснення по суті справи, просив справу слухати у відсутності їх представника. Відповідно до ч.2\~ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою технічного засобу не здійснюється. Вивчивши матеріали справи, перевіривши інші докази, зібрані в справі, суд приходить до висновку про відмову в позові, виходячи з наступного. Відповідно до частини першої статті 4 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3\~ст. 12 цього Кодексу, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина перша статті 79 Закону України «Про міжнародне\~приватне право»\~встановлює судовий імунітет, відповідно до якого пред`явлення позову до іноземної держави, залучення іноземної держави до участі у справі як відповідача або третьої особи, накладення арешту на майно, яке належить іноземній державі та знаходиться на території України, застосування щодо такого майна інших засобів забезпечення позову і звернення стягнення на таке майно можуть бути допущені лише за згодою компетентних органів відповідної держави, якщо інше не передбачено міжнародним договором України або законом України. Як передбачено частиною четвертою статті 79 Закону України «Про міжнародне\~приватне право», у тих випадках, коли в порушення норм міжнародного права Україні, її майну або представникам в іноземній державі не забезпечується такий же судовий імунітет, який згідно з частинами першою та другою цієї статті забезпечується іноземним державам, їх майну та представникам в Україні, Кабінетом Міністрів України може бути вжито до цієї держави, її майна відповідних заходів, дозволених міжнародним правом, якщо тільки заходів дипломатичного характеру не достатньо для врегулювання наслідків зазначеного порушення норм міжнародного права. Крім того, судовий імунітет поширюється також на акредитовані в Україні дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав, їх службових осіб. Дипломатичний і консульський імунітети регулюються національним законодавством і міжнародними конвенціями: Віденською конвенцією про дипломатичні зносини 1961 року, Віденською конвенцією про консульські зносини і факультативними протоколами 1 §63 року \1; 2\. На відміну від іноземних держав вони підлягають юрисдикції судів України лише в межах, визначених принципами та нормами міжнародного права або міжнародними договорами відповідної держави. При цьому, рішення про відмову від імунітету може бути прийняте виключно державою, що акредитує, а не дипломатичним представництвом самостійно, в якому здійснює функції дипломатичний агент - тобто Урядом цієї держави в особі відповідного зовнішньополітичного відомства. Відповідно до Положення про дипломатичні представництва та консульські установи іноземних держав в Україні, затвердженого Указом Президента від 10 червня 1993 року №198/93, Україна гарантує додержання положень Віденської конвенції від 18 квітня 1961 року про дипломатичні зносини та Віденської конвенції від 24 квітня 1963 року про консульські відносини. Отже, національним законодавством України для консульських установ визначений судовий імунітет, окрім певних випадків, вичерпний перелік яких передбачений ст. 43 Віденської конвенції про консульські зносини. У відповідності до положень статті 32 Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року, та статті 79 ЗУ «Про міжнародне приватне право», МЗС було розроблено алгоритм дій з питання отримання згоди російської сторони на відмову від судового імунітету держави у зв`язку із розглядом судами України цивільних справ за позовами проти російської федерації, у тому числа в особі Посольства рф в Україні, за яким МЗС доручало Посольству України в російській федерації передати до Міністерства Закордонних справ рф ноту МЗС з питання отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти рф. Так, 08.02.2022, МЗС доручило Посольству України в російській федерації передати до Міністерства Закордонних справ російської федерації ноту від 04.02.2022 МЗС з питання отримання згоди російської федерації на відмову від судового імунітету під час розгляду судовими органами України справ за позовами проти рф. Так, 15.02.2022, на виконання доручення Буського районного суду Львівської області та на додаток до ноти МЗС від 04.02.2022 МЗС нотою від 15.02.2022 №202/23-650-13724 передало Посольству росії в Україні надіслану судом копію ухвали у справі №943/2158/19. Станом на 23.02.2022 відповіді або будь-якої іншої реакції російської сторони на ноти МЗС не надходило. Разом із тим, у зв`язку із порушенням російською федерацією цілей та принципів статуту ООН, Гельсінського Заключного акта, Паризької Хартії для Нової Європи та ряду інших документів ОБСЄ, у зв`язку із широкомасштабною збройною агресією російської федерації проти суверенітету та територіальної цілісності України, Міністерство закордонних справ України 24.02.2022 нотифікувало МЗС рф про прийняте Україною рішення розірвати дипломатичні відносини з росією що були встановлені Протоколом про встановлення дипломатичних відносин між Україною та російською федерацією від 14.02.1992. Відтак, діяльність дипломатичних представництв України в росії та росії в Україні, а також будь-яке дипломатичне спілкування припинені відповідно до Віденської конвенції про дипломатичні зносини 1961 року. \~ \~ \~ \~ Починаючи з 2014 року загальновідомим є той факт, що РФ чинить збройну агресію проти України. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на\~підставу своїх\~вимог або\~заперечень,\~крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 5,6 ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може гуртуватись на припущеннях. При цьому, належність доказів - правова категорія, яка свідчить про взаємозв`язок доказів з обставинами, що підлягають встановленню як для вирішення всієї справи, так і для здійснення окремих процесуальних дій. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтями 77,78\~ЦПК України визначено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Положеннями ст.89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Правила допустимості доказів визначають легітимну можливість конкретного доказу підтверджувати певну обставину в справі. Правила допустимості доказів встановлені з метою об`єктивності та добросовісності у підтвердженні доказами обставин у справі, виходячи з того, що нелегітимні засоби не можуть використовуватися для досягнення легітимної мети, а також враховуючи те, що правосудність судового рішення, яке було ухвалене з урахуванням нелегітимного доказу, завжди буде під сумнівом. Допустимість доказів є важливою ознакою доказів, що характеризує їх форму. Допустимість доказів означає, що обставини справи, які за законом повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами. Відповідно до п.9 ч.2 ст.16 Цивільного кодексу, відшкодування моральної (немайнової) шкоди є одним зі способів захисту цивільних прав та інтересів кожної особи. Відшкодування моральної шкоди також передбачене Конституцією та багатьма нормативно-правовими актами. Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності, обов`язковому доказуванню під час вирішення спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювана, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювана та вина останнього в її заподіянні. Відсутність хоча б одного із цих елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. Зокрема, з`ясуванню підлягає підтвердження факту заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або шкоди немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Підстави відповідальності за завдану моральну шкоду визначені у статті 1167 ЦК України. Таким чином, розглянувши справу в межах заявлених позовних вимог, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, з`ясувавши всі обставини справи, на які позивач посилалася як на підставу своїх вимог, та приймаючи до уваги, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на обґрунтування своїх позовних вимог, а саме, що їй завдано моральної шкоди, яка полягає у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна, у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи, тому суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог. Питання щодо судових витрат судом вирішується відповідно до положень ст.141 ЦПК України. Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі п.22 ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» - судові витрати компенсуються за рахунок держави.

Outcome: dismissed