Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-26 00:00:00

Позивач [PERSON] 24.01.2022 року звернулась до суду з позовом до Київської міської ради, третя особа: приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Василенко Олег Анатолійович про визнання постійного проживання із спадкодавцем, яким просить визнати постійне проживання [PERSON] із спадкодавцем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] на час відкриття спадщини [INFO] . В обгрунтування позовних вимог посилалася на те, що [INFO] померла [PERSON] . Після смерті останньої залишилася спадкова маса у вигляді 1/8 частини житлового будинку [ADDRESS] , що належала покійній на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.07.2004 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори. Звернувшись до приватного нотаріуса КМНО Василенка О.А. із заявою про прийняття спадщини, їй постановою від 21.05.2020 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з тим, що не встановлено факт спільного проживання відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України. Ухвалою Святошинського районного суду м.Києва від 26.01.2022 року справу прийнято до розгляду та призначено розгляд у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін. Відповідачу запропоновано надати відзив на позовну заяву. Представник Київської міської ради подав відзив на позовну заяву в якому просив прийняти рішення згідно чинного законодавства та слухати справу у відсутності представника КМР. Вказав, що із свідоцтва про право на спадщину за законом у померлої [PERSON] є спадкоємці за законом першої черги. Позивачем [PERSON] не надано доказів про відмову від прийняття спадщини за законом першої черги. У даному випадку належним відповідачем у справі є Київська міська рада виключно у зв`язку із тим, що даний державний орган виступає від імені держави і у разі відсутності спадкоємців або не прийняття спадщини вказаний державний орган виступає стороною в таких правовідносинах від імені держави. Третя особа у встановлений строк пояснення на позовну заяву не надала, , суд вирішує справу за наявними матеріалами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, суд прийшов до висновку, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав. [INFO] померла [PERSON] , про що зроблено актовий № 8650 відділом реєстрації смерті у м. Києві (а.с. 11). З матеріалів справи вбачається, що позивач [PERSON] доводилась покійній [PERSON] племінницею, що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] та [PERSON] та іншими матеріалами справи (а.с. 14, 15). Після смерті [PERSON] залишилася спадкова маса у вигляді 1/8 частини житлового будинку [ADDRESS] , що належала покійній на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 15.07.2004 року державним нотаріусом Другої київської державної нотаріальної контори (а.с. 22). Постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії від 21.05.2020 року [PERSON] було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом, після смерті [PERSON] , оскільки позивачем не було подано документи, що підтверджують факт постійного проживання зі спадкодавцем (а.с. 16). Як вбачається з акту про фактичне проживання особи від 02.04.2020 року затвердженого ЖЕД № 2, та акту обстеження матеріально-побутових умов від 05.09.2010 року [PERSON] проживала за адресою: [ADDRESS] без реєстрації разом з [PERSON] (а.с. 18, 19). Із свідоцтва про право на спадщину за законом 15.07.2004р. вбачається спадкоємцями [PERSON] є в рівних частинах кожний: його сестри - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та його брат - [PERSON] /а.с.22/. Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію право власності [PERSON] належить 1/6 частина житлового будинку [ADDRESS] /а.с.25/. Відповідно до положень ст. ст. 1216-1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно зі ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Відповідно до ст. 1269 ЦК України спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто. Згідно з ч. 1 ст. 1270 ЦК України для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини. Відповідно до абз. 3 п. 3 роз`яснень постанови Пленуму ВСУ України від 30.05.2008 року N 7 "Про судову практику у справах про спадкування" місцем відкриття спадщини є останнє місце проживання спадкодавця, яке визначається за правилами ст. 29, ч. 2 ст. 1221 ЦК України. Якщо спадкодавець мав кілька місць проживання, місцем відкриття спадщини вважається останнє місце реєстрації спадкодавця. Згідно з ч. 1 ст. 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. З цієї норми випливає, що прийняття спадщини має важливе практичне значення: з ним пов`язана можливість оформлення права власності на спадкове майно шляхом видачі нотаріусом правовстановлюючого документа свідоцтва про право на спадщину та реєстрації, у випадках, визначених законом, прав на неї (наприклад, на нерухоме майно). Отже, для того, щоб набути право на спадщину, спадкоємці за заповітом або за законом мають прийняти її у порядку та у строки, встановлені законом. Акт прийняття спадщини характеризується наступними ознаками: односторонній характер даного правочину, оскільки його здійснення залежить виключно від волі спадкоємця; безумовність та беззастережність передбачають, що не можна поставити факт прийняття спадщини у залежність від настання або ненастання якої-небудь умови, рівно як і не допускається часткове прийняття спадщини з відмовою від прийняття тієї її частини, що залишилася; прийняття спадкоємцем спадщини хоча б у частині свідчить про те, що спадкоємець прийняв її у цілому, незалежно від того, у чому полягає частина, що залишилася, і де вона знаходиться. Щодо спадкоємців, які на час відкриття спадщини постійно проживали спільно із спадкодавцем, встановлюється презумпція прийняття спадщини, яка може бути спростована лише шляхом подання ними заяви про відмову від спадщини до нотаріальної контори. Для тих спадкоємців, які не проживали разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, єдиним виявом бажання прийняти спадщину є заява про це, подана до нотаріального органу (ч. 1 ст. 1269 ЦК України). Для того, щоб спадкоємець вважався таким, що прийняв спадщину, самого факту спільного проживання зі спадкодавцем на час відкриття спадщини недостатньо. Необхідно, щоб таке проживання було постійним. При цьому, слід враховувати, що чинним законодавством не розкривається поняття постійного місця проживання фізичної особи, тому визнання цього факту розцінюється законом як встановлення факту, що має юридичне значення. Згідно з п. п. 4.10 п. 4 гл. 10 розділу 2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, жодним строком не обмежена. Тобто спадкоємець, який прийняв спадщину, може звернутися за видачею свідоцтва протягом будь-якого часу після закінчення строку, встановленого для прийняття спадщини. Особливе значення при цьому має факт постійного проживання спадкоємця на час відкриття спадщини разом із спадкодавцем, який підтверджує фактичне прийняття спадщини і має бути доведений спадкоємцем. В останньому випадку зазначені обставини є підставою для звернення з позовом або заявою (в залежності від наявності або відсутності спору щодо спадкового майна) про встановлення факту постійного проживання разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини. Отже, законодавець в даному випадку висунув вимогу про обов`язковість постійного проживання спадкоємця разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, що ставить прийняття спадщину у такому випадку в залежність від факту спільного постійного проживання вказаних осіб. Як випливає із п. 3.22 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, у разі відсутності у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка житлово-експлуатаційної організації, правління житлово-будівельного кооперативу, відповідного органу місцевого самоврядування про те, що спадкоємець на день смерті спадкодавця проживав разом із цим спадкодавцем.; реєстраційний запис у паспорті спадкоємця або в будинковій книзі, який свідчить про те, що спадкоємець постійно проживав разом зі спадкодавцем на час відкриття спадщини, та інші документи, що підтверджують факт постійного проживання разом зі спадкодавцем. Відповідно до ст. 212 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд критично оцінює акт про фактичне проживання особи від 02.04.2020р. оскільки з часу смерті спадкодавця пройшло дев`ять років. А акт від 05.09.2010р. складався у зв`язку з обстеженням матеріально-побутових умов спадкодавця. Таким чином суд не вважає доведеним факт постійного проживання [PERSON] на час смерті [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , на час відкриття спадщини. Тому вказані позивачем вимоги є не обґрунтованими та не доведеними. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed