Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

\~ \~ \~ \~Позивач Акціонерне товариство комерційний банк «ПриватБанк», звернувся в суд з даним позовом, в обґрунтування якого вказав, що 27.07.2005 року між позивачем та відповідачем [PERSON] укладено кредитний договір, за умовами якого відповідачу як позичальнику надано кредит у розмірі 35\~328,00 доларів США за умовою повернення в термін до 26.07.2025 року. В забезпечення належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань між банком та відповідачем [PERSON] укладено договір поруки. У зв`язку з порушенням відповідачем [PERSON] обумовленого сторонами строку погашення кредиту та сплати відсотків, станом на 15.11.2016 року утворилась заборгованість в сумі 27\~839,36 долари США, з них: заборгованість за тілом кредиту 21\~099,81 долари США, заборгованість за відсотками 4396,67 долари США, комісія 872,16 долари США, пеня 1470,72 долари США. Позивач посилається на вимоги статей 610, 554 ЦК України, які визначають обсяг відповідальності поручителя, зауважує на передбаченому праві пред`явлення вимог лише в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту, та, з огляду на викладене, просить стягнути в солідарному порядку з відповідачів заборгованість в розмірі 21\~099,81 долари США, відшкодувати судові витрати. Відповідно до ухвали Богунського районного суду м.Житомира від 06.02.2017 року по справі відкрите провадження. Згідно ухвали суду від 21.05.2019 року відповідний позов прийнято до провадження іншого судді. Ухвалою суду від 28.10.2020\~року по справі провадження зупинено у зв`язку з призначенням економічної експертизи. В подальшому, 22.02.2021 року провадження по справі поновлено. Згідно ухвали суду від 14.06.2021 року по справі призначено додаткову судову економічну експертизу, на час проведення експертизи провадження зупинено. На підставі ухвали від 27.10.2021 року провадження поновлено. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав. Звернув увагу, що доводи сторони про розмір заборгованості підкріплено висновками проведеної по справі судової економічної експертизи. Представник відповідача [PERSON] заперечувала з приводу задоволення позову та зазначила, що 19.02.2007 року між позивачем як Банком та компанією «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити. Відчуження набутих прав за таким договором в подальшому, за зворотнім спрямуванням на користь Банку, відбулось 14.04.2016 року. На думку представника відповідача, протягом періоду часу з лютого 2007 року по квітень 2016 року, коли позивач не володів правами, визначеними умовами кредитного договору, « [PERSON] № 1 Пі-Ел-Сі» як набувач прав вимоги не мало достатніх правових підстав для нарахування та отримання відсотків, комісії за договором, а тому сплата коштів з боку відповідача на погашення заборгованості повинна була спрямовуватись в рахунок боргу за тілом кредиту. З врахуванням загально сплачених позичальником на погашення заборгованості по тілу кредиту, відсотків, комісії коштів вимоги Банку на час звернення з позовом безпідставні. Судом встановлено наступні обставини. Між Акціонерним товариством комерційний банк «ПриватБанк» та [PERSON] 27.07.2005 року укладено кредитний договір, за умовами якого Банк зобов`язався надати позичальникові кредитні кошти у розмірі 35\~328,00 доларів США на придбання житла на строк до 26.07.2025 року, а позичальник взяв на себе зобов`язання сплачувати за користування кредитом відсотки у розмірі 0,92 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, комісію за розрахункове-касове обслуговування у розмірі 0,18 % від суми виданого кредиту щомісяця. В забезпечення належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань між банком та відповідачем [PERSON] 27.07.2005 року укладено договір поруки. Між ЗАТ КБ «ПриватБанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» 19.02.2007 року укладено договір купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, відповідно до якого продавець ЗАТ КБ «ПриватБанк» погодився продати, а покупець «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі», купити Основні Іпотечні Активи. Згідно визначень, наведених умовами договору, термін «Основні Іпотечні Активи» означає права вимоги за іпотеками та відповідні права вимоги за кредитами. Також, 21.02.2007 року між «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» та ЗАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір про обслуговування іпотечних активів, за умовами якого [PERSON] № 1 Пі-Ел-Сі» як емітент та ЗАТ КБ «ПриватБанк», що виступило в якості обслуговуючої установи, підтвердили бажання обслуговуючої установи надати послуги з обслуговування іпотечних активів емітенту та довірчому управителю стосовно Іпотечних активів, що придбані емітентом та утримуються емітентом на користь довірчого управителя. При цьому, в обов`язки обслуговуючої установи, крім іншого, включено: внесення відповідних записів на дебет та кредит згідно з умовами відповідних кредитів та відправка кожному позичальнику виписки з рахунку кожного місяця; з дати укладення договору стягнення встановлених щомісячних платежів, що належить до сплати позичальниками за кредитами, та ведення реєстру таких платежів. В подальшому, 14.04.2016 року між « [PERSON] № 1 Пі-Ел-Сі» та ПАТ КБ «ПриватБанк» укладено договір викупу (відступлення) прав вимоги. За змістом договору ПАТ КБ «ПриватБанк» придбав відповідні основні Іпотечні Активи за оплату ціну викупу. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно з ч.1 ст. 510 ЦК України сторонами у зобов`язанні є боржник і кредитор. За змістом ч.1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (ч.1 ст. 526 ЦК України). Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України). Статтею 554 ЦК України передбачено, що в разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Судом встановлено, що в межах виниклого між сторонами спору щодо існування заборгованості по кредитному договору відповідачем заперечується правова обгрунтованість нарахування та сплати відсотків за користування кредитом і комісії, як категорії прав первісного кредитора, з боку та на користь саме тієї юридичної особи, що здійснила купівлю прав вимоги. Вирішуючи питання правомірності виконаних отримання передбачених умовами кредитного договору платежів, а саме: відсотків, комісії, протягом періоду фактичної дії договору купівлі-продажу (відступлення) прав вимоги за договорами про іпотечні кредити, укладеного між позивачем та « [PERSON] № 1 Пі-Ел-Сі», суд виходить з таких міркувань. Відповідно до пункту 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги). Відступлення права вимоги за своєю суттю означає договірну передачу зобов`язальних вимог первісного кредитора новому кредитору. Відступлення права вимоги відбувається шляхом укладення договору між первісним кредитором та новим кредитором. У відповідності до ст. 655 ЦК України за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно з ч. 2 ст. 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу можуть бути майнові права. До договору купівлі-продажу майнових прав застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не випливає із змісту або характеру цих прав. За правилом статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом. За наведеним загальним правилом до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредиторові у зобов`язанні, якщо інше не встановлено договором або законом. В силу відступлення прав вимоги не відбувається припинення попереднього кредитного зобов`язання. У такому разі відбувається зміна суб`єктного складу - на стороні кредитора - у правовідношенні, тобто цивільні правовідносини існують безперервно, не припиняючись, відбувається лише заміна одного з їх учасників. Отже, у подібних випадках не відбувається припинення одних правовідносин і виникнення інших, при цьому правовідносини за змістом і природою продовжують існувати за основними своїми характеристиками. Таким чином, у разі відступлення права вимоги новий кредитор замінює собою особу у всіх правах, що існували на момент здійснення відступлення і не припинилися внаслідок такої заміни кредитора у зобов`язанні. Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. А отже, у спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань. В укладеному 19.02.2007 року між ЗАТ КБ «Приватбанк» та «Юкрейн Мортгейдж Лоун Файненс № 1 Пі-Ел-Сі» договорі про купівлю права вимоги сторони правочину дійшли згоди, що їх намір не полягає у тому, щоб договір передбачав або документував операцію факторингу (п.2.3). У своїй постанові від 23 вересня 2019 року по справі № 757/40858/17-ц Верховний Суд зробив такий висновок: «Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон держави не встановлює обмежень щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Відповідно до статті 192 ЦК України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто відповідно до законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, проте водночас обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Основним законодавчим актом, який регулює правовідносини у сфері валютного регулювання і валютного контролю, є Декрет Кабінету Міністрів України № 15-93 «Про систему валютного реагування та валютного контролю» від 19 лютого 1993 року (далі - Декрет). Відповідно до статті 2 Закону України «Про банки та банківську діяльність», кошти є грошима в національній або іноземній валюті чи їх еквівалент. У статтях 47 та 49 цього Закону визначені операції банків із розміщення залучених коштів від свого імені, на власних умовах та на власний ризик як кредитні операції, незалежно від виду валюти, яка використовується. Ці операції здійснюються на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу. Відповідно до статті 5 Декрету, операції з валютними цінностями здійснюються на підставі генеральних та індивідуальних ліцензій НБУ. Операції з валютними цінностями банки мають право здійснювати на підставі генеральної ліцензії на здійснення операцій з валютними цінностями відповідно до пункту 2 статті 5 цього ж Декрету. З огляду на це, уповноважені банки на підставі банківської ліцензії та письмового дозволу на здійснення операцій з валютними цінностями мають право здійснювати операції з надання кредитів в іноземній валюті. Відповідно до пункту 1.5 Положення про порядок видачі Національним Банком України індивідуальних ліцензій на використання іноземної валюти на території України як засобу платежу (затверджено постановою правління Національного Банку України від 14 жовтня 2004 р. № 483; зареєстровано в Міністерстві юстиції України 09 листопада 2004 року за № 1429/10028), використання іноземної валюти як засобу платежу без ліцензії дозволяється, якщо ініціатором або отримувачем за валютною операцією є уповноважений банк (ця норма стосується лише тих операцій уповноваженого банку, на здійснення яких Національний Банк України видав йому банківську ліцензію та письмовий дозвіл здійснювати операції з валютними цінностями). Водночас, відповідно до пункту 1.3 Положення про валютний контроль, затвердженого постановою Правління Національного Банку України від 08 лютого 2000 року № 49, використання іноземної валюти як засобу платежу - це розрахунок за продукцію, роботи, послуги, об`єкти права інтелектуальної власності та інші майнові права. Тобто, укладення оспорюваного договору відступлення права вимоги не підпадає під ознаки здійснення валютної операції, оскільки за вказаним договором передавалась не заборгованість, предметом якої є валютні цінності, а право вимоги такої заборгованості з третьої особи, тобто, відбулось відступлення права вимоги, а не переведення валютного боргу. Такого ж висновку щодо правової природи спірного договору дійшов Верховний Суд у постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 522/18180/15-ц». За таких обставин, оскільки вимога про сплату відсотків за користування кредитом, комісії з обслуговування кредиту належить до обсягу прав кредитора, а кореспондуючий йому обов`язок позичальника покладається у необхідності сплати відповідних платежів, слід визнати обґрунтованими дії з нарахування та оплати відсотків, комісії в межах умов кредитного договору протягом усього часу існування основного зобов`язання. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За наслідком дослідження доказів у справі суд приходить д висновку про виникнення заборгованості за договором кредиту у зв`язку з неналежним виконанням взятих на себе зобов`язань з боку позичальника [PERSON] . Згідно висновку додаткової судової економічної експертизи № 1660/21-25 від 08.10.2021 року заборгованість по кредиту станом на 15.11.2016 року становить 19\~119,61 долари США, заборгованість за простроченим тілом кредиту 2159,76 долари США, що сукупно становить 21\~279,37 долари США заборгованості за тілом кредиту. Відповідно до ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Оскільки, як зазначалось вище, відповідачем [PERSON] не здійснюється належне виконання взятих на себе зобов`язвань за договором, права позивача як кредитора є порушеними, суд приходить до висновку про обгрунтованість заявлених АТ КБ «Приватбанк» вимог про стягнення 21\~099,81 долари США У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі № 373/2054/16-ц зазначено, що суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Одночасне зазначення еквівалента грошової суми в національній валюті не узгоджується із порядком виконання рішення суду, а тому не наводиться в резолютивній частині рішення. \~ На підставі ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів судовий збір.

Outcome: approved