Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до Берегівського районного суду Закарпатської області із позовною заявою до [PERSON] , третя особа на стороні позивача орган опіки та піклування Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, про розірвання шлюбу, стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] в твердій грошовій сумі по 1500,00 гривень на кожну дитину щомісячно і до досягнення ними повноліття та визначення місця проживання неповнолітніх з батьком за місцем його проживання. Позовна заява мотивована тим, що 26 січня 2010 року між сторонами зареєстровано шлюб, під час якого у них народилося двоє дітей. Як виявилося шлюб не витримав часу і спільне життя з відповідачкою не склалося. У сторін виявилися різні погляди на життя через, що між ними склалися дуже несприятливі умови для спільного проживання. Через де якийсь час їх стосунки стали поступово руйнуватися, між ними виникали постійні сварки, незрозуміла напруга. Позивачу стало відомо про зради дружини як від неї особисто, так і від інших осіб. Свідками їх сварок були неповнолітні діти. Як зазначив позивач, відповідачка неодноразово покидала його з дітьми та остаточно покинула у 2017 році і з того часу позивач проживає разом з дітьми без матері останніх. Відповідачка проживає з іншим чоловіком, не допомагає у вихованні дітей ні особисто, ні матеріально. Крім того, позивач зазначив, що діти з народження відвідують навчальний заклад в с. М.Бийгань та знаходяться на його вихованні. Позивач має стабільний дохід, житлом забезпечений, з його боку надається повноцінне виховання та нагляд необхідний для дітей. Під час розмови позивача з дітьми, позивач з`ясував, що вони хочуть залишити все як є, тобто в подальшому мають намір жити з позивачем. Позивач [PERSON] та його представник адвокат Попович О.О. в судове засідання не з`явились, про місце, дату і час розгляду справи були повідомлені належним чином. При цьому, представником було подано заяву про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі (а.с. 32, 41). Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про місце, дату і час розгляду справи була повідомлена належним чином (а.с. 22, 35, 40). Відзив на позовну заяву не подала. Третя особа на стороні позивача орган опіки та піклування Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області в судове засідання не з`явився, про місце, дату і час розгляду справи був повідомлений належним чином (а.с. 23, 31, 34). В межах вимог ст. 280 ЦПК України, суд у даній справі на підставі наявних у ній документів ухвалює рішення при заочному розгляді справи. Позаяк, відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин і без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не надав заперечення проти такого вирішення справи. Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 17.02.2022 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання (а.с. 20-21) Ухвалою Берегівського районного суду Закарпатської області від 06.04.2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до розгляду по суті. Також, зобов`язано третю особу на стороні позивача орган опіки та піклування Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області, згідно до вимог ст. 19 СК України, подати суду письмовий висновок щодо розв`язання спору (а.с. 27-29). Вивчивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб 26 січня 2010 року про, що у виконавчому комітеті Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області зроблено актовий запис за № 2 (а.с. 5). Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного Кодексу України, суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Судом встановлено, що подальше спільне життя подружжя [PERSON] і збереження сім`ї стало неможливим та суперечить їх інтересам та інтересам їх дітей. Судом також встановлено, що сторони мають спільних неповнолітніх дітей: доньку [PERSON] , [INFO] та сина [PERSON] , [INFO] (а.с. 9, 10). Згідно ст. 180 Сімейного Кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 2 ст. 182 Сімейного кодексу України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», прожитковий мінімум на одну дитину віком від 6 до 18 років встановлений в розмірі з 1 січня - 2618,00 гривень - 50% = 1309,00 гривень. Згідно ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку (тобто на час звернення до суду 1309,00 гривні). Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів (тобто 2618,00 гривень). Відповідно до абз. 4 п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч. 2 ст. 182 СК України. Згідно до ч. 1 ст. 184 Сімейного Кодексу України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Таким чином, враховуючи, що позивачу потрібно утримувати неповнолітній дітей, яким виповнилося 7 та 12 років, а відповідачем не спростовано належними і допустимими доказами неспроможність сплати аліментів у вказаному розмірі, тому суд вважає за необхідне задовольнити позовні вимоги позивача в частині стягнення аліментів повністю та стягнути з відповідача аліменти на утримання дітей в твердій грошовій сумі по 1500 (одна тисяча п`ятсот) гривень 00 копійок на кожну дитину щомісячно та до досягнення ними повноліття. Відповідно до ч. 3, ч. 4, ч. 6 ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я. Фізична особа може мати кілька місць проживання. Згідно зі ст. 141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Положеннями ст. 161 СК України закріплено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Дана норма національного права є відображенням норм міжнародного публічного права, що закріплені у положенні ст. 9 ч. I Конвенції ООН від 20 листопада 1989 року «Про права дитини» (ратифікована Україною 27 лютого 1991 року), згідно з яким Держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Так, згідно з ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Поняття «забезпечення найкращих інтересів дитини» визначається п. 4 ст. 1 Закону України «Про охорону дитинства» від 26.04.2001 № 2402-III, як дії та рішення, що спрямовані на задоволення індивідуальних потреб дитини відповідно до її віку, статі, стану здоров`я, особливостей розвитку, життєвого досвіду, родинної, культурної та етнічної належності та враховують думку дитини, якщо вона досягла такого віку і рівня розвитку, що може її висловити. Відповідно до ст. ст. 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У п. 1 ст. 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (ч. 1 ст. 3 Конвенції). У принципі 6 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року № 1385 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Ухвалюючи рішення у справі «М.С. проти України», Європейський суд з прав людини наголосив, що основне значення при визначенні місця проживання дитини має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. При цьому Європейський суд з прав людини зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини (враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо) та балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини й обов`язком батьків діяти в її інтересах. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Великобийганської сільської ради Берегівського району Закарпатської області від 03 травня 2022 року судом встановлено, що громадяни [PERSON] та [PERSON] уклали шлюб в січні 2010 року, під час якого у них народилися спільні діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] . Подружнє життя у сторін не склалося, вони виявилися різними людьми, з різними характерами та різними поглядами на сімейне життя. Протягом останніх років спільного подружнього життя їхні сімейні відносини поступово погіршувалися, постійно виникали суперечності та сварки, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин у грудні 2018 року, ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено. Малолітні діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проживають разом з батьком [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання дітей задовільні. Батько дітей забезпечує дітей всім необхідним для повноцінного розвитку та проживання, піклується про їх здоров`я, фізичний та духовний розвиток, створює належні умови для проживання та виховання дітей. [PERSON] працює різноробочим на будівництві, займається тваринництвом, обробляє сільськогосподарські землі, де вирощує овочі та фрукти. Мати дітей, [PERSON] , зі слів КуликовськогоВ., характеристики старости с. М.Бийгань, участі у вихованні дітей не приймає, місце її проживання з 2021 року невідоме. Великобийганська сільська рада як орган опіки та піклування, вважає за доцільне проживання малолітніх [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] з їх батьком [PERSON] (а.с. 37-39). За наведених обставин, врахував, що відповідачка участі у вихованні дітей не приймає, місце її проживання з 2021 року невідоме, відзив на позовну заяву не подала, орган опіки та піклування вважає за доцільне поживання малолітніх дітей з їх батьком, суд приходить до висновку, що позовна заява підлягає до задоволення.

Outcome: approved