Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

У березні 2021 року позивачі [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду із позовом до [PERSON] та [PERSON] , третя особа- [PERSON] про визнання права користування житловим приміщенням та вселення. Просили суд визнати за ними право користування житловим приміщенням, за адресою: [ADDRESS] та вселити їх у будинок за вказаною адресою. В обґрунтування позову зазначили про те, що [PERSON] та [PERSON] з 24.07.1999 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - [PERSON] та сина [PERSON] . З 1999 року позивачі проживають у будинку батька позивача [PERSON] - відповідача [PERSON] , який є власником 1/2 частини приватного будинку, адресою: [ADDRESS] . Частина будинку має окремий вхід, є ізольованим приміщенням, із санітарними вузлами, господарськими спорудами та технічно облаштоване для проживання. Відповідачі за час проживання позивачів та їх дітей у вказаному будинку не заперечували щодо проживаня та користування частиною будинку, оскільки будинок поділений на частини, які можуть функціонувати окремо. У 1999 році сторони уклали договір оренди житлового приміщення, для подання необхідних документів при працевлаштуванні позивачів і підтверждження їх місця проживання, реєстрації та наявності у користуванні житловим приміщенням. Таким чином, позивачі з дітьми проживають з 1999 мають свої облаштовані кімнати, оплачують комунальні послуги, ведуть господарство протягом 21 року. Однак, одного дня поки позивачі перебували на роботі відповідач [PERSON] без жодних попереджень, зауважень та будь-яких підстав змінив замки, поміняв ключі перестав допускати позивачів до будинку, їх кімнат, де зберігаються особисті речі. Вказані обставини стали підставою для звернення позивачів до суду із вказаним позовом. Ухвалою суду від 09.04.2021 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків. Позивачі належним чином та у встановлений судом строк усунули вказані недоліки. Ухвалою суду від 28.04.2021 відкрито провадження у справі, призначено розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 13.12.2021 закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду в судовому засіданні. У судове засідання позивачі не з`явились, проте від їх представника до суду надійшла заява про розгляд справи у його відсутність, позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, виходячи з обставин, викладених в позові. Від відповідача 1 надішли письмові пояснення на позов, у якому від виклав свої пояснення по суті позову, при цьому у вирішенні спору поклався на розсуд суду. У судові засідання відповідач 2 систематично не з`являвся, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, поважні причини неявки суду не повідомляв, заяв про розгляд справи за його відсутності або відкладення розгляду справи до суду не надходило. Відзиву на позовну заяву від відповідача до суду не надходило. Від третьої особи до суду надішли письмові пояснення у вимогах яких просила суд розглянути справу у свою відсутність позовні вимоги підтримала та просила адовольнити. Вказана на те, що описана позивачами має місце, оскільки дідусь (відповідач 1) не допускає її батьків до будинку з незрозумілих підстав, хоча вони все життя там проживали. Згідно ч. 3 ст. 131 ЦПК України учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що учасники судового процесу не з`явились в судове засідання без поважних причин. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. З урахуванням викладеного суд вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників справи. Дослідивши матеріали справи, всебічно, повно та об`єктивно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, що мають істотне значення для правильного вирішення справи по суті та на яких ґрунтується позовні вимоги, оцінивши докази на предмет належності, достовірності та допустимості у їх сукупності, вважає, що в позов не підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] з 24.07.1999 перебувають у зареєстрованому шлюбі, від якого мають доньку - [PERSON] та сина [PERSON] . Відповідач [PERSON] є батьком позивача [PERSON] . Судом також встановлено, що відповідачам на праві приватної власності належить житловий будинок [ADDRESS] , у наступних частках: 1/2 частина будинку відповідачу [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 20.12.1989; відповідачу [PERSON] 1/2 частина будинку на підставі договору про право забудови від 25.04.1947. У 1999 році між [PERSON] , за погодженням з відповідачем [PERSON] , та [PERSON] укладено договір оренди житлового будинку [ADDRESS] . Згідно умов вказаного договору сторони погодили, що орендоване приміщення використовується для проживання орендаря, його сім`ї та дітей в кількості наявній на час оренди та збільшеної під час оренди. Орендар має право вселити в орендоване приміщення, свох членів сім`ї, родичів та надавати для використання іншим особам. Відповідач [PERSON] у письмових поясненнях не заперечував того факту, що позивачі постійно проживають у належній йому на праві власності частині будинку [ADDRESS] , та не заперечував щодо проживаня та користування частиною будинку з 1999 року. Вказані обставини також підтверджуються зібраними матеріалами справи. Частиною 3 ст. 12 ЦПК України передбачено, що кожна із сторін повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Отже, наведене дає суду підстави вважати, що позивач [PERSON] вселився у спірний житловий будинок як член сім`ї відповідача 1 та з його згоди, а [PERSON] , як член сім`ї позивача 1. Оскільки укладеним договором за згодою всіх співвласників будинок був переданий в оренду для спільного користування позивачами, та їх сім`єю, а також спільного використання з відповідачами, жодних підстав для усунення у користуванні та виселенні позивачів немає. Відповідно до частини першої ст. 383 Цивільного кодексу України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Згідно ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За згодою власника будинку (квартири) член його сім`ї вправі вселяти в займане ним жиле приміщення інших членів сім`ї. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно. Члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в ч. 2 ст. 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені ст. 162 цього Кодексу. Відповідно ст. 64 ЖК України члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї. Згідно ст. 65 ЖК України наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселились до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх повнолітніх членів сім`ї, чи прописані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним їх місцем проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем та членами сім`ї певний порядок користування жилим приміщенням». Як роз`яснено п. 39 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних від 07.02.2014 за № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут, частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені главою 32 ЦК. Положенням ст. 405 ЦК України передбачено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Так відповідно до ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України, з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Аналіз змісту вказаних правових норм свідчить про те, що право члена сім`ї власника будинку (квартири) користуватися цим житлом існує лише за наявності у власника права приватної власності на це майно, таким чином виникнення права членів сім`ї власника будинку (квартири) на користування цим будинком та обсяг цих прав залежить від виникнення у власника будинку права власності на цей будинок, а відтак - припинення права власності особи на будинок припиняє право членів її сім`ї на користування цим будинком. Як встановлено в ході розгляду справи відповідач 1 фактично не заперечував права позивачів на проживання та користування у спірним житловим приміщенням з 1999 року. При цьому, з письмових пояснень сторін встановлено, що через суперечки які виникли на побутовому грунті між позивачами та відповідачем 1 склались напружені стосунки, через що відповідач чинив перешкоди у користуванні житлом. Відповідно до ст. 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону або за рішенням суду. Статтею 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного приміщення або обмежений у праві користування ним інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законодавством. Статтею 109 ЖК України передбачено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч. 1 ст. 76 ЦПК України). Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з частиною другою статті 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Згідно із ч.ч. 1, 5, 6, 7 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Будь-яких належних та допустимих доказів на підтвердження втрати позивачами права користування спірним будинком та правомірності їх виселення з помешкання у якому вони проживали тривалий час суду не надано. Матеріали справи не містять даних про те, що користування позивачами спірним будинком порушує чиїсь права та інтереси та/або правомірність користування оскаржується у встановленому законом порядку. Тому, суд, враховуючи вищевикладене, приходить до висновку про необхідність задоволення позовних вимог, оскільки зазначені та встановлені судом обставини свідчать про те, що позивачі вселились в спірний будинок як члени сім`ї власника (відповідача 1), а тому набули право користування ним. Таким чином, оскільки відповідачі чинять [PERSON] та [PERSON] перешкоди у праві користування (житловим будинком), за адресою: [ADDRESS] по місцю їх проживання, і останні позбавлені можливості потрапити у вказане помешкання, суд вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, а саме визнати за [PERSON] та [PERSON] право користування житловим приміщенням (житловим будинком), за адресою: [ADDRESS] та вселити їх у вказаний будинок. Питання судових витрат по оплаті судового збору необхідно вирішити на підставі ст. 141 ЦПК України. На підставі викладеного, ст.ст. 64, 156, 162 ЖК України, ст. 405 ЦК України, ст.ст. 12, 19, 42, 76, 77, 81, 89, 263-264, 265, 279, 354, 355 ЦПК України, суд, -

Outcome: approved