Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача У вересні 2021 року до суду надійшла вищевказана позовна заява [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс» про захист прав споживачів. В обґрунтування своїх вимог позивач посилається на те, що 26 грудня 2019 року між ним та ТОВ «Автокредит Плюс» підписано заяву про приєднання до публічного договору АРКІ000000000087060 у вигляді заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу на умовах, визначених договором про надання фінансового лізингу, згідно якого лізингоодержувачу в лізинг передається автомобіль AUDI A6, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску. За умовами додатку №2 до договору, лізингоодержувач вносить аванс 40 800 грн. Та щомісячно сплачує 5 270 грн. з відшкодуванням витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору. На виконання вказаних умов, позивачем сплачено аванс у розмірі 40 800 грн. та наступні платежі на загальну суму 147 793, 07 грн. У подальшому, в період дії карантину, а саме в грудні 2020 року та в березні 2021 року, з причин відсутності заробітку в той період, позивач не міг сплачувати щомісячну суму. Тому, 24.12.2020 року сплатив 4 600 грн. та 22.03.2021 сплатив 3 800 грн. Відповідач не звернув увагу на те, що до цього [PERSON] оплачував більші щомісячні суми, щоб скоріше виплатити всі кошти за авто. І внаслідок неповної оплати періодичних платежів, 07.05.2021 року відповідачем вилучено вищевказаний автомобіль та складено акт приймання-передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт» №100002677. До того ж, менеджер який спілкувався із [PERSON] сказав, що позивач має сплатити штраф у сумі 9 000 грн., який сплачений позивачем 14.05.2021 року. [PERSON] відповідно до додатку №2 до договору сплачено 147 793, 07 грн., 9000 грн. штрафу, що разом становить 156 793, 07 грн. У кінці липня 2021 року позивач отримав повідомлення про відступлення права вимоги. Також, позивач зазначив, що складовою лізингового платежу є плата за користування предметом лізингу, а тому у період з 20.01.2020 року по 20 травня 2021 року останній мав сплатити 103 317, 05 грн. за користування автомобілем, а сплатив 147 793, 07 грн., тому відповідач не мав права застосовувати подію Дефолт . Крім того, договір фінансового лізингу укладений сторонами у простій письмовій формі, проте чинне законодавство передбачає нотаріальне посвідчення такого договору. Враховуючи викладене, [PERSON] просить визнати недійсною заяву про приєднання до публічного договору №АРКІ000000000087060 від 26.12.2019 року, визнати недійсним публічний договорі фінансового лізингу №АРКІ000000000087060, та стягнути із ТОВ «Автокредит плюс» 156 793, 07 грн. та судові витрати. Заперечення відповідача 21 грудня 2021 року до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача ТОВ «Автокредит Плюс» заперечує проти позовних вимог, посилаючись на те, що недійсність правочину встановлена законом, тому визнання недійсним такого правочину судом не вимагається; визнання недійсним нікчемного правочину законом не передбачається, оскільки нікчемним правочин є в силу закону. Отже, такий спосіб захисту прав та інтересів, як визнання недійсним нікчемного правочину, не є способом захисту прав та інтересів, установленим законом, тому у задоволенні позову слід відмовити. 27 січня 2022 року від позивача [PERSON] надійшла відповідь на відзив, де останній спростовує обставини, викладені у відзиві на позовну заяву. Позивач просить задовольнити позов у повному обсязі. Заяви, інші процесуальні дії у справі Ухвалою судді Броварського міськрайонного суду Київської області від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, вирішено розгляд справи проводити у порядку спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті (а.с. 61). У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. До початку розгляду справи подав заяву, в якій справу просив розглядати без його участі, позов підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити. Представник відповідача ТОВ «Автокредит Плюс» у судове засіданя не з`явився, про місце, час та дату розгляду справи повідомлявся належним чином. Причини неявки суду не відомі. Обставини справи, що встановлені судом 26 грудня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «Автокредит Плюс» підписано заяву про приєднання до публічного договору АРКІ000000000087060 у вигляді заяви про приєднання до публічного договору фінансового лізингу на умовах, визначених договором про надання фінансового лізингу, згідно якого лізингоодержувачу в лізинг передається автомобіль AUDI A6, реєстраційний номер [NUMBER] , 2006 року випуску . За умовами додатку №2 до договору, лізингоодержувач вносить аванс 40 800 грн. Та щомісячно сплачує 5 270 грн. з відшкодуванням витрат лізингодавця, пов`язаних з виконанням договору. 07 травня 2021 року ТОВ «Автокредит Плюс» направив на адресу позивача повідомлення про подію «ДЕФОЛТ» та акт-приймання передачі предмету лізингу на підставі події «Дефолт» «100002677. У вказаному листі ТОВ «Автокредит Плюс» повідомляє позивача про наявність в останнього заборгованості за Договором фінансового лізингу № АРКІ00000000087060, яка складає 168 258, 44 грн., та вимагає повернути предмет лізингу (автомобіль). Відповідно до наданих виписок з особистого рахунку, позивач, на виконання умов договору щодо одержання в користування предмету лізингу, сплатив ТОВ «Автокредит плюс» у період з 20 січня 2020 року до 20 травня 2021 року 147 793 (сто сорок сім тисяч сімсот дев`яносто три) гривні 07 копійок та 9 000, 00 грн. штрафу. Із повідомлення про відступлення прав вимоги від 23 липня 2021 року видно, що АТ «Таксомбанк» повідомив [PERSON] про відступлення своїх прав вимоги за договором фінансового лізингу №АРКІ00000000087060 від 26 грудня 2019 року на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Автокредит Плюс». Мотиви, з яких виходить суд, та застосування норм права, що регулюють дані правовідносини Як передбачено ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. За змістом ст. ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до ч. 1 та ч. 3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За статтею 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, є договори та інші правочини. Відповідно до статей 203, 215 ЦК України, зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Спірні правовідносини, які виникають у зв`язку із договором фінансового лізингу, регулюються положеннями ЦК України про лізинг, найм (оренду), купівлю-продаж, а також Законом України «Про фінансовий лізинг», Законом України «Про захист прав споживачів». Згідно із частиною другою статті 1 Закону України «Про фінансовий лізинг» за договором фінансового лізингу лізингодавець зобов`язується набути у власність річ у продавця (постачальника) відповідно до встановлених лізингоодержувачем специфікацій та умов і передати її у користування лізингоодержувачу на визначений строк не менше одного року за встановлену плату (лізингові платежі). Відповідно до частини другої статті 806 ЦК України до договору лізингу застосовуються загальні положення про найм (оренду) з урахуванням особливостей, встановлених цим параграфом та законом. До відносин, пов`язаних з лізингом, застосовуються загальні положення про купівлю-продаж та положення про договір поставки, якщо інше не встановлено законом. Виходячи з аналізу норм чинного цивільного законодавства, договір фінансового лізингу за своєю правовою природою є змішаним і містить елементи договорів оренди (найму) та купівлі-продажу транспортного засобу, про що свідчить зміст договору з урахуванням правил статті 628 ЦК України. За імперативним положенням статті 799 ЦК України договір найму транспортного засобу укладається у письмовій формі; договір найму транспортного засобу за участю фізичної особи підлягає нотаріальному посвідченню. У разі недодержання сторонами вимог закону про нотаріальне посвідчення договору такий договір є нікчемним (частина перша статті 220 ЦК України). Відповідно до частин першої, другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Отже, з огляду на викладене, суд приходить до висновку, що оспорюваний договір, підписаний сторонами, є в цілому нікчемним, тобто розглядається з точки зору права як такий, що юридично не мав місця, не створив будь-яких правових наслідків, окрім тих, що пов`язані з його недійсністю. Нікчемний договір є недійсним разом з усіма його умовами та не створює для сторін зобов`язань, що в ньому закріплені. Разом з тим, позовна вимога про визнання недійсним оспорюваного правочину задоволенню не підлягає. Як уже зазначено вище, відповідно до норми статті 215 ЦПК України визнання недійсним нікчемного договору закон не передбачає. Спірний договір є нікчемним правочином, а тому не підлягає визнанню недійсним в судовому порядку. Якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину, без визнання нікчемного правочину недійсним. Такий правовий висновок викладено в постанові Верховного Суду від 01 квітня 2020 року (справа №404/4702/18-ц). Тому в задоволенні вимоги про визнання договору недійсним слід відмовити. Щодо застосування реституції Відповідно до статті 216 ЦК України у разі недійсності правочину кожна зі сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а у випадку неможливості такого повернення (зокрема, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі) необхідно відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. Отже, у разі застосування реституції за нікчемним договором лізингу лізингодавець зобов`язаний повернути лізингоодержувачу сплачені ним платежі на виконання умов договору, а лізингоодержувач, у свою чергу, зобов`язаний повернути лізингодавцю передане за договором майно, а саме об`єкт лізингу, яким він користувався. Суд враховує також те, що протягом усього часу виконання нікчемного правочину товариство отримувало від [PERSON] лізингові платежі (до яких входить і плата за користування предметом лізингу), користувалося ними і розпоряджалося цими грошовими коштами, а відповідно повною мірою стосовно і цих грошових коштів у ТОВ «Автокредит Плюс» виникло зобов`язання зі збереження майна без достатньої правової підстави. Судом встановлено, що у травні 2021 року позивач повернув автомобіль відповідачу. Таким чином, є усі правові підстави для повернення відповідачем на користь позивача отриманих платежів на суму 156 793 (сто п`ятдесят шість тисяч сімсот дев`яносто три ) гривні 07 копійок. Щодо судових витрат Оскільки позивача, в силу ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», звільнено від сплати судового збору, у відповідності до ст. 141 ЦПК України та пропорційно до задоволених позовних вимог з відповідача на користь держави слід стягнути судовий збір у розмірі 2 270 гривень. На підставі викладеного та

Outcome: partial