Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з даним позовом. Свої позовні вимоги мотивував тим, що 12\~червня 2021\~року приватним нотаріусом Києво-Святошинського\~районного нотаріального\~округу Грисюк\~О.В. було вчинено виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №76572, про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «Вердикт капітал» заборгованості за кредитним договором №500470463, укладеним 21 березня 2014 року між [PERSON] та АТ «Альфа-Банк». На підставі зазначеного виконавчого напису приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.\~В. 29 вересня 2021 року відкрито виконавче провадження. Позивач зазначає, що він жодних договорів з відповідачем не укладав та будь-яких зобов`язання перед ним не має. При цьому, кредитна заборгованість не є безспірною, виконавчий напис вчинений за відсутності документів, які б підтверджували безспірність заборгованості позивача. Крім того позивач зазначає, що він не отримав жодної вимоги про усунення порушення виконання зобов`язань. За таких обставин просить визнати вказаний виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 10 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду в загальному позовному провадженні та до участі у справі залучено як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача: приватного нотаріуса Грисюк О. В., приватного виконавця виконавчого округу Вінницької області Тимощука В. В. та витребувано: у приватного нотаріуса копії усіх документів, які слугували підставою для вчинення оспорюваного виконавчого напису, а у приватного виконавця матеріали виконавчого провадження. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 01 лютого 2022 року забезпечено позов шляхом зупинення стягнення на підставі оспорюваного виконавчого напису, виконавче провадження №66976160. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 07 лютого 2022 року витребувано в ТОВ «Вердикт капітал» копію документів, які надавалися останнім для вчинення оспорюваного виконавчого напису, закрите підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 24 лютого 2022 року явку позивача [PERSON] визнано обов`язковою. Правом подання відзиву на позовну заяву відповідач не скористався. Треті особи своїм пояснень не надали. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити, не заперечував щодо заочного розгляду справи. При цьому вказував, що він укладав кредитний договір з ПАТ «Альфа-Банк», який став підставою для вчинення напису, однак заборгованість по ньому стягнута за рішенням суду ще в 2015 році та виконавчий лист знаходиться на примусовому виконанні в ДВС. Колекторська ж компанія в 2021 році звернулася за вчиненням виконавчого напису. Інші учасники\~справи в\~судове засідання\~не з`явилися,\~про дату,\~час та\~місце розгляду\~справи були\~повідомлені в\~порядку,\~визначеному чинним\~законодавством. Зважаючи, що представник відповідача у судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про день, час та місце судового засідання, про причини неявки суд не повідомив, відзиву не надав, а тому суд ухвалив (без винесення окремого процесуального документа із занесенням ухвали до протоколу судового засідання) провести заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України, оскільки позивач не заперечував проти такого порядку розгляду справи. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню. Судом установлено, що 12 червня 2021 року приватним нотаріусом Києво-Святошинського районного нотаріального округу Грисюк О.В., вчинений виконавчий напис, зареєстрований в реєстрі за №76572, про стягнення з [PERSON] заборгованості за кредитним договором №500470463 від 21 березня 2014 року, укладеним ним з АТ «Альфа-Банк», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 1 від 21 червня 2016 року є ТОВ «Кредитні ініціативи», правонаступником усіх прав та обов`язків якого на підставі договору відступлення прав вимоги за кредитними договорами 2019-1КІ/ВЕСТА від 26 грудня 2018 року є ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТОХІЛЛС ВЕСТА», яке уступило отримані права та обов`язки ТОВ «Вердикт капітал» на підставі Договору відступлення права вимоги за кредитними договорами №16-01/19/1 від 16 січня 2019 року, на користь ТОВ «Кредит Капітал» за період з 16 січня 2019 року по 28 травня 2021 року на суму 84026,35 грн, з яких: 6831,82 грн прострочена заборгованість за сумою кредиту, 29 600,48 грн прострочена заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 2 849,17 грн заборгованість за комісією, 33 694,88 грн строкова заборгованість по несплаченим відсоткам за користування кредитом, 10 400 грн строкова заборгованість за штрафами і пенями, 650 грн плата за вчинення виконавчого напису. На підставі зазначеного виконавчого напису 29 вересня 2021 року приватним виконавцем виконавчого округу Вінницької області Тимощуком В.\~В. відкрито виконавче провадження №66976160. Згідно ст. 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і порядку, встановлених законом. Відповідно до ст.88 Закону України «Про нотаріат» нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Аналогічна норма закріплена і у п.3.1, 3.3 глави 16 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5. При цьому, перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. При цьому нотаріус здійснює свою діяльність у сфері безспірної юрисдикції і не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх, не вирішує по суті питань права. Тому вчинений нотаріусом виконавчий напис не породжує права стягувача на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна, а підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Мета вчинення виконавчого напису - надання стягувачу можливості в позасудовому порядку реалізувати його право на примусове виконання зобов`язання боржником. Отже відповідне право стягувача, за захистом якого він звернувся до нотаріуса, повинно існувати на момент звернення. Так само на момент звернення стягувача до нотаріуса із заявою про вчинення виконавчого напису повинна існувати й, крім того, також бути безспірною, заборгованість або інша відповідальність боржника перед стягувачем. Безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника - це обов`язкова умова вчинення нотаріусом виконавчого напису (стаття 88 Закону України «Про нотаріат»). Однак характер правового регулювання цього питання дає підстави для висновку про те, що безспірність заборгованості чи іншої відповідальності боржника для нотаріуса підтверджується формальними ознаками - наданими стягувачем документами згідно з Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів. Таким чином, вчинення нотаріусом виконавчого напису відбувається за фактом подання стягувачем документів, які згідно із відповідним Переліком є підтвердженням безспірності заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем. Однак сам по собі цей факт (подання стягувачем відповідних документів нотаріусу) не свідчить про відсутність спору стосовно заборгованості як такого. З огляду на наведене та з урахуванням приписів статей 15, 16, 18 ЦК України, статей 50, 87, 88 Закону України «Про нотаріат» захист цивільних прав шляхом вчинення нотаріусом виконавчого напису полягає в тому, що нотаріус підтверджує наявне у стягувача право на стягнення грошових сум або витребування від боржника майна. Це право існує, поки суд не встановить зворотного. Тобто боржник, який так само має право на захист свого цивільного права, в судовому порядку може оспорювати вчинений нотаріусом виконавчий напис: як з підстав порушення нотаріусом процедури вчинення виконавчого напису, так і з підстав неправомірності вимог стягувача (повністю чи в частині розміру заборгованості або спливу строків давності за вимогами в повному обсязі чи їх частині), з якими той звернувся до нотаріуса для вчиненням виконавчого напису. Тому суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону України «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Саме такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року №6-887цс17, а також постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 320/8269/15-ц (провадження № 14-83цс18), постановах Верховного Суду, зокрема від 14 березня 2019 року у справі №201/13708/16-ц (провадження № 61-25811св18), від 31 січня 2018 року у справі №285/2975/16 (провадження № 61-31641св18), які відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України повинні враховуватись при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин. Як установлено судом між позивачем та відповідачем дійсно не укладався кредитний договір. Разом з тим, як установлено судом, підставою для вчинення оспорюваного виконавчого напису став кредитний договір № 500470463, укладений 21 березня 2014 року позивачем з ПАТ «Альфа-Банк». Відповідно до вказаного договору позивачу надано в кредит 26\~014,30 грн з процентною ставкою за користування кредитом 17,99% річних строком до 24 березня 2019 року. У 2015 році у зв`язку з неналежними виконання позичальником [PERSON] своїх зобов`язань банк звернувся до суду із позовом про стягнення заборгованості, сплати відсотків, комісії, штрафу за кредитним договором № 500470463 від 21 березня 2014 року, яка станом 24 червня 2015 року (справа №127/15960/15-ц) становила 35821,24 грн, з яких: 24620,83 грн заборгованість за кредитом; 3677,31 грн заборгованість по відсотках за користування кредитом; 5723,10 грн заборгованість по комісії; 1800,00 грн заборгованість по штрафу. Вказана сума заборгованості стягнута з позичальника рішенням Вінницького міського суду Вінницької області від 05.08.2015 в справі №127/15960/15-ц, яке набрало законної сили. Виконавчий лист з приводу примусового виконанні цього рішення перебуває на виконані, ВП 50056697. Тобто, у зв`язку з невиконанням позичальником встановленого кредитним договором № 500470463 від 21 березня 2014 року обов`язку повернення кредиту частинами, банк використав передбачене ч.2 ст.1050 ЦК України право вимоги дострокового повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою, змінивши на власний розсуд умови зобов`язання щодо строку дії договору та періодичності платежів, а відтак строк виконання зобов`язання є таким, що настав. В той же час, як слідує з оспорюваного виконавчого листа, стягнення заборгованості за кредитним договором № 500470463 від 21 березня 2014 року проводиться за період з 16 січня 2019 року по 28 травня 2021 року, тобто відсотки за користування кредитними коштами, комісія та штраф нараховані після закінчення строку договору. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року в справі №202/4494/16-ц (провадження № 14-318цс18) міститься висновок про те, що право кредитодавця нараховувати проценти припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Згідно правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року в справі № 444/9519/12, після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2\~ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється, а права та інтереси кредитодавця у вказаних правовідносинах забезпечуються ч.2ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання. У постанові від 06 лютого 2019 року в справі №175/4753/15-ц Верховний Суд висловив правову позицію, що вимоги банку про стягнення процентів та пені після закінчення строку кредитування не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства. Як установлено судом, кредитор скористався своїм правом дострокового повернення всієї суми кредиту, право кредитора захищено судом та рішення суду набрало законної сили. Отже нарахування передбачених в кредитному договорі процентів та штрафу, припинилося у зв`язку з пред`явленням позовної вимоги про дострокове повернення усієї суми кредиту, що залишилася несплаченою згідно з ч.2 ст.1050 ЦК України. Вказані обставини свідчать про те, що сума, яка визначена у виконавчому написі та підлягає стягненню з [PERSON] , не є безспірною. Крім того, слід зауважити, що строк для звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису, передбачений ст. 88 Закону України «Про нотаріат», безпосередньо пов`язаний з позовною давністю, встановленою ЦК України. Загальна позовна давність установлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Отже, загальний строк для звернення стягувача до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису становить не більше трьох років з дня виникнення у стягувача права вимоги до боржника незалежно від суб`єктного складу сторін у правовідносинах. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено іншу позовну давність, виконавчий напис видається у межах цього строку. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 02 липня 2019 року в справі №916/3006/17, здійснюючи тлумачення частини другої статті 88 Закону України «Про нотаріат», дійшла висновку, що строк вчинення виконавчого напису є таким самим, що й позовна давність для звернення до суду. Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому відповідно до ч. 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Відповідно до ст. 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Початок перебігу позовної давності співпадає з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд. У разі неналежного виконання позичальником зобов`язань за кредитним договором позовна давність за вимогами кредитора про повернення кредитних коштів та процентів за користування кредитом, повернення яких відповідно до умов договору визначено періодичними щомісячними платежами, повинна обчислюватися з моменту настання строку погашення чергового платежу. Згідно зі ст. 266 ЦК України зі спливом позовної давності до основної вимоги вважається, що позовна давність спливла і до додаткової вимоги. Судом установлено, що нотаріус при вчиненні оспорюваного виконавчого напису не переконався належним чином у безспірності розміру сум, що підлягають стягненню за написом, та дотриманням стягувачем вимог закону щодо трирічного строку подання заяви про вчинення виконавчого напису з часу настання права на звернення з вимогами, з урахуванням реалізацією кредитором свого права на дострокове стягнення заборгованості, наявності рішення суду з цього приводу та його виконання в примусовому порядку, чим порушені норми ст. 88 Закону України «Про нотаріат». Слід також зазначити, що відповідач не надав доказів того, що позивач отримав вимогу про усунення порушень за кредитним договором, а отже позивач був позбавлений можливості подати нотаріусу заперечення щодо вчинення виконавчого напису або висловити свою незгоду з письмовою вимогою про сплату боргу чи повідомити про наявність спору між ним та відповідачем щодо суми заборгованості. За таких обставин у приватного нотаріуса об`єктивно були відсутні підстави для стягнення заборгованості за кредитним договором шляхом видачі виконавчого напису. Враховуючи вищенаведене, суд дійшов висновку, що вказаний виконавчий напис підлягає визнанню таким, що не підлягає виконанню, а позов - задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 1362 грн (908,00 грн + 454,00 грн.). На підставі викладеного,

Outcome: approved