Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

21.09.2021 року до Оратівського районного суду Вінницької області з Верховного Суду надійшла для розгляду справа № 802/1588/17-а за позовом [PERSON] до державного реєстратора Липовецької міської ради Вінницької області Чернюк Людмили Михайлівни, Липовецької міської ради Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача СФГ «Юлія», ТОВ «ДСП Відродження» про визнання неправомірним та скасування рішення, для розгляду за підсудністю, оскільки предметом спору у даній справі є дії відповідача, що стосувалися об`єкту нерухомого майна, а саме земельної ділянки, розташованої на території Фронтівської сільської ради Оратівського району Вінницької області. В обґрунтування позову зазначено, що 01.11.2011 року між матір`ю позивача [PERSON] (власником земельної ділянки) та ТОВ "ДСП "Відродження" укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,7000 га кадастровий №0523185800:02:002:0766, розташованої на території Фронтівської сільської ради, Оратівського району Вінницької області строком дії на 5 років. 13.09.2012 року вказаний договір зареєстровано у відділі Держкомзему Оратівського району Вінницької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №052310004006465. 06.02.2017 року державним реєстратором Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області Чернюк Л.М. до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис №18902340 про державну реєстрацію договору оренди землі від 21.01.2017 року, укладеного між [PERSON] та [INFO] " на земельну ділянку кадастровий №0523185800:02:002:0766. При цьому, підставою для внесення цього запису стало рішення про державну реєстрацію №33752903 від 08.02.2017 року, яким зареєстровано право власності. 06.02.2017 року [PERSON] подано заяву про реєстрацію права власності на земельну ділянку кадастровий №0523185800:02:002:0766 за [PERSON] на підставі довіреності від 02.11.2016 виданої СФГ "Юлія". За наслідком розгляду поданої заяви державним реєстратором прийнято рішення №33752903 від 08.02.2017 року про реєстрацію права власності на земельну ділянку із кадастровим номером №0523185800:02:002:0766, розташованої на території Фронтівської сільської ради, Оратівського району Вінницької області за [PERSON] . [INFO] [PERSON] померла та [INFO] право власності на земельну ділянку на підставі свідоцтва про право на спадщину перейшло до позивача [PERSON] . В липні 2017 року позивачу стало відомо, що між [PERSON] та СФГ "Юлія" укладено договір оренди землі вищевказаної земельної ділянки, відомості про реєстрацію якого внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у формі запису за №18902340 від 06.02.2017. На підставі викладеного, з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 20.12.2021 року, представник позивача адвокат Варцаба С.А. просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір оренди землі, укладений 21 січня 2017 року між [PERSON] , яка померла у вересні 2016 року, та Селянським (фермерським) господарством «Юлія» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0523185800:02:002:0766, про що зроблено запис про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) земельної ділянки за номером 33752903 від 08.02.2017 року. Ухвалою суду від 23.09.2021 року справу № 802/1588/17-а прийнято до провадження, справу вирішено розглядати за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання на 21.10.2021 року. Судове засідання, призначене на 21.10.2021 року, не відбулось та було відкладено на 25.11.2021 року, у зв`язку з відпусткою судді. Ухвалою суду від 25.11.2021 року замінено відповідачів у справі № 802/1588/17-а Липовецьку міську раду Вінницької області, державного реєстратора Липовецької міської ради Вінницької області Чернюк Людмилу Михайлівну на належного відповідача Селянське (фермерське) господарство «Юлія», виключено із складу третіх осіб у справі № 802/1588/17-а СФГ «Юлія», у зв`язку із заміною на відповідача по справі. Також протокольною ухвалою, постановленою в судовому засіданні 25.11.2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, задоволено клопотання представника відповідача адвоката Панасюк Н.А. про розгляд справи спочатку та розгляд підготовчого судового засідання було відкладено на 28.12.2021 року. 20.12.2021 року до суду надійшла заява представника позивача, адвоката Варцаби С.А. про зміну предмета позову, згідно якої просить суд визнати недійсним з моменту укладення договір оренди землі, укладений 21 січня 2017 року між [PERSON] , яка померла у вересні 2016 року, та Селянським (фермерським) господарством «Юлія» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0523185800:02:002:0766, про що зроблено запис про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) земельної ділянки за номером 33752903 від 08.02.2017 року. Ухвалою суду від 28.12.2021 року заяву представника позивача адвоката Варцаби С.А. від 20.12.2021 року (вх. № 3667/21 Вх від 20.12.2021 р.) про зміну предмета позову прийнято до розгляду та долучено до матеріалів справи № 802/1588/17-а. Продовжено строк підготовчого провадження у справі № 802/1588/17-а на тридцять днів з ініціативи суду та відкладено розгляд підготовчого судового засідання на 26.01.2022 року. Ухвалою суду від 26.01.2022 року відкладено розгляд підготовчого судового засідання цивільної справи № 802/1588/17-а на 24 лютого 2022\~року. Судове засідання, призначене на 24.02.2022 року, було відкладено на 30.03.2022 року, за клопотанням представника відповідача адвоката Панасюк Н.А. Ухвалою суду від 30.03.2022 року закрито підготовче провадження у справі №802/1588/17-а, призначено справу до судового розгляду по суті на 28.04.2022 року, в судове засідання викликано сторони. Судове засідання, призначене на 28.04.2022 року, було відкладено на 01.06.2022 року, за клопотанням представника відповідача адвоката Панасюк Н.А. Позивач [PERSON] , будучи належним чином повідомленим про день, час і місце розгляду справи, в судове засідання, призначене на 01.06.2022 року, не з`явився, заяв та клопотань суду не подав. ТОВ «ДСП Відродження», будучи належним чином повідомленим про час, день та місце судового засідання, в судове засідання 01.06.2022 року не з`явилось, повноважного представника до суду не направило, жодних заяв чи клопотань від нього не надходило. В судовому засіданні 01.06.2022 року представник позивача адвокат Варцаба С.А. позовні вимоги підтримав у повному обсязі з підстав, викладених у позові від 30.08.2017 року з урахуванням заяви про зміну предмету позову від 20.12.2021 року, просив суд визнати недійсним з моменту укладення договір оренди землі, укладений 21 січня 2017 року між [PERSON] , яка померла у вересні 2016 року, та Селянським (фермерським) господарством «Юлія» щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0523185800:02:002:0766, про що зроблено запис про державну реєстрацію іншого речового права (права оренди) земельної ділянки за номером 33752903 від 08.02.2017 року. Зазначив, що на сьогоднішній день, у зв`язку з розглядом даної справи в адміністративних судах було скасовано державну реєстрацію права оренди земельної ділянки, належної позивачу, та земельна ділянка була повернута позивачу. Однак при укладенні 21.01.2017 року договору оренди землі було недодержано в момент вчинення правочину сторонами вимог, які встановлені ч. 3 ст. 203 ЦК України, зокрема, було відсутнє волевиявлення учасника правочину, оскільки спірний договір оренди землі було укладено після смерті власника земельної ділянки що, відповідно до ч. 1 ст. 215 ЦК України є підставою недійсності правочину. Представник відповідача адвокат Панасюк Н.А. позовні вимоги не визнала, просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки позивачем обрано невірний спосіб захисту свого порушеного права. Зазначила, що на сьогоднішній день відсутні обставини, які порушують права позивача, оскільки СФГ «Юлія» земельною ділянкою не користувалося та на даний час не користується, земельна ділянка повернута, а також вказала, що станом на сьогоднішній день за СФГ «Юлія» не зареєстровано право оренди на земельну ділянку, належну позивачу. Суд, заслухавши пояснення представника позивача адвоката Варцаби С.А. та представника відповідача адвоката Панасюк Н.А., розглянувши матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Державного акту на право власності на земельну ділянку серії ВН № 189532, [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,7000 га, яка розташована на території Фронтівської сільської ради Оратівського району Вінницької області, цільове призначення земельної ділянки: для ведення особистого селянського господарства, кадастровий номер земельної ділянки: 0523185800:02: 002:0766. 01.11.2011 року між [PERSON] та ТОВ "ДСП "Відродження" укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,7000 га кадастровий №0523185800:02:002:0766, розташованої на території Фронтівської сільської ради, Оратівського району Вінницької області строком дії на 5 років. 13.09.2012 року вказаний договір оренди зареєстровано у відділі Держкомзему Оратівського району Вінницької області, про що у Державному реєстрі земель вчинено запис №052310004006465. [INFO] [PERSON] померла в м. Монастирище Монастирищенського району Черкаської області, про що 20.09.2016 року складено відповідний актовий запис № 11, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 20.09.2016 року, виданим виконавчим комітетом Фронтівської сільської ради Оратівського району Вінницької області. Відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом НМЕ 807168 від 28.07.2017 року, [PERSON] отримав вказане свідоцтво на земельну ділянку площею 1,7000 га, кадастровий номер 0523185800:02:002:0766, розташовану на території Фронтівської сільської ради Оратівського району Вінницької області, належну [PERSON] , яка померла [INFO] . При цьому, 21.01.2017 року між [PERSON] та СФГ "Юлія" укладено договір оренди земельної ділянки загальною площею 1,7000 га кадастровий №0523185800:02:002:0766, розташованої на території Фронтівської сільської ради, Оратівського району Вінницької області строком дії на 7 років. 06.02.2017 року відомості про договір оренди землі від 21.01.2017 року, укладений між [PERSON] та СФГ «Юлія», внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у формі запису за №18902340. Як встановлено судом, постановою Вінницького окружного адміністративного суду від 13.10.2017 року по справі № 802/1588/17-а за позовом [PERSON] до державного реєстратора Липовецької міської ради Вінницької області Чернюк Людмили Михайлівни, Липовецької міської ради Вінницької області, треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору, на стороні відповідача СФГ «Юлія», ТОВ «ДСП Відродження» про визнання неправомірним та скасування рішення позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано запис вчинений державним реєстратором Липовецької міської ради Липовецького району Вінницької області Чернюк Л.М. від 06.02.2017 за № 18902340 про реєстрацію права оренди земельної ділянки з кадастровим номером 0523185800:02:002:0766. В решті позовних вимог відмовлено. 14.11.2017 року ухвалою Вінницького апеляційного адміністративного суду у справі №802/1588/17-а постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13.10.2017 року залишено без змін. 17.05.2021 року постановою Верховного Суду постанову Вінницького окружного адміністративного суду від 13.10.2017 року та ухвалу Вінницького апеляційного адміністративного суду від 14.11.2017 року скасовано. Провадження у справі № 802/1588/17-а закрито. Роз`яснено позивачу право протягом десяти днів з дня отримання постанови звернутися з заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією. 11.06.2021 року ухвалою Верховного Суду справу № 802/1588/17-а передано до Оратівського районного суду Вінницької області. Таким чином, оскільки договір оренди землі від 21.01.2017 року укладено після смерті власника земельної ділянки, позивач просив визнати вказаний договір оренди землі недійсним з моменту його укладення. Визначаючись щодо встановлених обставин та спірних правовідносин, суд керується наступним. Відповідно до ч.\~1\~ст.\~4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 11\~ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно ч.\~1 ст.\~15\~ЦК України кожна особа має право на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист: прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (частина перша статті 55). Відповідно до частини другої статті 16\~ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тлумачення вказаних норм дозволяє зробити висновок, що для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити, які права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачами і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Згідно із частиною першою статті 202\~ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (частина четверта цієї ж статті). Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів).У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Стаття 203 ЦК України визначає загальні вимоги, додержання яких є необхідним для чинності правочину. Так, відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Згідно з ч. 1 ст. 30 ЦК України цивільною дієздатністю фізичної особи є її здатність своїми діями набувати для себе цивільних прав і самостійно їх здійснювати, а також здатність своїми діями створювати для себе цивільні обов`язки, самостійно їх виконувати та нести відповідальність у разі їх невиконання. Однією із підстав припинення цивільної дієздатності є смерть особи. Як встановлено судом, на момент укладення договору оренди землі від [INFO] [PERSON] померла, цивільною дієздатністю наділена не була і висловлювати своє волевиявлення на укладення правочину не могла. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно з ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Як роз`яснено у пунктах 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 6 листопада 2009 року № 9 «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам відповідно до статті 215 ЦК України необхідно розмежовувати види недійсності правочинів: нікчемні правочини якщо їх недійсність встановлена законом (частина перша статті 219, частина перша статті 220, частина перша статті 224 ЦК України, тощо), та оспорювані якщо їх недійсність прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує їх дійсність на підставах, встановлених законом (частина друга статті 222, частина друга статті 223, частина перша статті 225 ЦК України, тощо). Нікчемний правочин є недійсним через невідповідність його вимогам закону та не потребує визнання його таким судом. Оспорюваний правочин може бути визнаний недійсним лише за рішенням суду. Відповідно до статей 215, 216 ЦК України суди розглядають справи за позовами: про визнання оспорюваного правочину недійсним і застосування наслідків його недійсності, про застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Таким чином оспорюваний правочин є недійсним в силу визнання його судом, а нікчемний в силу припису закону. У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 145/2047/16-ц (провадження № 14-499цс19) Велика Палата Верховного Суду зазначила, що якщо сторони не досягли згоди з усіх істотних умов, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує частинам другій, третій статті 215 ЦК України, висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. Разом із тим Велика Палата Верховного Суду констатує, що у випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним, шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірних договорів у мотивувальній частині судового рішення. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення та забезпечити поновлення порушеного права. Метою доказування є з`ясування дійсних обставин справи. Обов`язок доказування покладається на сторін, суд не може збирати докази за власною ініціативою. Статтею 81\~ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.\~76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно зі ст.\~77\~ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Таким чином, аналізуючи зазначені норми процесуального та матеріального права, правові висновки Верховного Суду, дослідивши наявні у справі докази, що мають значення для правильного вирішення спору по суті суд доходить висновку, що спірний договір оренди землі від 21.01.2017 року є неукладеним (нікчемним). Згідно ч. 2 ст. 215 ЦК України, оскільки нікчемний договір оренди є недійсним в силу закону, визнання такого правочину недійсним судом не вимагається, а тому суд відмовляє у задоволенні позову, оскільки визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, так як не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним у силу закону. Такий спосіб захисту цивільних прав та інтересів, як визнання правочину недійсним, застосовується до оспорюваних правочинів. Викладене узгоджується з правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 04.06.2019 у справі № 916/3156/17 (провадження № 12-304гс18), від 10.04.2019 у справі № 463/5896/14-ц (провадження № 14-90 цс 19) та у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 31.03.2021 у справі № 138/434/19 в частині визнання правочину недійсним. При цьому, суд відзначає, що доводи та пояснення представника позивача не спростовують висновків суду та не можуть впливати на законність судового рішення. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа "Серявін проти України", § 58, рішення від 10 лютого 2010 року). Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд враховує наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача;\~3)\~у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. В зв`язку з відмовою в задоволенні позовних вимог в повному обсязі, судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору, до стягнення з відповідача не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed