Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

05 лютого 2019 року [PERSON] звернулась до суду із позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Свої вимоги позивач мотивує тим, що вона з 20 грудня 1999 року перебуває у зареєстрованому шлюбі із відповідачем [PERSON] який зареєстрований виконавчим комітетом Папужинської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, про що зроблено актовий запис №3. В період шлюбу, за спільні кошти позивача та відповідача на підставі договору купівлі-продажу автомобіля від 18 жовтня 2011 року набуто спірне майно - придбано автомобіль Renault Logan (90L) 2011 року випуску, комплектація Ambiance 1.4 л 75 л.с. MKП-5R (LID 14075 4С) білого кольору, вартість якого становила 101550 грн. Згідно звіту про оцінку транспортного засобу від 10 квітня 2017 року ринкова вартість вказаного транспортного засобу, станом на дату оцінки становила 248219 грн.90 коп. Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя сторонами не досягнуто. Посилаючись на вказані обставини, позивач\~ звернулася до суду з даним позовом, в якому просила визнати об`єктом спільної власності подружжя автомобіль Renault Logan (90L) 2011 року випуску, комплектація Ambiance 1.4 л 75 л.с. MKП-5R (LID 14075 4С) білого кольору, стягнути з відповідача 1/2 частину вартості вказаного автомобіля в розмірі 124 050 грн. та стягнути з відповідача понесені судові витрати. З урахуванням уточнених в ході розгляду справи позовних вимог позивач просила суд визнати об`єктом спільної власності подружжя автомобіль Renault Logan (90L) 2011 року випуску, стягнути з відповідача 1/2 частину вартості вказаного автомобіля в розмірі 75 000 грн. та стягнути з відповідача понесені судові витрати. 12 березня 2019 року ухвалою судді Опалинської О.П. відкрито провадження у вказаній справі та вирішено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження. Ухвалами суду від 26 липня 2019 року та від 16 жовтня 2019 року по справі було призначено судову автотоварознавчу експертизу, провадження по справі зупинено. 11 листопада 2019 року до суду надійшов висновок експерта №101\~ від 07 листопада 2019\~ року, відтак ухвалою судді від 11 листопада 2019 року провадження по справі відновлено.\~ Ухвалою суду від 01 червня 2020 року закрито підготовче провадження та призначено судовий розгляд справи по суті. Ухвалою суду від 21 січня 2021 року по справі призначено повторну судову автотоварознавчу експертизу, провадження по справі зупинено. 13 вересня 2021 року до суду надійшло повідомлення т.в.о. завідувача Черкаського відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз О. Мамчура №54/21-23 від 06 вересня 2021 року про повернення матеріалів цивільної справи без виконання експертизи в зв`язку з несплатою рахунку № 2347 від 05 липня 2021 року, відтак ухвалою судді від 23 вересня 2021 року провадження по справі відновлено. На підставі розпорядження керівника апарату Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 29 вересня 2021 року №435, повторним автоматизованим розподілом судової справи між суддями вказана цивільна справа передана на розгляд судді Прилуцькому В.О. 01 жовтня 2021 року ухвалою судді Прилуцького В.О. цивільну справу за вказаним позовом прийнято до свого провадження та, в зв`язку зі зміною складу суду, вирішено розгляд справи по суті проводити повторно. Позивач та її представник адвокат Геріх М.А. у судове засідання не з`явилися,\~ однак представник позивача звернувся до суду з заявою, в якій просить розгляд справи проводити без участі позивача та її представника, а також зменшив позовні вимоги та просив стягнути з відповідача на користь позивача 1/2 частину вартості автомобіля Renault Logan (90L) 2011 року випуску, в розмірі 75 000 грн. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, однак звернувся до суду з письмовим клопотанням про розгляд справи без його участі, позов визнав повністю та зазначив, що згоден відшкодувати позивачу вартість 1/2 частини спірного автомобіля в розмірі\~ 75 000 грн. Згідно ч.1, 4 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Враховуючи, що визнання позову відповідачем не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд вважає доцільним ухвалити рішення по справі. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились то фіксація судового засідання не здійснювалась. Вивчивши матеріали справи та дослідивши письмові докази, судом встановлено наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Згідно з положеннями ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Як передбачено ч.1 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. А у відповідності з ч.1 ст. 16 ЦК України та ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Судом встановлено, що з 20 грудня 1999 року сторони перебувають в зареєстрованому шлюбі, який зареєстрований виконавчим комітетом Папужинської сільської ради Тальнівського району Черкаської області, про що зроблено актовий запис №3, вказане підтверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] (а.с. 5). Згідно договору купівлі-продажу автомобіля від 18 жовтня 2011 року під час перебування у шлюбі, сторонами за спільні кошти було набуто майно, а саме автомобіль Renault Logan (90L) 2011 року випуску, комплектація Ambiance 1.4 л 75 л.с. MKП-5R (LID 14075 4С) білого кольору, вартість якого становила 101550 грн. (а.с. 6-9). Зазначена обставина визнається сторонами, а тому в силу положення ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню в судовому засіданні. Згідно частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. При тому, що не має значення за ким зареєстровано таке майно, оскільки спільна сумісна власність розповсюджується на майно і у тому випадку, коли право власності на нього майно зареєстровано лише за одним з подружжя. Згідно з пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання шлюбу недійсним та поділ спільного майна подружжя» судам роз`яснено, що при поділі майна враховують також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї, як це визначено частиною четвертою статті 65 СК України. Таким чином, при розподілі майна подружжя між подружжям буде поділено не тільки майно, яке належить їм на праві спільної сумісної власності, а і борги подружжя (кредити і т. д.) та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Крім того, за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України визначено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно частини першої статті 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до статті 71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено угодою між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Відповідач в поданій до суду заяві визнав, що спірний автомобіль є об`єктом спільної сумісної власності подружжя та надав згоду відшкодувати позивачу вартість 1/2 частини спірного автомобіля в розмірі\~ 75 000 грн. У Рішенні Конституційного Суду України від 19 вересня 2012 року у справі за конституційним зверненням приватного підприємства «ІКІО» щодо офіційного тлумачення положення частини першої статті 61 СК України №1-8/2012 (№ 17-рп/2012), яким встановлено, зокрема, що основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу). Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (частина перша статті 61 Кодексу). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у статті 69 Кодексу. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 Кодексу), або реалізується через виплату грошової чи матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України). Така правова позиція викладена в постанові КЦС ВС від 27.02.2019 у справі № 464/7011/16-ц (61-12168св18). З огляду на вищевикладене, з урахуванням позиції позивача та визнанням позовних вимог відповідачем, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя слід задовольнити в повному обсязі. Відповідно до ст. ст. 141, 142 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Звертаючись до суду з вказаним позовом, позивачем було сплачено судовий збір в розмірі 1241грн. 10 коп., що підтверджується відповідною квитанцією від 26 січня 2019 року. Враховуючи, що відповідач до початку розгляду справи по суті визнав позовні вимоги, позивачу необхідно повернути з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, а саме: 620 грн.55 коп. Крім того, приймаючи до уваги, що позовні вимоги підлягають задоволенню у повному обсязі, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 620 грн.55 коп. Така сума є різницею між розміром сплаченого позивачем судового збору та його частиною, яка підлягає поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі ст.ст.60, 63, 69, 70, 71 Сімейного Кодексу України, ст.ст.364, 365, 368, 370, 372 ЦК України, та

Outcome: approved