Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом та просить суд стягнути з відповідача на його користь 55163,49 грн. безпідставно набутих коштів. В обґрунтування позову посилається на те, що 13.03.2010 року між позивачем та відповідачем було укладено кредитний договір шляхом підписання позивачем анкети-заяви №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку. 11 березня 2021 року Орджонікідзевським міським судом ухвалено заочне рішення по справі №184/195/21 за позовом Акціонерного товариства «Комерційний Банк Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором, яким позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» були задоволені. Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.11.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] на заочне рішення Орджонікідзевського міського суду задоволено частково. В силу положень ст. 1073 ЦК України покладає на AT КБ «Приватбанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта, однак після набрання чинності постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.11.2021 року відповідач неправомірно стягнуті кошти на рахунок позивача не повернув. Тому позивач вимушений звернутись з даним позовом до суду. Позивач та його представник в судове засідання не з`явились, але надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги\~підтримують у повному обсязі та просять їх задовольнити. Надали відповідь на відзив, в якому посилаються на те, що суд апеляційної інстанції чітко вказав, що здійснював розрахунок заборгованості [PERSON] перед банком, виходячи із використаних [PERSON] коштів (тих, які він знімав у банкоматі чи самостійно здійснював оплати комунальних послуг і т.д., тобто коштів, використання яких було чітко пов`язане із волевиявленням їх використання самого [PERSON] . При цьому суд також зазначає, що частину використаних коштів [PERSON] повернув, суд врахував саме ті кошти, які [PERSON] самостійно вніс на свій рахунок (чи то шляхом поповнення з інших карт, чи то через термінал чи касу банку). Про врахування відсотків в даному випадку не йдеться - тільки видатки і поповнення. Далі суд вказує, що відсотки нараховувалися і списувалися банком з рахунку [PERSON] без договірних умов, без урахування волевиявлення [PERSON] , самостійно банком. Маніпулюючи фактами і висновками, викладеними у Постанові Дніпровського апеляційного суду від 23.11.2021 року, банк свідомо вводить суд в оману, заперечуючи проти неправомірного нарахування і списання відсотків. Проте банк у своєму ж відзиві зазначає про те, що первинним фінансовим документом є виписка по рахунку [PERSON] (яку він жодним чином від суду не приховував і надав як додаток до позову), яка повністю спростовує заперечення банку про те, що «Згідно банківської практики списання відсотків за користування кредитного ліміту у всіх виписках є лише нарахуваннями відсотків, тобто якби дійсно з якогось рахунка клієнта були списані його власні кошти, то й у виписці у стовпчику «Залишок після операції» загальна сума заборгованості зменшувалася у порівнянні з попередньою сумою за попередньою датою, а в нашому випадку, розмір боргу лише збільшувався, тобто Банк жодних коштів не отримував від клієнта/позивача». Адже сама виписка містить зовсім протилежну інформацію - графа «деталі операції» містить записи: «списання відсотків за використання кредитного ліміту». Отже, словосполучення «згідно банківської практики» не має жодного правового значення, бо первинним фінансовим документом є саме виписка, а не її вільне тлумачення банком. Крім того, зазначаю, що банк свідомо вчиняв протиправні дії - нараховував і списував відсотки поза договірними умовами, і наразі цього не заперечує, адже посилається на практику Верховного Суду у подібних справах до ПриватБанка, коли суди відмовляють Банку у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за процентів. Тобто, достовірно знаючи, що суди відмовляють у стягненні з позичальників нарахованих банком відсотків, все ж нараховував і списував ці кошти з рахунку. Щодо застосування позовної давності у спорі, то заява про застосування позовної давності, подана відповідачем, не підлягає задоволенню, з огляду на наступне. 11.03.2021 року Орджонікідзевським міським судом ухвалено рішення по справі №184/195/20 за позовом Акціонерного товариства «Комерційний Банк Приватбанк» до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. 09.08.2021 року він ознайомився з матеріалами справи та отримав копію судового рішення. Раніше отримати інформацію про наявність будь-якого судового рішення не міг, оскільки за адресою, вказаною у виконавчому документі: [ADDRESS] на час ухвалення судового рішення жодних процесуальних документів не отримував. В матеріалах справи міститься конверт з повідомленням та довідкою з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», на заочне рішення ним подано заяву про його перегляд. В матеріалах справи №184/195/20 містився розрахунок заборгованості банку, а також виписка по рахунку, як первинний фінансовий документ. З цими документами [PERSON] ознайомився 09.08.2021р. До цього часу він не знав про безпідставне, неправомірне нарахування і списання банком відсотків, адже розраховував на правомірну поведінку з боку банку. Банк не заперечує, що йому достовірно відомо про існування позиція встановлена також Великою Палатою Верховного суду у Постанові від 03.07.2019 року у справі №342/180/17, відповідно до якої Приватбанку суди відмовляють у задоволенні позовів до позичальників в частині стягнутих відсотків. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права. Але Приватбанк, ігноруючи висновки Верховного Суду, в січні 2021 року звернувся до Орджонікідзевського міського суду з позовом про стягнення з нього заборгованості, включаючи і безпідставно нараховані і списані відсотки за тілом кредиту. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. [PERSON] довідався про порушення свого права 09.08.2021р., коли ознайомився в суді з матеріалами позовної заяви банку про стягнення заборгованості. Навіть якщо врахувати, що перебіг позовної давності у даному спорі починається з дня звернення Банку до суду (фактично - заявлене порушення), то це січень 2021 року, і трирічний термін для звернення [PERSON] за захистом своїх порушених прав не сплинув. А відтак, перебіг позовної давності до вимоги про стягнення безпідставно набутих банком коштів (нарахованих і списаних відсотків) починається саме з цієї дати - 09.08.2021р. Постанова Дніпровського апеляційного суду від 23.11.2021 року лише підтвердила наявність порушення з боку банку і встановила те, на що [PERSON] посилався у заяві про перегляд заочного рішення Орджонікідзевського міського суду. Таким чином, заява про застосування позовної давності, подана банком у справі, що розглядається, на їх думку є лише способом уникнути виконання зобов`язання банку по повернення безпідставно набутих коштів. Обов`язок з повернення цих коштів покладений на банк ст. 1073 ЦК України. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, надав відзив на позов, в якому посилається на те, що позивач бажає стягнути з Банка кошти, які згідно рішення суду по цивільній справі №184/195/21 ним як клієнтом не були сплачені до Банка, бо ці кошти Дніпровський апеляційний суд по цивільній справі №184/195/21 повністю зарахував до погашення тіла кредиту, чим й скасував сплату [PERSON] цих процентів і суд визнав незаконність як нарахування, списання, так й стягнення заборгованості за процентами. Так, 23.11.2021 року Дніпровським апеляційним судом прийнята постанова суду по цивільній справі №184/195/21 за позовом ПриватБанка до [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором №б/н від 13.03.2010 року, яким було зазначено, що «загальний розмір використаних відповідачем за період з 13.03.2010 року по 08.12.2020 року кредитних коштів становить 96940,80 грн., при цьому відповідач повернув 81557,28 грн. в рахунок погашення отриманих ним кредитних коштів, що свідчить про те, що відповідач має зобов`язання перед позивачем з повернення кредитних коштів у розмірі 15383,52 грн., виходячи з фактичного використання позичальником кредитних коштів, які не повернуто станом на час звернення позивача до суду з даним позовом (96940,80 грн. 81557,28 грн. = 15383,52 грн.)». Таким чином, судом апеляційної інстанції здійснений взаємозалік та взаємозарахування всіх отриманих клієнтом кредитних коштів від Банка та всіх повернутих/погашених клієнтом Банку, тобто жодних коштів Банк не винен своєму клієнту/ [PERSON] . Навпаки, вказаним рішенням суду стягнуто з [PERSON] на користь ПриватБанка заборгованість за договором в сумі 15 383,52 грн. Щодо процентів та комісії судом апеляційної інстанції зазначено, що «… колегією суддів при проведенні власного розрахунку заборгованості відповідача за простроченим тілом кредиту, відповідно до виписки з рахунку відповідача (т.1 а.с.5-31), враховані лише фактичні витрати відповідача, які останній здійснював за допомогою виданої йому позивачем кредитною карткою, та в рахунок заборгованості за простроченим тілом кредиту колегією суддів не враховувалось списання відсотків за користування кредитним лімітом та щомісячну комісію за обслуговування картки, оскільки між сторонами не було погоджено розмір відсотків за користування кредитним лімітом та щомісячну комісію за обслуговування картки, у зв`язку з чим колегія суддів вважає такими, що заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги про те, що позивачем по справі, без достатніх на те правових підстав, було стягнуто з нього шляхом списання з карткового рахунку нарахованих банком відсотків в загальній сумі 55163,49 грн., розмір яких сторонами не був погоджений, як і не було погоджено порядок їх списання.» Таким чином, суд апеляційної інстанції лише підтвердив загальновідому правову позицію Верховного Суду у подібних справах ПриватБанка, коли суди відмовляють Банку у задоволенні позовних вимог щодо стягнення заборгованості за процентів, бо розмір процентної ставки не погоджений сторонами та кошти, які направлялися Банком на погашення процентів та комісії і суд у цій справі самостійно шляхом взаємозаліку зарахував їх на погашення тільки тіла кредиту. Так, Дніпровський апеляційний суд у постанові суду по цивільній справі №184/195/21 підтвердив неправомірність нарахування, списання процентів та стягнення боргу за процентами і всі кошти сплачені [PERSON] в загальній сумі 55163,49 грн., які до подання позову були враховані банком під час загального підрахунку заборгованості за договором (тілом кредиту, процентами), самим судом враховані до суми 81557,28 грн., а тому суд і здійснив такий підрахунок (96940,80 грн. 81557,28 грн. = 15383,52 грн.). Якби дійсно, як вважає [PERSON] , Дніпровський апеляційний суд у постанові суду по цивільній справі №184/195/21 встановив «сплату» ним процентів в сумі 55163,49 грн., то суд би зарахував цю суму додатково до дійсно сплачених коштів 81557,28 грн. та здійснив би зовсім інший підрахунок: 96940,80 грн. 81557,28 грн. 55163,49 грн., але цього не було зроблено. Де-факто та де-юре, вищевказане рішення суду надало можливість [PERSON] протягом більше 10 років не сплачувати Банку проценти та комісію, тобто отримати безпроцентний кредит. Однак, [PERSON] свій борг перед Банком за процентами в сумі 55163,49 грн. забажав стягнути на свою користь, тобто вже пораховану у рішенні суду сплату ним коштів вдруге порахувати та стягнути з банка. Згідно банківської практики словосполучення «списання відсотків за користування кредитного ліміту» у всіх виписках є лише нарахуваннями відсотків, тобто якби дійсно з якогось рахунка клієнта були списані його власні кошти, то й у виписці у стовпчику «Залишок після операції» загальна сума заборгованості зменшувалася у порівнянні з попередньою сумою за попередньою датою, а в нашому випадку, розмір боргу лише збільшувався, тобто Банк жодних коштів не отримував від клієнта/позивача. Отже, ці «списання відсотків» є звичайними нарахуваннями процентів та збільшенням заборгованості клієнта за процентами. Так само, щодо нарахування комісії, збільшується лише заборгованість клієнта за комісією, а не відбувається її безакцептне списання/сплата. Для розуміння правової природи та походження вищевказаних коштів надаємо виписку за договором, яка є належним та допустимим доказом по справі, бо виписка є первинним бухгалтерським документом. Так, банківська виписка має статус первинного документу, що підтверджено Переліком типових документів, що створюються під час діяльності державних органів та органів місцевого самоврядування, інших установ, підприємств та організацій, із зазначенням строків зберігання документів, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 12.04.2012 р. № 578/5. Відповідно до п. п. 5.1, 5.4, 5.5, 5.6 Положення про організацію операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ №254 від 18.06.2006р. інформація, що міститься в первинних документах, систематизується в регістрах синтетичного та аналітичного обліку. Регістри синтетичного та аналітичного обліку ведуться на паперових носіях або в електронній формі. Запис у регістрах аналітичного обліку здійснюється лише на підставі відповідного санкціонованого первинного документа (паперового або електронного). Особові рахунки є регістрами аналітичного обліку, що вміщують записи про операції, здійснені протягом операційного дня. Форма особових рахунків затверджується банком самостійно залежно від можливостей програмного забезпечення. Виписки з особових рахунків клієнтів є підтвердженням виконаних за день операцій і призначаються для видачі або відсилання клієнту. Аналогічна за змістом норма закріплена у п. 62 Положення про організацію бухгалтерського обліку, бухгалтерського контролю під час здійснення операційної діяльності в банках України, затвердженого Постановою Правління НБУ від 04.07.2018р. №75. До вищевказаного висновку також дійшов Верховний Суд у постанові від 16.09.2020 року по справі №200/5647/18 (провадження №61-9618св19), у постанові від 20.10.2020 року у справі №456/3643/17, у постанові від 28.10.2020 року у справі №760/7792/14-ц. До того ж, самостійною окремою правовою підставою для відмови позивачеві у задоволенні його позовної заяви є пропуск ним строку позовної давності, бо відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Так, позивач звернувся до суду з цією позовною заявою лише у лютому 2022 року, але позивач бажає стягнути несплачені ним кошти в рахунок погашення процентів за період з 13.03.2010р. по 08.12.2020р., бо ці кошти Дніпровський апеляційний суд по цивільній справі №184/195/21 повністю зарахував до погашення тіла кредиту, тобто з пропуском трирічного строку позовної давності [PERSON] звернувся до суду. Лише у випадку, якби [PERSON] дійсно сплатив би проценти банку, то він мав би тоді право на повернення лише коштів, сплачених ним за період з лютого 2019р. по лютий 2022р., а не починаючи з березня 2010р. «Неправомірна» щомісячна сплата процентів є триваючим правопорушенням, яке має позовну давність і до якої повинно бути застосована позовна давність у три роки. В порядку ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Щодо судових витрат, АТ КБ «ПРИВАТБАНК» вважає, що попередній розрахунок суми судових витрат, які позивач поніс та які очікує понести у зв`язку із розглядом справи є безпідставним, суттєво перебільшеним, бездоказовим, необґрунтованим, а тому не підлягає задоволенню в будь-якому випадку. Розрахунок судових витрат Позивача повністю не відповідає вимогам ст. 137 ЦПК України, бо цією статтею зазначено наступне. Витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У справі відсутні будь-які докази щодо реальної сплати позивачем будь яких коштів за послуги адвоката, а тому просимо суд під час винесення рішення, у випадку задоволення позову, врахувати всі вищевказані обставини та зменшити ці витрати у порядку ст. 137 ЦПК України, врахувавши лише докази, які підтверджують реальну/дійсну сплату ним цих сум по цій справі, а також врахувати ціну позову, час, витрачений адвокатом на виконання відповідних робіт/надання послуг та обсяг наданих адвокатом послуг. У зв`язку з неявкою в судове засідання всіх осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідив матеріали справи і оцінив їх в сукупності, прийшов до висновку, що заявлені позивачем позовні вимоги обґрунтовані, знайшли своє підтвердження та підлягають задоволенню в повному обсязі за наступних підстав. Відповідно до ст.ст.15, 16 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами ст.12\~ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.76\~ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст.81\~ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч.5 ст.81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 13.03.2010 року між [PERSON] та АТ КБ «ПРИВАТБАНК» було укладено кредитний договір шляхом підписання позивачем анкети-заяви №б/н у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку (а.с.7). Згідно постанови Дніпровського апеляційного суду від 23 листопада 2021 року апеляційна скарга [PERSON] задоволена частково. Рішення Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 11.03.2021 року скасовано та ухвалено нове рішення, згідно якого позовні вимоги АТ КБ «ПРИВАТБАНК» до [PERSON] про стягнення заборгованості задоволені частково. Стягнути з [PERSON] на користь Акціонерного товариства Комерційний Банк «ПриватБанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 13.03.2010 року, станом на 08.12.2020 року в розмірі 15383 грн. 52 коп., яка складається із заборгованості за простроченим тілом кредиту (а.с.20-24). Частиною 1 ст. 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до ч. 3 ст. 1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до ст. 1073 ЦК України у разі несвоєчасного зарахування на рахунок грошових коштів, що надійшли клієнтові, їх безпідставного списання банком з рахунка клієнта або порушення банком розпорядження клієнта про перерахування грошових коштів з його рахунка банк повинен негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта або належного отримувача, сплатити проценти та відшкодувати завдані збитки, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до п. 1.38 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з п. 26.1 ст. 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Згідно з п.1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21.01.2004 року №22 (далі - Інструкція від 21.01.2004 року) кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (п. 6.1 Інструкції від 21.01.2004 року). Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: -умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; -номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; -назву отримувача; -номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; -перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (п. 6.4 Інструкції від 21.01.2004 року). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого означає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (п. 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року). Відповідно до ч.1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Постановою Дніпровського апеляційного суду від 23.11.2021 року у справі №184/195/21 було встановлено, що списання відсотків за користування кредитним лімітом та щомісячну комісію за обслуговування картки між сторонами не було погоджено. Тобто вищезазначене свідчить про безпідставне списання коштів без достатніх правових підстав. Відповідно до ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення 83 глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз ст. 1212 ЦК України дає підстави для висновку, що передбачений нею вид позадоговірних зобов`язань виникає за таких умов: 1) набуття особою майна або його збереження за рахунок іншої особи; 2) відсутність для цього правових підстав або якщо вони відпали. Сутність зобов`язання із набуття, збереження майна без достатньої правової підстави полягає у вилученні в особи - набувача частини її майна, що набута поза межами правової підстави, у випадку якщо правова підстава переходу відпала згодом, або взагалі без неї - якщо майновий перехід не ґрунтувався на правовій підставі від самого початку правовідношення, та передання майна тій особі - потерпілому, яка має належний правовий титул на нього. За таких обставин, з урахуванням того, що підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позову про стягнення з відповідача безпідставно набутого майна (грошових коштів). Судова практика: Правові висновки, що містяться в Постановах КГС ВС від 06.03.2019р. у справі №910/1531/18 та від 28.01.2020р. у справі №910/16664/18 щодо повернення безпідставно набутих коштів. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Дніпровський апеляційний суд встановив своїм рішенням від 23 листопада 2021 року, що банк не мав правових підстав для нарахування та стягнення відсотків, оскільки розмір таких відсотків сторонами не був погоджений, як і не було погоджено порядок їх списання. Отже рішенням суду, що набрало законної сили, встановлено, що при укладенні договору АТ КБ «ПриватБанк» не дотрималося вимог, передбачених ч. 2 ст. 11 Закону «Про захист прав споживачів» (в редакції, чинній на час виникнення правовідносин) про повідомлення споживача про умови кредитування і узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк, отже відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань. Такі висновки також відповідають правовій позиції, викладеній у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03.07.2019 року у справі №342/180/17. Отже, вимога про повернення безпідставно списаних банком коштів є такою, що відповідає ст. 1212 ЦК України, оскільки підстава, на якій відповідач стягнув з позивача грошові кошти відсутня і всі дії по примусовому списанню банком грошових коштів, належних позивачу, на погашення відсотків за користування кредитом є незаконними, і підлягають до повернення. Судом встановлено, що відповідач неправомірно стягнув кошти з позивача та не повернув їх на його рахунок. Тому суд вважає, що права позивача як споживача, порушені і він має право на стягнення з відповідача безпідставно набутих коштів в розмірі 55163,49 грн. Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Суд дає критичну оцінку доводам представника відповідача щодо невизнання позову, оскільки вони є голослівними, безпідставними та нічим не підтвердженими і спростовуються стабільними поясненнями позивача та його представника, висловлених в позові, наданими ним належними та достовірними письмовими доказами, матеріалами справи в їх сукупності. Таким чином суд вважає, що позовні вимоги [PERSON] в такому вигляді ґрунтуються на вимогах закону, а тому підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі наведеного та

Outcome: approved