Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача про стягнення 3% річних. Обґрунтовуючи свої вимоги, позивач посилається на те, 30.04.2008 року між ВАТ «Універсал Банк», правонаступником якого є АТ «Універсал Банк» та відповідачем було укладено кредитний договір № 008-2008-1399, за умовами якого відповідач отримала кредит в розмірі 144 677,00 доларів США зі сплатою відсотків в розмірі 12,45 % річних. Відповідачем було порушено умови договору в частині повернення кредиту та сплати відсотків за його користування. Рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16.12.2013 року у справі № 754/17624/13-ц було стягнуто з відповідача заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 277 409,31 грн. та судові витрати в розмірі 1820,00 грн. Рішення набрало законної сили 27.12.2013 року. Як зазначає позивач, рішення суду відповідачем на даний час не виконано, а тому у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення 3 % річних відповідно до ст.625 ЦК України в розмірі 115 176,82 грн., які позивач просить стягнути з відповідача, а також покласти на відповідача понесені судові витрати. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 06.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. 30.11.2021 року в електронному вигляді та 02.12.2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що щодо неї відсутнє виконавче провадження щодо стягнення боргу. Крім того, позивач належним чином не надав їй реквізити для оплати заборгованості, чим створив неможливість добровільного погашення заборгованості, а платіжні реквізити банку, вказані в кредитному договорі, є неактуальними. Відповідач зауважила і на те, що починаючи з 2018 року вона багаторазово зверталась до позивача шляхом електронного листування з метою врегулювання проблеми заборгованості Однак, позивач жодної відповіді на її звернення не надав, з ініціативою щодо врегулювання заборгованості не виступив, реквізити для оплати (прийняття виконання зобов`язання) не надав. Таким чином, відповідач вважає, що прострочення виконання зобов`язання відбулось за вини позивача, а тому вона повинна бути звільнена судом від відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України. Також, відповідачем було запропоновано позивачу розглянути проект мирової угоди. З урахуванням наведеного, відповідач просила відмовити в задоволенні позову. 09.12.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача Приходько Л.А. на відзив на позовну заяву. У даній відповіді представник позивача вважає доводи відповідача необґрунтованими і такими, що не підтверджені положеннями цивільного та цивільно-процесуального законодавства. Представник позивача звернула увагу на те, що в даному випадку відсутні підстави для застосування положень ст.613 ЦК України, оскільки на офіційному сайті банку є цілодобово та загальнодоступно інформація щодо шляхів погашення заборгованості та реквізитів для оплати наявної заборгованості як у національній, так і в іноземній валюті. Відтак, посилання відповідача на неможливість сплатити заборгованість по кредиту згідно рішення суду є необґрунтованими, безпідставними та свідчать про небажання боржника виконати наявне грошове зобов`язання. Представник позивача зауважила і на те, що електронні звернення відповідача направлялись не на офіційну електронну адресу банку. Крім того, не була дотримана належна форма виконання таких звернень, оскільки вони мали б бути скріплені за допомогою електронного цифрового підпису. Також, у відповідача була можливість направити звернення з пропозиціями щодо врегулювання заборгованості на офіційну поштову адресу банку. Однак, з невідомих причин відповідач такою можливістю не скористалась, а виступати з ініціативою щодо можливих шляхів врегулювання заборгованості є правом, а не обов`язком банком. З урахуванням викладеного, представник позивача вважає, що неможливо говорити про використання боржником всіх розумних можливостей щодо врегулювання заборгованості у позасудовому порядку. Відсутність же ініціативи та пропозицій банку не звільняє відповідача від необхідності виконати вже наявне судове рішення про стягнення заборгованості. 15.03.2022 року до суду надійшли заперечення представника відповідача [PERSON] на відповідь на відзив. У даних запереченнях представник відповідача зазначає про те, що відповідач жодним чином не заперечувала та не заперечує наявність заборгованості за кредитом. Щодо електронного листування відповідача з банком, то представник відповідача зауважила про те, що таке листування здійснювалось з представниками банку (посадовими особами) відповідно до їх вказівок згідно відповідної форми. Увесь час з моменту першого звернення 19.08.2018 року відповідач сподівалась на отримання будь-якої відповіді від позивача (погодження пропозиції, відмову від пропозиції тощо) з конкретною вказівкою щодо подальших дій для вирішення питання щодо кредитного договору. З урахуванням наведеного, представник відповідача вважає, що позивач не спростував факт багаторазового звернення відповідача до банку з відповідними пропозиціями щодо вирішення питання по спірному кредитному договору та погашення заборгованості. У зв`язку з відсутністю відповідей на форми звернень з боку позивача, останній позбавив відповідача можливості виконувати зобов`язання, що виникли за кредитним договором. Відтак, позивач, як кредитор, згідно ст.613 ЦК України є таким, що прострочив, оскільки відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником. Таким чином, прострочення зобов`язання відбулось з вини позивача, а отже відповідач має бути звільнений судом від відповідальності, передбаченої ст.625 ЦК України. Посилаючись на викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову. В судове засідання представник позивача Приходько Л.А. не з`явилась, надавши суду клопотання, в якому позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу в її відсутність. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти позову заперечувала та просила відмовити в задоволенні позовних вимог. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні факти та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, рішенням Деснянського районного суду м.Києва від 16.12.2013 року у справі № 754/17624/13-ц стягнуто з відповідача [PERSON] на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 277 409,31 грн., а також судові витрати в розмірі 1820,00 грн. Рішення суду набрало законної сили. Предметом позову у цій справі є стягнення на підставі статті 625 ЦК України 3 % річних за невиконання грошового зобов`язання, а саме виплати грошових коштів, стягнутих рішенням суду. Відповідно до положень статей 524, 533-535 і 625 ЦК України, грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому праву кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Зазначений висновок суду узгоджується з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленою у постанові від 11 квітня 2018 року у справі № 14-68цс18 (№ 758/1303/15-ц). Відповідно до ч.2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І "Загальні положення про зобов`язання" книги 5 ЦК України. Отже, приписи розділу І книги 5 ЦК України поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу III книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу III книги 5 ЦК України). З огляду на зазначене, у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена і у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц). Згідно з ч. 1 ст. 4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). Положеннями частини третьої статті 12 та частин першої статті 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Частиною 6 ст. 81 ЦПК України визначено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як встановлено судом, і даний факт визнано сторонами, у відповідача існує невиконане грошове зобов`язання перед позивачем, що підтверджується рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 13.12.2013 року, що набрало законної сили, щодо стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 1 277 409,31 грн., а також судові витрати в розмірі 1820,00 грн. Позивач шляхом подання цього позову пред`явив відповідачу вимогу в порядку частини другої статті 625 ЦК України про сплату інфляційних втрат та трьох відсотків річних за період прострочення грошового зобов`язання. Суд в оцінці обґрунтованості вимог позивача виходить з того, що зволікання відповідача з виконанням рішення суду, що набрало законної сили, призвело до девальвації (знецінення) грошових коштів, стягнутих з нього судовим рішенням, та інших втрат, а отже, позивач вправі вимагати від відповідача сплати не тільки суми боргового зобов`язання, що набуло грошового виразу, а й з урахуванням 3 % річних. З огляду на те, що відповідач порушила грошове зобов`язання, у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення відповідно до статті 625 ЦК України. Зазначене також узгоджується із правовим висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 14-16цс18. Так, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення з відповідача нарахованих 3 % річних за період з 06.09.2018 року по 06.09.2021 року в розмірі 115 176,82 грн. Зазначені розрахунки суд вважає достовірними, правильними та такими, що відповідають вимогам чинного законодавства. Відповідачем у справі розрахунки позивача не спростовані, власні контррозрахунки не надані, а тому відсутні підстави для неврахування розрахунків позивача. З урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги АТ «Універсал Банк» щодо стягнення 3% річних за несвоєчасне виконання грошового зобов`язання є обґрунтованими. Заперечуючи проти позову, відповідач у відзиві та її представник у запереченнях в судовому засіданні посилались на положення ст.613 ЦК України, вказуючи на те, що позивач, як кредитор, є таким, що прострочив, оскільки відмовився прийняти належне виконання. Суд відхиляє вказані доводи з наступних міркувань. Так, наявність підстави для виникнення боргу, пред`явленого до стягнення, його розмір і обґрунтованість доказуються кредитором, відсутність своєї вини доводить особа, яка порушила зобов`язання (ст. 614 ч. 2, ст. 623 ч. 2 ЦК України). Кредитор вважається таким, що прострочив, якщо він відмовився прийняти належне виконання, запропоноване боржником, або не вчинив дій, що встановлені договором, актами цивільного законодавства чи випливають із суті зобов`язання або звичаїв ділового обороту, до вчинення яких боржник не міг виконати свого обов`язку. Кредитор також вважається таким, що прострочив, у випадках, встановлених частиною четвертою статті 545 цього Кодексу. Якщо кредитор не вчинив дії, до вчинення яких боржник не міг виконати свій обов`язок, виконання зобов`язання може бути відстрочене на час прострочення кредитора (стаття 612 ЦК України). Прострочення кредитора полягає або в безпідставній відмові від прийняття належного виконання, або в невиконанні кредиторських обов`язків, або в інших діях чи бездіяльності з боку кредитора, які не дозволяють боржнику виконати зобов`язання належним чином. Якщо прострочення боржника - це прострочення у виконанні зобов`язання, то прострочення кредитора - це прострочення у прийнятті виконання зобов`язання. Боржник за грошовим зобов`язанням не сплачує проценти за час прострочення кредитора (частина четверта статті 613 ЦК України). Тлумачення частини четвертої статті 613 ЦК України свідчить, що боржник за грошовим зобов`язанням у період прострочення кредитора звільняється від обов`язку сплати як процентів, передбачених договором, так і процентів, передбачених статтею 625 ЦК України. Слід підкреслити, що прострочення кредитора, звільняючи боржника від сплати процентів за весь період прострочення, не звільняє його від сплати суми основного боргу. Відповідач та її представник, не заперечуючи наявність заборгованості, стягнутої рішенням суду, вважають можливим застосування ст.613 ЦК України, вказуючи на те, що позивач не надав відповідачу відповідей на неодноразові електронні звернення, зокрема не вказав реквізити для сплати (про що зазначено у відзиві) та на пропозиції про врегулювання заборгованості (заперечення на відповідь на відзив). Вказані твердження суд відхиляє, оскільки з наданого листування неможливо ідентифікувати осіб, що листувались. Крім того, з нього вбачається, що відповідач вносила пропозицію про внесення грошових коштів в розмірі спочатку 21 000,00 доларів США, потім 25 000,00 доларів США. Жодне звернення не містить прохання щодо повідомлення про реквізити для погашення заборгованості. Якщо ж приймати вказане листування до уваги, то з нього вбачається, що відповідач, будучи обізнаною про наявність заборгованості та маючи грошові кошти для її часткового погашення, жодної суми на погашення не спрямувала без будь-яких причин. Крім того, відповідач мала можливість звернутись безпосередньо до будь-якого відділення банку особисто або шляхом направлення листа на офіційну поштову адресу позивача, а також здійснювати погашення боргу іншим шляхом відповідно до оприлюднених на сайті банку способів. Наведене свідчить про невжиття відповідачем будь-яких дій спрямованих на повне чи часткове погашення заборгованості. Доказів неприйняття позивачем від відповідача коштів на таке погашення або відмови від прийняття, як і прострочення, стороною відповідача суду не надано. Щодо посилань представника відповідача на відсутність відкритого виконавчого провадження з виконання вказаного рішення суду, то вони також не дають підстав для відмови в задоволенні позову на підставі ст.613 ЦК України, оскільки звернення до органів примусового виконання є правом позивача. Інші доводи представника відповідача на висновки суду не впливають і підстав для відмови в задоволені позову повністю або частково не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача, а тому задовольняє їх в повному обсязі та стягує з відповідача грошові кошти відповідно до розміру заявлених позовних вимог. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то стягує з відповідача на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved