Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом до відповідача з позовом, в якому просить на підставі ст. 23, 387, 625, 1046, 1049, 1050, 1167 ЦК стягнути з [PERSON] на свою користь борг у сумі 210 321 грн. На підтвердження своїх позовних вимог покликається на те, що між ним та відповідачем 18.02.2011, 04.08.2012, 09.05.2013, 01.08.2013 та 01.12.2013 були укладені договори позики, згідно яких [PERSON] позичив у позивача грошові кошти на загальну суму 2250 дол. США та 4740 євро, які зобов`язався повернути на першу вимогу. У зв`язку із скрутним матеріальним становищем відповідача між ними було продовжено договори позики до першої вимоги позивача. На даний час у [PERSON] виникла потреба у грошових коштах, у зв`язку з чим він звернувся до відповідача про повернення боргу, однак останній на телефонні дзвінки не відповідає на письмову претензію не реагує, у зв`язку з чим позивач змушений звернутись до суду. 17.11.2021 направлено запит до Відділу АДР Головного управління Державної міграційної служби України у Львівській області щодо реєстрації місця проживання відповідача, що містяться в картотеці реєстраційного обліку. Ухвалою від 06.12.2021 в зазначеній справі відкрито провадження та постановлено розглядати дану справу в порядку спрощеного провадження з повідомленням (викликом) сторін 10.01.2022. Встановлено відповідачу п`ятнадцятиденний строк з дня вручення даної ухвали для подачі відзиву на позовну заяву. Також позивачу встановлено п`ятиденний строк з дня отримання відзиву для подання відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечення. 13.12.2021 від [PERSON] надійшло заперечення на позов, в якому посилаючись на необґрунтованість позову, відсутністю доказів на підтвердження позовних вимог просить застосувати строк позовної давності та позов залишити без задоволення. 10.01.2022 у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання розгляд справи відкладено на 21.02.2022. 21.02.2022 від [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій стосовно суми боргу визначеної у розмірі 210321 грн. посилається на ст. 99 Конституції України, ст. 192 та ст. 524 ЦК України. Щодо дат повернення позики вказує, що такі було продовжено за домовленістю між сторонами на неодноразові прохання відповідача. Щодо строку позовної давності зазначив, що саме за ініціативи відповідача строк повернення боргу між ними продовжувався до першої вимоги позивача, у зв`язку з важким матеріальним становищем [PERSON] . З даною вимогою він звернувся 14.09.2021, тому саме з того часу позивач, посилаючись на ч. 1 ст. 261 ЦК України дізнався про порушення свого права. Враховуючи наведене просить позовні вимоги задоволити та вважаючи причину пропуску строку позовної давності поважною просить задоволити заяву про поновлення позовної давності. Разом з тим, позивачем подано заяву про виклик свідків в судове засідання. 21.02.2022 розгляд справи відкладено на 09.03.2022 для виклику свідків судове засідання. 23.02.2022 від відповідача надійшла заява про слухання справи у його відсутності та 03.03.2022 заява про застосування строку позовної давності. 09.03.2022 у зв`язку з неявкою позивача в судове засідання розгляд справи відкладено на 04.04.2022. 04.04.2022 розгляд справи відкладено на 27.04.2022, у зв`язку з неявкою сторін в судове засідання. 27.04.2022 розгляд справи відкладено на 25.05.2022, у зв`язку з неявкою відповідача в судове засідання та викликом свідків. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав, викладених у позові, просить такий задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, подав до суду заяву, просив справу розглядати у його відсутності. У позові просив відмовити та застосувати строк позовної давності. В судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що бачила як [PERSON] зустрічався з мужчиною по імені [PERSON] , який обіцяв віддати гроші влітку 2021 року. Також, допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] пояснила, що була свідком розмови сина [PERSON] та пана [PERSON] , який обіцяв гроші повернути, але просив почекати до осені 2021 року. Вислухавши пояснення, дослідивши та перевіривши зібрані по справі докази, оцінивши їх в сукупності, суд вважає, що в задоволенні позову слід відмовити з наступних підстав. Згідно з вимогами статті 264 ЦПК під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; та докази на їх підтвердження. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Відповідно до положень ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 1 ст. 11 ЦК України передбачено, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Судом встановлено, що 18.02.2011 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач позичив у позивача 1000 євро та зобов`язався повернути до 15.04.2011 (а/с 7). Також, між сторонами було укладено договір позики 04.08.2012, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] суму у розмірі 1250 дол США, які зобов`язався повернути до 13.08.2012 (а/с 8). Крім того, 09.05.22013 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики грошових коштів, відповідно до якого відповідач позичив у позивача 1200 євро та зобов`язався повернути до 09.09.2013 (а/с 9). 01.08.2013 було укладено між позивачем та відповідачем договір позики, відповідно до якого [PERSON] отримав від [PERSON] 2180 євро, які зобов`язався повернути до 01.11.2013 (а/с 10). Та 01.12.2013 між сторонами було укладено договір позики, відповідно до якого відповідач отримав від позивача суму в розмірі 1360 євро, які зобов`язався повернути до 01.03.2014 (а/с 11). У встановлений термін відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, в зв`язку з чим [PERSON] звернувся до [PERSON] із Претензією № 1 від 14.09.2021 про повернення 210321 грн. боргу. Однак до сьогодні грошові кошти відповідачем позивачу не повернуті. Заявлену суму боргу у розмірі 210321 грн. обґрунтував з посиланням на ст. 99 Конституції України, ст. 192 та ст. 524 ЦК України. Щодо дат повернення позики стверджує, що такі було продовжено за домовленістю між сторонами на неодноразові прохання відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ч. 1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Статтями 626 та 628 ЦК України передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до вимог ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із частиною другою статті 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За змістом ч. ч. 1.2 ст. 207 та ч. 2 ст. 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України 18.09.2013 року у справі № 6-63 цс 13, письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Відповідно до ст.526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За змістом статті 526 ЦК України належне виконання зобов`язання - це передусім виконання його відповідно до умов договору і вимог ЦК України та інших актів цивільного законодавства. Статтею 610 ЦК України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Таким чином розписки надані позивачем про передачу грошових коштів містять ознаки договору позики, з таких можна встановити дійсну правову природу договірного зобов`язання між сторонами. Щодо застосування строку позовної давності. За правилами статей 256-258 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність в один рік застосовується, зокрема до вимог про стягнення неустойки (штрафу, пені). Відповідно до статті 253 ЦК України перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. За загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила; за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частини перша та п`ята статті 261 ЦК України). Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частини третя та четверта статті 267 ЦК України). За змістом статей 256, 267 ЦК України суд може відмовити у позові через сплив без поважних причин строку звернення до суду лише в тому разі, коли позов є обгрунтованим. У разі наявності одночасно декількох підстав: безпідставності позовних вимог і спливу строку звернення до суду - в позові належить відмовити за безпідставністю позовних вимог. В свою чергу [PERSON] не заперечив з приводу укладення між ними договорів позики, однак, заперечив щодо усної домовленості про продовження строку повернення коштів до першої вимоги [PERSON] . Покликаючись на ст. 257 ЦК України просив застосувати термін позовної давності. В заперечення доводів відповідача [PERSON] щодо строку позовної давності зазначив, що саме за ініціативи відповідача строк повернення боргу між ними продовжувався до першої його вимоги, у зв`язку з важким матеріальним становищем [PERSON] . Днем порушення свого права на захист вважає днем звернення до відповідача із претензією про повернення боргу 14.09.2021. Вважаючи причину пропуску строку позовної давності поважною просив поновити строк позовної давності. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 26 листопада 2019 року у справі № 914/3224/16 (провадження № 12-128гс19), початок перебігу позовної давності для позову, поданого на захист цього порушеного права, пов`язується з моментом, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення її права або про особу, яка його порушила, а саме про факт вибуття майна з її власності у володіння іншої особи. Порушення права та підтвердження такого порушення судовим рішенням не є тотожними поняттями. Закон не пов`язує перебіг позовної давності з ухваленням судового рішення про порушення права особи. Тому перебіг позовної давності починається від дня, коли позивач довідався або міг довідатися про порушення його права, а не від дня, коли таке порушення було підтверджене судовим рішенням. Закон також не пов`язує перебіг позовної давності за віндикаційним позовом ані з укладенням певних правочинів щодо майна позивача, ані з фактичним переданням майна порушником, який незаконно заволодів майном позивача, у володіння інших осіб. У постанові від 22 липня 22 травня 2019 року у справі № 234/3341/15-ц (провадження № 61-30536св18) Верховний Суд зазначив, що у цивільних правовідносинах прийнято вважати, що власник майна, як добрий господар, який є зваженим, передбачливим і розсудливим, має знати та дбати про свою власність та зобов`язаний нести витрати на її утримання. При цьому особа, здійснюючи право власності на належне їй майно (особливо нерухоме), має діяти відповідально, зокрема проявляти турботу щодо цього майна, бути обізнаним про його стан тощо. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав, не може бути підставою для поновлення пропущеного строку для звернення до суду. В даному випадку строк позовної давності слід обчислювати з 15.04.2011 за договором позики від 18.02.2011, з 13.08.2012 за договором позики від 04.08.2012, з 09.09.2013 за договором позики від 09.05.2013, з 01.11.2013 за договором позики від 01.08.2013 та з 01.03.2014 за договором позики від 01.12.2013. Твердження позивача про порушення своїх прав вимоги щодо повернення боргу в розмірі 210321 грн. він дізнався 14.09.2021 суд відхиляє, оскільки позивач не надав переконливих доказів на підтвердження неодноразових домовленостей між сторонами про продовження строку повернення боргу. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, у зв`язку із спливом строку позовної давності. Згідно ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, у разі відмови у позові судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed