Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом до відповідача та просила стягнути з [PERSON] щомісячно аліменти на своє утримання у розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), починаючи від дня пред`явлення позову та довічно. Свої вимоги обґрунтовує тим, що позивач є матір`ю відповідача, перебуває на обліку Головного управління ПФУ в Запорізькій області і отримує пенсію в разі втрати годувальника та інших доходів не має, а також тим, що є особою похилого віку та за станом здоров`я не може працювати, тобто самостійно не може забезпечити собі необхідне та належне існування. Крім цього, зазначає, що має ряд тяжких хронічних захворювань, а тому потребує постійного лікування, прийому вартісних ліків та оздоровчої реабілітації для підтримання і відновлення свого стану здоров`я. У той же час посилається, що відповідач офіційно працевлаштований, має постійний та стабільний заробіток, а тому має змогу надавати матеріальну допомогу позивачу у розмірі вказаному у позові. На підставі викладеного просить позов задовольнити. 05.10.2021 згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями цивільну справу було передано до провадження головуючому судді Букіній О.М. 29.10.2021 до суду надійшла відповідь на запит щодо зареєстрованого місця проживання відповідача. Ухвалою суду від 29.10.2021 по справі відкрито спрощене позовне провадження без повідомлення (виклику) сторін. Копію ухвали про відкриття провадження разом із копією позовної заяви із додатками було надіслано на адресу відповідача. 20.04.2022 відповідачем подано відзив на позов, у якому він заперечував проти задоволення позовних вимог. В обґрунтування своїх заперечень проти позову посилається на те, що позивач не є особою, яка в силу закону потребує матеріальної допомоги, оскільки щомісячно отримує пенсією у розмірі 5 840,60 грн. та їй призначена житлова субсидія. Разом з цим посилається, що у силу свого матеріального становища добровільно надає позивачу матеріальну допомогу у розмірі від 1 000,00 до 2 000,00 грн. щомісячно, повністю сплачує комунальні платежі за користування квартирою, яка на праві власності належить позивачу. Так відповідач вказує, що він щомісяця здійснював грошові перекази на користь позивача у розмірі від 1 000,00 до 2 000,00 грн., зокрема, за 2020 рік - 18723,00 грн., 2021 рік - 11300,00 грн., за 2022 рік - 8000,00 грн. Також у 2022 році відповідачем сплачено комунальних платежів за користування належної позивачу квартири, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , у таких розмірах: 16.01.2022 - 2 631,27 грн., 11.02.2022 - 2 799,68 грн., 14.03.2022 - 3 285,45 грн., 15.04.2022 - 2 249,18 грн. Згідно з даними сайту https://subsidii.ioc.gov.ua/ за адресою: [ADDRESS] , отримано субсидію у такому розмірі: з 01.11.2019 до 30.04.2020 - 7 814,43 грн.; з 01.10.2020 до 30.04.2021 - 10 211,94 грн.; з 01.11.2021 до 30.04.2022 - 5 854,64 грн. Крім того відповідач посилається, що ним були здійснені витрати, як на придбання побутової техніки, так і на здійснення поточних ремонтних робіт у квартирі позивача, що у своїй сукупності за період 2017-2022 роки становить близько 22 000,00 грн. Фактична сукупна допомога, яка надається відповідачем у добровільному порядку позивачу становить близько 4 500,00 грн. щомісячно, що на його думку у повній мірі відповідає розумним витратам, які можуть бути віднесені на користь позивача. Разом з цим вважає, що позивачем не надано доказів того, що захворювання позивача потребує щомісячного лікування, яке дорівнює сумі доходу відповідача у розмірі ј частини від його заробітку. Крім цього, вказує, що позивачем взагалі не здійснено розрахунку вартості лікування захворювань на місяць або разового розміру, необхідного для відповідного лікування. Разом з цим, відповідач зазначає, що він на своєму утриманні має малолітню дитину, несе кредитні зобов`язання, а тому перебуває у тяжкому матеріальному становищі. Так, звертає увагу на ту обставину, що позивач має у власності квартиру і гараж, земельну ділянку на праві постійного користування, натомість у відповідача та членів його сім`ї було відсутнє будь-яке нерухоме майно, внаслідок чого у період з 2019 до початку 2022 року відповідач був вимушений орендувати житло. Також посилався на те, що з серпня 2021 року відповідач перебуває в аспірантурі на заочній формі навчання, вартість кожного року навчання складає 16 000,00 грн. У зв`язку з відсутністю постійного місця проживання, у лютому 2022 року у якості першочергового внеску за договором купівлі-продажу квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , відповідачем сплачено 810 000,00 грн. та отримано кредит у розмірі 1 879 000,00 грн. на придбання цього житла, сплачено 26 889,00 грн. збору до Пенсійного фонду, 12 213,50 грн. страховий платіж за страхування життя, 8 067,00 грн. страховий платіж предмету іпотеки, 37 392,00 грн. комісію за видачу кредиту, 2 500,00 грн. за оцінку вартості житла, 750,00 грн. за перерахування коштів на рахунок продавця, 100,00 грн. за відкриття рахунку та 3 500,00 грн. вартості послуг нотаріуса, що підтверджується копіями відповідних квитанцій. Щомісячний платіж за кредитним договором складає понад 30 000,00 грн. За вказаних вище обставин, відповідач вважає, що він перебуває у тяжкому матеріальному становищі, а тому не може надавати матеріальну допомогу позивачу, у визначеному нею розмірі. При цьому, незважаючи на вказані обставини та тяжкий матеріальний стан, відповідач розуміючи своє відповідальне ставлення та вимоги чинного законодавства матеріально утримує позивача у межах розумних витрат, які у сукупності з отриманим позивачем доходу є достатніми для належного забезпечення останньої. Враховуючи своє відповідальне ставлення, відповідач 11.02.2022 направив листа позивачу з метою добровільного врегулювання аліментних правовідносин, проте позивачем вказаний лист було проігноровано, що на думку відповідача свідчить про те, що позов подано не через реальну матеріальну складність, а через неприязне відношення до свого сина та його сім`ї. Вважає, що вимоги позивача є необґрунтованими та безпідставними, а тому просив при ухваленні рішення врахувати правові позиції, які містяться у постанові 13 жовтня 2021 року Верховного Суду у справі № 643/6735/20, від 14 квітня 2020 року Верховного Суду у справі №331/7487/15-ц, постанова від 17 грудня 2020 року Верховного Суду у справі № 756/1493/17, від 16 квітня 2018 року Верховного Суду у справі № 759/1315/17, від 17 грудня 2020 року Верховного Суду у справі № 642/4062/18, від 04 червня 2019 року Верховного Суду у справі № 534/1402/18, від 30 травня 2019 року Верховного Суду у справі № 333/2733/18, від 05 вересня 2019 року об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у справі № 212/1055/18-ц, від 18 листопада 2020 року Верховного Суду у справі № 757/52096/18 , які, зокрема, містять положення щодо застосування норм матеріального права у подібних правові ношеннях. Оскільки розгляд справи відбувається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи, особи, які беруть участь у справі, не викликались. Суд, повно і всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи, вважає, що у задоволенні позову необхідно відмовити з наступних підстав. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це застосування цивільно-правових засобів з метою забезпечення цивільних прав. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. З урахуванням цих норм суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси позивача, виходячи із підстав позову та встановлених обставин, і залежно від встановленого вирішити питання про задоволення позовних вимог (повністю чи частково) або відмову в їх задоволенні. Обов`язок повнолітніх дітей піклуватися про своїх непрацездатних батьків закріплений у статті 51 Конституції України. Відповідно до ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги. Отримання непрацездатними батьками пенсій чи іншого доходу не можуть звільняти повнолітніх дочку, сина від обов`язків утримувати непрацездатних батьків. За п. 5 ч. 1 ст. 166 СК України особа, позбавлена батьківських прав не може одержати в майбутньому тих майнових прав, пов`язаних із батьківством, які вона могла б мати у разі своєї непрацездатності (право на утримання від дитини, право на пенсію та відшкодування шкоди у разі втрати годувальника, право на спадкування). В силу положень ст. 205 СК України суд визначає розмір аліментів на батьків у твердій грошовій сумі або у частці від заробітку з урахуванням матеріального та сімейного стану сторін. При визначенні розміру аліментів та додаткових витрат суд бере до уваги можливість одержання утримання від інших дітей, до яких не пред`явлено позову про стягнення аліментів, дружини, чоловіка та своїх батьків. Пункт 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 № 3 містить роз`яснення, що обов`язок повнолітніх дочки, сина утримувати своїх непрацездатних батьків, які потребують матеріальної допомоги, не є абсолютним. У зв`язку з цим суд на вимогу дочки, сина, до яких пред`явлено позов про стягнення аліментів, зобов`язаний перевірити їхні доводи про ухилення батьків від виконання своїх обов`язків щодо них. Таким чином, при вирішенні питання про стягнення аліментів на утримання батьків слід враховувати, що вказане право батьків виникає за наявності трьох умов: походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (усиновлення); непрацездатність матері, батька; потреба батька, матері в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не залежить від майнового стану повнолітніх дочки, сина і не виникає у разі відсутності хоча б однієї з вказаних обставин. Згідно з постановою об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 212/1055/18-ц, тлумачення статті 202 СК України свідчить, що обов`язок повнолітніх дітей по утриманню своїх батьків виникає на підставі складу юридичних фактів: 1) походження дитини від матері, батька (кровне споріднення) або наявність між ними інших юридично значущих зв`язків (зокрема, усиновлення); 2) непрацездатність матері, батька; 3) потреба матері, батька в матеріальній допомозі. Зобов`язання повнолітніх дітей по утриманню батьків не виникає у разі відсутності хоча б однієї із вказаних умов. Обов`язок повнолітніх дітей не пов`язується з їх працездатністю і можливістю надавати батькам матеріальну допомогу. При встановленні, чи батьки потребують матеріальної допомоги, повинні враховуватися будь-які обставини, які свідчать про необхідність у матеріальній допомозі. При цьому, отримання матір`ю чи батьком доходів, які є більшими за прожитковий мінімум, автоматично не свідчить, що батько (мати) не потребують матеріальної допомоги. Аналогічні висновки містяться у постанові від 18 листопада 2020 року Верховного Суду у справі № 757/52096/18. Судом встановлено, що позивач є матір`ю відповідача, що підтверджується копією свідоцтва про народження серія [NUMBER] . Звільнення від обов`язку утримувати матір, батька та обов`язку брати участь у додаткових витратах можливі за умови, що буде встановлено, що мати, батько ухилялися від виконання своїх батьківських обов`язків, що передбачено ч. 1 ст. 204 СК України. У матеріалах даної справи відсутні докази, які свідчать про ухилення позивача від виконання своїх обов`язків, що передбачені ч.1 ст.204 СК України. Приписи ч. 3 ст. 75 СК України вказують, що непрацездатною вважається особа, яка досягла загального пенсійного віку або є інвалідом I, II чи III групи. Особа є такою, що потребує матеріальної допомоги, якщо заробітна плата, пенсія, доходи від використання її майна, інші доходи не забезпечують їй прожиткового мінімуму, встановленого законом, про що зазначено у ч. 4 ст. 75 СК України. Як свідчать матеріали справи, позивач є непрацездатною та отримує пенсію внаслідок втрати годувальника у розмірі: січень-червень 2021 року 3 980,25 грн., липень 2021 року - 4 172,50 грн., серпень 2021 - 7 509,10 грн., що підтверджується довідкою від 01.09.2021 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізький області. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність становить: з 1 січня - 1 769 гривень, з 1 липня - 1 854 гривні, з 1 грудня - 1 934 гривні. Таким чином, сума нарахованої позивачу пенсії перевищує суму прожиткового мінімуму на осіб, які втратили працездатність, визначених відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік». Слід вказати, що необхідність матеріальної допомоги визначається в кожному конкретному випадку в залежності від матеріального становища батьків. Сам факт непрацездатності батьків не зумовлює виникнення у дітей обов`язку надання їм утримання - стан непрацездатності має супроводжуватися необхідністю отримувати сторонню матеріальну допомогу. Позивач повинен довести необхідність отримання такої допомоги. З матеріалів справи вбачається, що у червні 2021 року позивач проходила лікування стаціонарно з діагнозом «двобічний гонартроз II ст. ПФС І-П ст., супутні захворювання: атеросклеротичний і постінфарктний (2014 р.) кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба Ш ст., 2 ступ., ризик 4, СН-ПАси. Дисциркуляторна енцефолапатія П ст. (атеросклеротична, гіпертонічна) з вистибуло-атактичним астено- невротичним синдромами. П`яткова шпора правої ступні. Хронічний холецистит, стадія ремісії. Вбачається, що після лікування позивач проходила медичне обстеження в Лікувально-діагностичному центрі «МедІнвест», згідно висновку якого було встановлено: асинхронне скорочення ЛШ, гіпокінезія передньо-верхівкового сегменту ЛШ, дилатація ЛШ, глобальна систолічна функція знижена (ФВ=34% Simpson), гіпертрофія міокарду лівого шлуночка з діастолічною дисфункцією 1 типу, морфологія та кінетика клапанів без змін, дефекти перетинок не візуалізуються, додаткова хорда в порожнині ЛШ. Проте, медичні довідки щодо стану здоров`я позивача, який потребує посиленого лікування та значних коштів, позивач суду не надала . Крім того, позивачем не надано суду доказів в обґрунтування розміру понесених чи необхідних для неї витрат на лікування та оздоровлення. З огляду на викладене вище, суд вважає, що позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що розмір отримуваної нею пенсії є нижчим за розмір необхідних щомісячних витрат на ліки та харчування. Таким чином, посилання позивача на її незадовільний стан здоров`я та необхідності у коштовному лікуванні не підтверджує обставини в обґрунтування щомісячних витрат на лікування, які перевищують її дохід у вигляді пенсії, та які є розумними, з огляду на зміст заявлених позивачем вимог. Разом з цим встановлено, що позивач проживає за адресою: [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності, що підтверджується інформаційною довідкою №297039891. Виходячи зі змісту ст. 19 Закону України «Про пенсійне забезпечення» мінімальний розмір пенсії забезпечує прожитковий мінімум, встановлений законом для осіб, які втратили працездатність, а тому з урахування фактичних обставин справи та наявних у справі доказів, суд вважає, що позивач не може вважатися особою, яка потребує матеріальної допомоги в розумінні ч. 4 ст. 75 СК України та, відповідно, ч. 1 ст. 202 СК України, що свідчить про безпідставність та недоведеність її позовних вимог. Разом з цим, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню також за наступних підстав. Як свідчать досліджені у суді матеріали справи, відповідач постійно надає матеріальну допомогу на утримання своєї матері, при цьому, суд вважає, що з точки зору закону, відповідач перебуває у тяжкому матеріальному ставищі, виходячи з наступних обставин. Так, матеріалами справи підтверджено, що відповідач одружений та має на утриманні доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . З матеріалів справи вбачається, що дитина відповідача мала ряд значних ускладнень після народження, що потребувало особливого та коштовного лікування, що підтверджується довідками про хвороби [PERSON] . Також встановлено, що у зв`язку з відсутністю власного житла та перебуванням на квартирному обліку, з кінця 2020 до лютого 2022 року, відповідач вимушений був винаймати житло для проживання своєї сім`ї: у 2021 вартість оренди становила 7 500 грн., а з кінця 2021 - 10 000 грн., що підтверджується договорами від 07.12.2020 та від 16.12.2021 і розпискою орендодавця про одержання орендної плати за користування квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , витягом індексний номер № 294089651, довідкою від 01.02.2022 відділу обліку та розподілу житлової площі Солом`янської районної в місті Києві державної адміністрації № 162. Згідно з договором від 07.08.2021 за № АД 21-13 про підготовку аспіранта та квитанцією про оплату, відповідач перебуває на заочній формі підготовки аспіранта, щорічна сплата за навчання становить 16 000,00 грн. Відповідно до посвідчення від 17.03.2011 для сімей загиблих померлих ветеранів війни, відповідач, як і позивач має право на отримання пільг, встановлених законом «Про статус ветеранів війни і гарантії їх соціального захисту». Роздруківкою сайту https://subsidii.ioc.gov.ua/ встановлено, що за адресою: [ADDRESS] , отримано субсидію у такому розмірі: з 01.11.2019 до 30.04.2020 - 7 814.43 грн.; з 01.10.2020 до 30.04.2021 - 10 211.94 грн.; з 01.11.2021 до 30.04.2022 - 5 854.64 грн., що означає сплату житлово-комунальних послуг за користування вказаною квартирою у повному обсязі. З матеріалів справи також вбачається, що у червні 2021 року відповідачем на підставі Розпорядження від 12.07.2019 № 1249 виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) та на умовах співфінансування сплачено 1 203 877,28 грн. на користь ПрАТ «Холдингова компанія «Київміськбуд» за право вимоги на майнові права на квартиру, проте на сьогоднішній день цей об`єкт не введено в експлуатацію. У лютому 2022 року відповідачем сплачено 810 000,00 грн. у якості першочергового внеску та отримано кредит у розмірі 1 879 000,00 грн. на придбання житла, яке передано в іпотеку, що підтверджується витягом індексний номер № 297941585; витягом індексний номер № 297967906 з реєстру іпотек; витягом індексний номер № 297971127 з реєстру речових прав щодо реєстрації обтяжень. За вказані реєстраційні дії та оформлення кредиту відповідачем сплачено 26 889,00 грн. збору до Пенсійного фонду, 12 213,50 грн. страховий платіж за страхування життя, 8 067,00 грн., страховий платіж предмету іпотеки, 37 392,00 грн. комісію за видачу кредиту, 2 500,00 грн. за оцінку вартості житла, 750,00 грн. за перерахування коштів на рахунок продавця, 100,00 грн. за відкриття рахунку та 3 500,00 грн. вартості послуг нотаріуса, що підтверджується копіями відповідних квитанцій. Відповідно до кредитного договору від 04.02.2022 № 97_0540 вбачається, що відповідач [PERSON] має кредитні зобов`язання перед АТ «Державний Ощадний банк України» у розмірі понад 30 000,00 грн. щомісячно. Таким чином, виходячи з вказаних вище обставин, суд вважає, що відповідач хоча і має значний і стабільний заробіток, разом з тим перебуває у тяжкому матеріальному становищі, оскільки має на своєму утриманні неповнолітню дитину, винаймає житло та несе витрати по кредитним зобов`язанням. Разом з цим, як свідчать матеріали справи, позивач має приватне житло, при цьому витрат на його утримання та поточні ремонтні роботи не несе, оскільки фактично такі витрати несе відповідач, а сукупна вартість таких витрат за спірний період, становить близько 4 500,00 грн. Таким чином, з урахуванням наявних матеріалів справи вбачається, що фактично щомісячно сума на утримання позивача становить близько 9 010,00 грн., що включає: 5 840,00 грн. - пенсії, 1 170,00 грн. - субсидії, 2 000,00 грн. - постійної матеріальної допомоги відповідача, що підтверджуються поясненнями [PERSON] від 01.02.2022, поясненнями [PERSON] від 01.02.2022 та 65 квитанціями АТ «Ощадбанк». За вказаних вище обставин та аналізуючи матеріали справи, суд приходить до висновку, що матеріальну допомогу, яку надає відповідач у добровільному порядку позивачу є розумною та достатньою для належного утримання та забезпечення останньої, що у свою чергу свідчить про необґрунтованість та недоведеність позовних вимог позивача. Крім того, 11.02.2022 з метою добровільного врегулювання спору відповідачем на адресу позивача було направлено листа, який проігноровано позивачем, що свідчить про те, що позов подано з формальних причин та через неприязні стосунки зі сім`єю відповідача. Згідно положень ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12,81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно з ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. З огляду на викладене вище, суд приходить до висновку про необґрунтованість заявлених позовних вимог позивача, а тому приходить до висновку про відмову у задоволенні позову.

Outcome: dismissed