Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним позовом, в якому просить стягнути з відповідача 13 619,88 грн інфляційного збільшення суми матеріальної шкоди, шляхом безспірного списання коштів ДКСУ з єдиного казначейського рахунку. В обґрунтування позову зазначив, що рішенням Вишгородського районного суду Київської області від 05.07.2010 року у справі № 2-2725/10 було зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області виплатити на користь [PERSON] недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік, як різницю між фактично виплаченою сумою та належною до виплати відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» та вирішено питання судових витрат. Рішення набрало законної сили 07.10.2011 року та звернуто до виконання. 18.11.2011 року відкрито виконавчі провадження № 29956056 та № 29955797. 21.08.2013 року було подано заяву про виконання рішення суду до Управління ДКСУ у Вишгородському районі. 21.05.2015 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/1905/15-ц змінено спосіб і порядок виконання судового рішення у справі № 2-2725/10. 16.01.2018 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області замінено сторону у виконавчому провадженні у справі № 2-2725/10, з [PERSON] на [PERSON] . 19.02.2018 року до ДКСУ направлено копію ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 16.01.2018 року про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі № 2-2725/10 та реквізити для перерахування коштів. 20.08.2019 року ДКСУ на виконання виконавчого листа, виданого 09.11.2011 року Вишгородським районним судом Київської області у справі № 2-2725/10, перерахувало позивачу 4 225 грн. Крім того, постановою Вишгородського районного суду Київської області від 01.04.2011 року у справі № А-635/11 було стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на користь [PERSON] 4 320 грн недоотриманої одноразової грошової допомоги на оздоровлення. Постанова набрала законної сили 20.02.2012 року та звернута до виконання. 24.05.2012 року відкрито виконавче провадження № 32715191. 02.08.2013 року було подано заяву про виконання вказаного рішення суду до Управління ДКСУ у Вишгородському районі, яка була зареєстрована 13.08.2013 року. 28.12.2017 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/5016/17 замінено сторону у виконавчому провадженні у справі № А-635/11 з [PERSON] на [PERSON] . 30.01.2018 року до ДКСУ направлено копію ухвали Вишгородського районного суду Київської області від 28.12.2017 року про заміну сторони у виконавчому провадженні у справі 2-2725/10 та реквізити для перерахування коштів. 20.08.2019 року ДКСУ на виконання виконавчого листа, виданого 15.05.2012 року Вишгородським районним судом Київської області у справі № А-635/11, перерахувало позивачу 4 320 грн. За таких обставин, у зв`язку з тривалим невиконанням вказаних судових рішень відповідачем, на підставі ЦК України та ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» позивач просить стягнути з відповідача на свою користь: за період з листопада 2011 року по липень 2019 року - 6 772,68 грн інфляційних втрат за час невиконання судового рішення у справі № 2-2725/10; за період з березня 2012 року по липень 2019 року - 6 847,20 грн інфляційних втрат за час невиконання судового рішення у справі № А-635/11. Ухвалою Печерського районного суду м. Києва від 21.10.2021 року відкрито провадження у справі та вирішено розглянути її за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Запропоновано відповідачу не пізніше п`ятиденного строку подати заяву із запереченнями щодо розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, роз`яснено відповідачу, що він має право не пізніше п`ятнадцяти днів з дня отримання копії ухвали про відкриття провадження, копії позовної заяви та додатків до неї, до початку розгляду справи по суті надіслати відзив на позовну заяву. 06.12.2021 року від ДКСУ надійшов відзив на позов, в якому відповідач позовні вимоги не визнає повністю, просить відмовити з підстав, викладених у ньому. Дослідивши матеріали справи, встановивши фактичні обставини справи та характер спірних правовідносин, об`єктивно оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. За ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч. 1 ст. 4 ЦПК України). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій (ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України). За ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 09.11.2011 року Вишгородський районний суд Київської області видав виконавчий лист у справі № 2-2725/2010 з виконання рішення цього ж суду від 05.07.2010 року, яким зобов`язано Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області виплатити на користь [PERSON] недоплачену суму щорічної допомоги на оздоровлення за 2009 рік як різницю між фактично виплаченою сумою та належною до виплати відповідно до ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи». Зазначене судове рішення набрало законної сили 07.10.2011 року (а.с. 8). 21.08.2013 року [PERSON] подав заяву про виконання вказаного рішення суду до Управління ДКСУ у Вишгородському районі (а.с. 9). 21.05.2015 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/1905/15-ц задоволено заяву ДКСУ про зміну порядку виконання рішення та змінено порядок виконання рішення цього ж суду від 05.07.2010 року, а саме: згідно зі ст. 48 Закону України «Про статус і соціальний захист громадян, які постраждали внаслідок Чорнобильської катастрофи» на користь [PERSON] з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області слід стягнути недоплачену за 2009 рік суму щорічної допомоги на оздоровлення в розмірі 4 225, 00 грн (а.с. 10). 16.01.2018 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області замінено сторону у виконавчому провадженні з [PERSON] на [PERSON] (а.с. 11). 20.08.2019 року ДКСУ на виконання виконавчого листа, виданого 09.11.2011 року Вишгородським районним судом Київської області у справі № 2-2725/2010, перерахувало позивачу 4 225 грн, що підтверджується доданою позивачем до матеріалів позовної заяви випискою за картковим рахунком від 18.09.2019 року (а.с. 5). 15.05.2012 року Вишгородський районний суд Київської області видав виконавчий лист у справі № А-635/2011 з виконання судового рішення цього ж суду від 01.04.2011 року, яким стягнуто з Управління праці та соціального захисту населення Вишгородської районної державної адміністрації Київської області на користь [PERSON] - 4 320 грн недоотриманої одноразової грошової допомоги на оздоровлення. Судове рішення набрало законної сили 20.02.2012 року. (а.с. 15). 02.08.2013 року [PERSON] подав заяву про виконання вказаного судового рішення до Управління ДКСУ у Вишгородському районі, яка була зареєстрована 13.08.2013 року (а.с. 16). 28.12.2017 року ухвалою Вишгородського районного суду Київської області у справі № 363/5016/17 замінено стягувача [PERSON] у виконавчому провадженні його правонаступником [PERSON] (а.с. 17). 20.08.2019 року ДКСУ на виконання виконавчого листа, виданого 15.05.2012 року Вишгородським районним судом Київської області у справі № А-635/2011, перерахувало позивачу 4 320 грн, що підтверджується доданою позивачем до матеріалів позовної заяви випискою за картковим рахунком від 18.09.2019 року (а.с. 5). У зв`язку з простроченням виконання вказаних судових рішень позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з ДКСУ інфляційного збільшення матеріальної шкоди. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (ч. 2 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження»). За положеннями п. 3 Порядку № 845 рішення про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників виконуються на підставі виконавчих документів виключно органами казначейства у порядку черговості надходження таких документів (про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів - з попереднім інформуванням Міністерства фінансів України, про стягнення коштів боржників у межах відповідних бюджетних призначень, наданих бюджетних асигнувань). Відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень», у разі, якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, протягом трьох місяців не перерахував кошти за рішенням суду про стягнення коштів, крім випадку, зазначеного в ч. 4 ст. 4 цього Закону, стягувачу виплачується компенсація в розмірі трьох процентів річних від несплаченої суми за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Статтею 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачено, що виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Згідно ч. 2 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й інші юридичні факти. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу. За змістом цієї норми правовідношення, в якому одна сторона зобов`язана сплатити на користь другої сторони гроші, є грошовим зобов`язанням. Відповідно до ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняються на підставах, встановлених договором або законом, зокрема виконанням, проведеним належним чином (ст. 599 цього Кодексу). Згідно ч. 1 ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 612 ЦК України, боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення. У даному випадку між сторонами виникло грошове зобов`язання, оскільки одна сторона зобов`язана сплатити певну, визначену судовими рішеннями, грошову суму стягувачу. Відповідно до ч. 2 ст. 625 цього Кодексу, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Стаття 625 ЦК України розміщена у розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5 ЦК України. Відтак, приписи цього розділу поширюються як на договірні зобов`язання (підрозділ 1 розділу ІІІ книги 5 ЦК України), так і на недоговірні (деліктні) зобов`язання (підрозділ 2 розділу ІІІ книги 5 ЦК України). Таким чином, у ст. 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Тобто, приписи цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. За змістом цієї норми закону нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Зазначений висновок відповідає правовій позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 01.10.2014 року № 6-113цс14, з якою погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.05.2018 року у справі № 686/21962/15-ц (провадження № 14-16цс18), у якій зроблено висновок, що «у статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань». Спеціальним законом не передбачено, що положення ч. 2 ст. 625 ЦК України щодо зобов`язання боржника, який прострочив виконання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, не поширюється на спірні правовідносини. Зважаючи на юридичну природу правовідносин сторін у цій справі як грошових зобов`язань, до прострочення відповідача застосовується ч. 2 ст. 625 ЦК України. Основою для розрахунків інфляційних втрат є сума несвоєчасно виплачених грошових коштів. Встановивши, що ДКСУ прострочено грошове зобов`язання з виплати позивачу присуджених рішеннями суду грошових коштів, суд вважає, що у позивача виникло право на застосування наслідків такого порушення у вигляді стягнення інфляційного збільшення суми боргу. Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 06.07.2020 року у справі № 522/16531/17, від 27.01.2021 року у справі № 569/6045/17, від 10.04.2019 року у справі № 339/400/16-ц та від 05.02.2020 року у справі № 658/2739/17, які в силу ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд повинен врахувати під час розгляду цієї справи. Доводи відповідача про відсутність його вини у несвоєчасному виконанні рішення суду, оскільки перерахування коштів стягувачам із затримкою відбувається у зв`язку з наявністю сформованої черги, в якій перебуває на виконанні значна кількість виконавчих документів, та передбаченими у законах про Державний бюджет України обмеженими асигнуваннями для відшкодування шкоди за поданими судовими рішеннями, суд вважає необґрунтованими. Європейський суд з прав людини допускає, що асигнування на виплату державних боргів може спричинити певні затримки у виконанні рішень з бюджету Уряду. Водночас, суд вирішив, що не передбачивши таких асигнувань протягом трьох років підряд, держава-відповідач не виконала своїх зобов`язань за статтею 6 параграфа 1 Конвенції (VOYTENKO v. UKRAINE, № 18966/02, § 42, ЄСПЛ, від 29.06.2004 року). Органи державної влади не можуть посилатися на відсутність коштів як на причину невиконання своїх зобов`язань (KECHKO v. UKRAINE, № 63134/00, § 26, ЄСПЛ, від 08.11.2005 року). Затримка у виконанні судового рішення може за певних обставин бути виправдана, але не за рахунок звуження суті права, яке захищається статтею 6 Конвенції (BAKALOV v. UKRAINE, № 14201/02, § 33, ЄСПЛ, від 30.112004 року). У справі VOYTENKO v. UKRAINE, № 18966/02 від 29.06.2004 року Європейський суд з прав людини нагадує свою практику, що неможливість для заявника домогтися виконання судового рішення, винесеного на його чи її користь, становить втручання у право на мирне володіння майном, що викладене у першому реченні пункту першого статті 1 Протоколу № 1. Отже, відсутність бюджетного фінансування не може виправдовувати невиконання судових рішень щодо стягнення грошових коштів і виключати необхідність захисту таких коштів від знецінення. Сама по собі відсутність коштів у боржника не є підставою для невиконання рішення суду, яке набрало законної сили. Відповідач не заперечував, що судові рішення не були ним виконані у встановлений строк. Також відсутні заперечення відповідача щодо правильності наданого позивачем розрахунку інфляційних втрат, отже, суд погоджується з наданим позивачем розрахунком та вважає його вірним. Так, оскільки у справі № 2-2725/2010 виконавчий лист видано Вишгородським районним судом Київської області 09.11.2011 року та пред`явлено відповідачу до виконання 21.08.2013 року, тримісячний строк його виконання сплив 21.11.2013 року, при цьому фактичне виконання відбулося 20.08.2019 року. Враховуючи несвоєчасне виконання рішення суду з листопада 2013 року по серпень 2019 року, з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 625 ЦК України підлягають стягненню індекс інфляції за весь час прострочення зобов`язання за судовим рішенням, що складає 6 772,68 грн (4 225 грн х 260,3 / 100 - 4 225). Оскільки у справі № А-635/2011 виконавчий лист видано Вишгородським районним судом Київської області 15.05.2012 року та пред`явлено відповідачу до виконання 13.08.2013 року, тримісячний строк його виконання сплив 13.11.2013 року, при цьому фактичне виконання відбулося 20.08.2019 року. Враховуючи несвоєчасне виконання рішення суду з листопада 2013 року по серпень 2019 року, з відповідача на користь позивача відповідно до ст. 625 ЦК України підлягають стягненню індекс інфляції за весь час прострочення зобов`язання за судовим рішенням, що складає 6 847,20 грн (4 320 х 258,5 / 100 - 4 320). За таких обставин, встановивши, що виконання зазначених у позові судових рішень було гарантовано державою, проте вони не були виконані своєчасно, суд приходить до висновку про наявність правових підстав, передбачених ст. 625 ЦК України, для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача зазначених вище сум - індексу інфляції за весь час прострочення зобов`язання. Доводи відповідача про відсутність підстав для нарахування позивачу компенсації за судовими рішеннями з огляду на норми ст. 1230 ЦК України, суд вважає помилковими у зв`язку з наступним. Відповідно до ст. 1227 ЦК України суми заробітної плати, пенсії, стипендії, аліментів, допомоги у зв`язку з тимчасовою непрацездатністю, відшкодувань у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, інших соціальних виплат, які належали спадкодавцеві, але не були ним одержані за життя, передаються членам його сім`ї, а у разі їх відсутності - входять до складу спадщини. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.ст. 1216, 1218 ЦК України). Так, ухвалами Вишгородського районного суду Київської області від 16.01.2018 року та від 28.12.2017 року замінено стягувача [PERSON] у виконавчих провадженнях щодо виконання судових рішень у справах № 2-2725/2010 та № А-635/11 його правонаступником [PERSON] , який є сином померлого [PERSON] та його спадкоємцем. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 442 ЦПК України у разі вибуття однієї зі сторін суд замінює таку сторону її правонаступником. Заяву про заміну сторони її правонаступником може подати сторона (заінтересована особа), державний або приватний виконавець. Аналогічне положення містить ч. 5 ст. 15 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою у разі вибуття однієї із сторін виконавець за заявою сторони, а також заінтересована особа мають право звернутися до суду із заявою про заміну сторони її правонаступником. Для правонаступника усі дії, вчинені до його вступу у виконавче провадження, є обов`язковими тією мірою, якою вони були б обов`язковими для сторони, яку правонаступник замінив. При цьому, під правонаступництвом у виконавчому провадженні слід розуміти заміну однієї із сторін (стягувача або боржника) з переходом прав та обов`язків від правопопередника до іншої особи (правонаступника), що раніше не брали участі у виконавчому провадженні. Відповідач обґрунтовує відсутність підстав для стягнення з нього на користь позивача компенсації положеннями ч. 2 ст. 1230 ЦК України. Відповідно до цієї норми до спадкоємця переходить право на стягнення неустойки (штрафу, пені) у зв`язку з невиконанням боржником спадкодавця своїх договірних обов`язків, яка була присуджена судом спадкодавцеві за його життя. У даній справі правовідносини, що виникли між позивачем та відповідачем, є деліктними, а не договірними, відтак, до спірних правовідносин не підлягають застосуванню положення ч. 2 ст. 1230 ЦК України, які встановлюють умови виникнення у спадкоємця права на стягнення неустойки (штрафу, пені). Крім того, позивач не заявляє позовних вимог про стягнення з відповідача неустойки (штрафу, пені), яка за своєю юридичною природою є видом забезпечення виконання зобов`язання (ст. 546 ЦК України), а просить стягнути інфляційне збільшення суми матеріальної шкоди, зокрема, на підставі ст. 625 ЦК України, що є видом відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання. При цьому, приписи ст. 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань незалежно від підстав їх виникнення (договір чи делікт), якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку про обґрунтованість позову. Як визначено у ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки, позивача звільнено від сплати судового збору судові витрати віднесено за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved