Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

[PERSON] , яка діє в інтересах малолітнього [PERSON] звернулася до суду з позовом до Запорізької міської ради (далі за текстом - Відповідач) про визнання права користування квартирою, як члена сім`ї померлого наймача та визнання новим наймачем квартири, позов мотивований наступним. На ім`я [PERSON] , сім`я якої складалася з трьох осіб, 31.10.1975 року було видано ордер на зайняття квартири, житловою площею 27,38 кв.м. [ADDRESS] . [PERSON] померла [INFO] . [PERSON] помер [INFO] . Після їх смерті єдиною особою яка була зареєстрована за цією адресою (основний наймач) був їх син та чоловік позивачки - [PERSON] , який помер [INFO] . У вказаній квартирі фактично окрім померлого чоловіка позивачки [PERSON] мешкала сама позивачка та їх спільні діти - [PERSON] , 2004 року народження та [PERSON] , 2010 року народження, що підтверджується актом про фактичну проживання від 12.10.2021 року. Позивач посилається на те, що після смерті основного наймача квартири [ADDRESS] - [PERSON] , члени його сім`ї які фактично проживали разом з ним та мають право на зміну договору найму жилого приміщення внаслідок визнання наймачем іншого члена сім`ї. Поряд з цим, у зв`язку з тим, що позивачка та її донька [PERSON] , [INFO] , вже приймали участь в приватизації квартири позивач звернулася до суду та з метою реалізації в подальшому права малолітнього сина [PERSON] як основного наймача на приватизацію квартири [ADDRESS] , позивач, з посиланням на норми чинного законодавства, просила суд визнати за [PERSON] , [INFO] , право користування житловим приміщенням, а саме квартирою: [ADDRESS] , як члена сім`ї померлого наймача [PERSON] та визнати [PERSON] , новим наймачем житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] , замість померлого наймача [PERSON] . Згідно відзиву на позовну заяву Запорізька міська рада заперечує проти позовних вимог в повному обсязі, оскільки рішенням виконкому Запорізької міської ради від 24.06.2019 р. №268 «Про укладання (зміну) договору найму житлових приміщень, які належать до комунальної власності територіальної громади Запоріжжя» було доручено районним адміністраціям міської ради розглядати питання зміни договорів найму житлових приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади м.Запоріжжя в особі Запорізької міської ради в установленому законом порядку шляхом прийняття відповідного розпорядчого документу та направлення його до Комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради. Однак, позивачем не надані документи на підтвердження такого звернення. Окрім того, позивач, зберігаючи за собою постійне місце проживання у квартирі [ADDRESS] , не набув права користування спірною квартирою [ADDRESS] . Також в матеріалах справи відсутні документи, квитанції про сплату за отримані житлово-комунальні послуги з розрахунку на 4-х осіб. Відповідач вважає, що факт спільного проживання в спірній квартирі не доведено та не підтверджено жодними доказами, через що позов є необґрунтованим, передчасним, та таким, що не підлягає задоволенню. З посиланням на вищевикладене, відповідач у відзиві на позовну заяву просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Інших заяв по суті від сторін не надходило. Ухвалою суду від 26.10.2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги на їх задоволенні наполягав з підстав, викладених у позовній заяві. Представник відповідача у судовому засіданні проти просив в задоволенні позову відмовити з огляду на безпідставність позовних вимог. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши і вивчивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України, юрисдикція судів поширюється на всі правовідносин, що виникають у державі. У відповідності з п. 1 ст. 6 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, ратифікованої Україною, Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Відповідно до ст. 55 Конституції України, кожному гарантується судовий захист його прав і свобод. Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає цивільні справи не інакше, як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі (ч. 1 ст. 13 ЦПК України). З наявних в матеріалах справи доказів, судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. На ім`я [PERSON] видано Ордер № 7453 від 31.10.1975 року Виконавчим комітетом виконавчого комітету депутатів трудящих, сім`я якої складається з трьох осіб на зайняття квартири, житловою площею 27,38 кв.м. [ADDRESS] . Згідно вказаного ордеру склад сім`ї: [PERSON] - чоловік, [PERSON] - дочка. [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видане Запорізьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Запорізького обласного управління юстиції, актовий запис 11659. [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , яке видано 24.12.2010 року Запорізьким міським відділом державної правління реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №7965. З довідки Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради про реєстрацію місця проживання №04-26/5-8453 від 20.07.2017 року вбачається, що за адресою: [ADDRESS] , з 29.05.2001 року і по теперішній час (дату видачі довідки) був зареєстрований [PERSON] , [INFO] . З 01.08.2015 року [PERSON] перебував у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про шлюб, серії [NUMBER] , яке видане Орджонікідзевським відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції, актовий запис №331. [PERSON] згідно відмітки в паспорті громадянина України серії [NUMBER] , зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] та [PERSON] є батьками [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , яке видано Заводським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , яке видане видано Заводським районним у місті Запоріжжя відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис №177. Згідно свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , як видано Комунарським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у м. Запоріжжя Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) - [PERSON] помер [INFO] . Відповідно до акту ОСББ «Перемоги 81 Запоріжжя» про фактичне проживання від 12.10.2021 року, який складено комісією у складі п`яти чоловік, за адресою: [ADDRESS] , з 01.07.2016 року проживає [PERSON] . Також проживають за вказаною адресою: [PERSON] , [INFO] - донька, [PERSON] , [INFO] - син. Після смерті [PERSON] позивачка зверталася до Запорізької міської ради з заявою про надання згоди на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини, а саме [PERSON] , в неприватизованій квартирі та переукладення договору найму квартири. Районною адміністрацією по Вознесенівському району ЗМР 15.11.2021 року надано відповідь №В-899 у якій повідомлено, що для вирішення питання щодо зміни договору найму на житло до районної адміністрації необхідно надати пакет документів. Згідно довідки ЗОШ І-ІІІ ступенів №78 ЗМР [PERSON] дійсно навчається у 5-б класі ЗОШ І-ІІІ ступенів №78, був зарахований в заклад за заявою батьків, де записана адреса: [ADDRESS] . За цією адресою проживала та проживає дитина. Підставою звернення позивача до суду стало те, що позивач є законним представником [PERSON] , який є сином померлого [PERSON] та як член його сім`ї, який фактично проживав разом з ним, після смерті батька має право на зміну договору найму жилого приміщення внаслідок визнання його новим наймачем. У статті 47 Конституції України передбачено, що кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла, інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії» ЄСПЛ визначив, що концепція «житла» за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. «Житло» - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання «житлом», що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зав`язків з конкретним місцем проживання (рішення ЄСПЛ у справі «Баклі проти Сполученого Королівства» від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції. Принцип пропорційності у розумінні Європейського суду з прав людини полягає в оцінці справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням у право людини на повагу до житла, й інтересами особи, яка зазнає негативних наслідків від цього втручання. Пошук такого балансу не означає обов`язкового досягнення соціальної справедливості у кожній конкретній справі, а передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між легітимною метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа внаслідок втручання в її право на повагу до житла несе надмірний тягар. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були би менш обтяжливими для прав і свобод цієї особи, оскільки обмеження її прав не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для досягнення вказаної мети. Статтю 9 ЖК Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 61, ст.ст. 64, 65 ЖК Української РСР користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер. Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач і члени його сім`ї. Наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. На вселення до батьків їх неповнолітніх дітей зазначеної згоди не потрібно. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням. Судом встановлено під час розгляду справи, що основний квартиронаймач [PERSON] померла [INFO] , а основним квартиронаймачем вказаної квартири за адресою: [ADDRESS] , став її син [PERSON] , який був зареєстрований у спірній квартирі з 29.05.2001 року та на час смерті [PERSON] .. Частиною 1 ст. 106 ЖК Української РСР передбачено, що повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. Як роз`яснено у пункті 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 № 9 (з подальшими змінами) «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя» наявність чи відсутність прописки сама по собі не може бути підставою для визнання права користування жилим приміщенням за особою, яка там проживала чи вселилась туди як член сім`ї наймача (власника) приміщення, або ж для відмови їй у цьому. Відповідно до правової позиції, висловленої Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 № 6-60цс12, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК Української РСР). Крім того, особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (ч. 2 ст. 65 ЖК Української РСР). При цьому, під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні ч. 2 ст. 64 ЖК Української РСР, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем. За змістом ст. 65 ЖК Української РСР за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому жилому приміщенні. Статтею 107 ЖК Української РСР визначено, що у разі вибуття наймача та членів його сім`ї, договір найму жилого приміщення вважається розірваним з дня вибуття. Якщо з жилого приміщення вибуває не вся сім`я, то договір найму жилого приміщення не розривається, а член сім`ї, який вибув, втрачає право користування цим жилим приміщенням з дня вибуття. У зв`язку зі смертю основного наймача, договір найму на квартиру підлягає оформленню на ім`я члена сім`ї, який має право користуватися квартирою. Відповідно до частини другої статті 2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кривіцька і Кривіцький проти України», в контексті вказаної Конвенції поняття «житло» не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зав`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно із пунктом 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.04. 1985 № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України», судам роз`яснено, що вирішуючи спори про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, чи дотриманий встановлений порядок при їх вселенні, зокрема: чи була письмова згода на це всіх членів сім`ї наймача, чи приписані вони в даному жилому приміщенні, чи було це приміщення постійним місцем їх проживання, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням. Отже, у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР). Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 11.07.2012 у справі № 6-60цс12. Враховуючи, що під час розгляду справи встановлено, що подання позову обумовлено тим, що [PERSON] , малолітній син померлого основного наймача [PERSON] набув рівного права з наймачем, який помер, права користування жилим приміщенням оскільки є членом сім`ї померлого наймача та був вселений до батька з дотриманням вимог ч.1 ст.65 ЖК України, обставини тривалого спільного проживання підтверджуються письмовими доказами, які містяться в матеріалах справи, а тому переслідуючи мету ефективного захисту прав та інтересів позивача, суд приходить до висновку, що позовна вимога про визнання за [PERSON] , [INFO] , права користування житловим приміщенням, а саме квартирою: [ADDRESS] , як члена сім`ї померлого наймача [PERSON] , підлягає задоволенню. Вирішуючи вимогу позивача про визнання [PERSON] , новим наймачем житлового приміщення, а саме квартири [ADDRESS] , замість померлого наймача [PERSON] , то суд не вбачає підстав для задоволення позовної вимоги з огляду на її передчасність та необґрунтованість. Так, Рішенням виконавчого комітету Запорізької міської ради д від 24.06.2019 № 268 «Про укладення (зміну) договорів найму житлових приміщень, які належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя» було доручено районним адміністраціям Запорізької міської ради розглядати питання зміни договорів найму житлових приміщень, що належать до комунальної власності територіальної громади м. Запоріжжя в особі Запорізької міської ради, шляхом прийняття розпорядчого документу та направлення його до комунального підприємства «Наше місто» Запорізької міської ради. Проте, обов`язок щодо надання повного пакету документів для укладення договору найму вже покладається на особу, яка звертається для укладення договору найму, а орган місцевого самоврядування розглядає такий та приймає відповідне рішення, у межах наданих повноважень. Слід зазначити, що відповідно до положень частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Таким чином, діяльність органів місцевого самоврядування регулюють закони та підзаконні акти, які дають суб`єктам владних повноважень можливість користування певною свободою розсуду при вирішенні питань і встановлюють лише межі такої свободи, тобто наділяють їх дискреційними повноваженнями. Така позиція щодо неможливості суду підміняти собою органи владних повноважень, повністю узгоджується із позицією Верховного суду України, викладеною в постанові Пленуму № 13 від 24.10.2008, згідно якої суд не може підміняти державний орган, приймаючи замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень та з позицією Європейського суду з прав людини, який неодноразово зазначав, що завдання суду при здійсненні його контрольної функції полягає не в тому, щоб підміняти органи влади держави, і суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Враховуючи те, що після смерті [PERSON] позивачка зверталася до Запорізької міської ради з заявою про переукладення договору найму квартири за [PERSON] , на що районною адміністрацією по Вознесенівському району ЗМР 15.11.2021 року надано відповідь №В-899, у якій повідомлено, що для вирішення питання щодо зміни договору найму на житло до районної адміністрації необхідно надати пакет документів, а отже, дотримуючись принців законності, враховуючи, що на час звернення позивачем не надано необхідних документів для укладення договору найму, а даним рішенням суду встановлено юридичні факти, які є необхідними для укладення договору, суд не має права втручатися в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування. У зв`язку з тим, що під час судового розгляду не було встановлено порушення прав позивача з боку відповідача, суд не вбачає підстав для стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат.

Outcome: partial