Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

06 березня 2012 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення заборгованості. Заочним рішенням Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 03.07.2012, позов задоволено, стягнено з відповідача на користь позивача заборгованість за кредитним договором в розмірі 40124,97 грн. Ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14.04.2021, за заявою відповідача скасовано заочне рішення від 03.07.2012. 17 травня 2021 року позивач звернулася до суду з уточненою позовною заявою, яка мотивована тим, 29 жовтня 2008 року між відповідачем та кредитною спілкою «Фінансова кредитна компанія «Українські кредити» було укладено кредитний договір № 145 (далі Договір), відповідно до умов якого відповідач отримав грошові кошти в розмірі 25000 грн, зі сплатою 38 відсотків річних, строком до 29.10.2011. 19 лютого 2008 року між позивачем та кредитною спілкою «Фінансова кредитна компанія «Українські кредити» був укладений договір № 33 про залучення внеску на депозитний рахунок, та на виконання п. 1.1, 2.2 договору нею були внесені грошові кошти у сумі 82000 грн. 15 березня 2010 року між кредитною спілкою «Фінансова кредитна компанія «Українські кредити» та ТОВ «Перша кредитно-фінансова компанія» був укладений договір № 03/ЗА про залучення фінансових актів, та відповідно до п. 1.1, 1.2 компанія залучила фінансові активи спілки, та отримала право вимоги за договорами укладеними спілкою з третіми особами. 15 лютого 2011 року за договором № 3/1 [PERSON] відступила право вимоги за договором № 33 про залучення внеску на депозитний рахунок від 19.02.2008 новому кредитору ТОВ «Перша кредитно-фінансова компанія». 15 лютого 2011 року за договором 3/2 ТОВ «Перша кредитно-фінансова компанія» відступила [PERSON] право вимоги за договором № 145 від 29.10.2008 укладеного між [PERSON] та кредитною спілкою «Фінансова кредитна компанія «Українські кредити». 10 лютого 2012 року відповідач зверталася до позивача з листом про повернення сума заборгованості, однак станом на 14.02.2011 останнім борг повернено не було, який складав 18749,88 грн, та нараховані відсотки 21375,09 грн, всього на суму 40124,97 грн. Разом з тим, крім вказаної суми боргу відповідачу до стягнення також нараховано інфляційне збільшення в розмірі 75344,19 грн, та штрафні санкції - 10670,50 грн, а всього 126139,66 грн. Однак враховуючи те, що в період виконання скасованого судом рішення відповідачем було сплачено 13204,87 грн, відповідно заборгованість за кредитним договором становить 112934,79 грн. Також, позивач просила стягнути на її користь судовий збір в розмірі 1129,34 грн, та витрати на правову допомогу 3000 грн. Позивач у судове засідання не з`явилася, її представник [PERSON] надав суду заяву про розгляд справи без його участі, позов підтримує в повному обсязі. Відповідач у судове засідання не з`явився, його представник [PERSON] надав суду заяву якою просив суд при винесенні рішення застосувати загальний строк позовної давності тривалістю у три роки, а також спеціальний строк позовної давності строком в один рік для стягнення неустойки (штрафу, пені), та відмовити позивачу в позові. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов висновку, що позов підлягає частковому задоволенню. Судом встановлено, що 29.10.2008 між кредитною спілкою «Фінансова кредитна компанія Українські кредити» та [PERSON] був укладений кредитний договір № 145, відповідно до умов якого, відповідач отримав кредитні кошти у національній валюті, у розмірі 25\~000 грн, строком користування до 29.10.2011, під 38 % річних, що підтверджується копією укладеного договору (а.с.2). Договором № 33 про залучення внеску (вкладу) на депозитний рахунок, укладеного 19.02.2008 між кредитною спілкою «Фінансово-кредитна компанія «Українські кредити» та [PERSON] , передбачено, що останньою на виконання п. 1.2.2. договору внесені грошові кошти у розмірі 82000 грн, що підтверджується копією вказаного договору та квитанціями до прибуткового касового ордеру № 217 від 19.02.2008, № 1684 від 17.10.2008 (а.с.14-15; 16-17). 15.03.2010 між кредитною спілкою «Фінансова кредитна компанія «Українські кредити» та товариством з обмеженою відповідальністю «Перша кредитно-фінансова компанія» укладено договір № 03/3А про залучення фінансових активів відповідно до п.п. 1.1., 1.2. якого, компанія залучила фінансові активи спілки, та отримала право вимоги за договорами, укладеними спілкою з третіми особами (а.с.11-13). За умовами договору № 3/1 про відступлення права вимоги від 15.02.2011, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Перша кредитно-фінансова компанія» та [PERSON] , позивач відступила право вимоги за договором № 33 про залучення внеску на депозитний рахунок від 19.02.2008, новому кредитору товариству з обмеженою відповідальністю «Перша кредитно-фінансова компанія» (а.с.8). Умовами договору № 3/2 про відступлення права вимоги від 15.02.2011, укладеного між товариством з обмеженою відповідальністю «Перша кредитно-фінансова компанія» та [PERSON] , було відступлено право вимоги за договором № 145 від 29.10.2008, укладеного між кредитною спілкою «Фінансово-кредитна компанія «Українські кредити» та [PERSON] , таким чином позивач, як новий кредитор, отримала право вимоги від відповідача грошових коштів за кредитним договором від 29.10.2008 (а.с.9). Статтями 525, 526 ЦК України визначено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. При цьому за приписами ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Відповідач взяті на себе зобов`язання по поверненню кредитних коштів та сплаті відсотків за кредитним договором, у встановлені строки не виконував, що призвело до виникнення заборгованості, яка станом на 14.02.2011 складала 40124,97 грн, з яких: основана заборгованість за кредитним договором 18749,88 грн, та заборгованість за відсотками 21375,09 грн, що підтверджується розрахунок (а.с.7). \~ Статтею 611 ЦК України передбачено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди. Якщо за порушення зобов`язання встановлено неустойку, то вона підлягає стягненню у повному розмірі, незалежно від відшкодування збитків (ст. 624 ЦК України). Неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання (ст. 549 ЦК України). Згідно ч. 2 ст. 551 ЦК України якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Розмір неустойки, встановлений законом, може бути збільшений у договорі. Сторони можуть домовитися про зменшення розміру неустойки, встановленого актом цивільного законодавства, крім випадків, передбачених законом. Зі змісту статті 625 ЦК України встановлено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Окрім суми боргу в розмірі 40124,97 грн, позивачем заявлено вимоги про стягнення з відповідача інфляційні втрати за період з липня 2012 року по квітень 2021 року в розмірі 75344,19 грн; та 3 % річних від простроченої суми заборгованості за період з 03.07.2012 по 14.05.2021 в розмірі 10670,50 грн, всього на загальну суму 126139,66 грн. В період виконання скасованого судом заочного рішення відповідачем було сплачено 13204,87 грн боргу, відповідно заявлена сума заборгованості за кредитним договором становить 112934,79 грн (126139,66 13204,87 = 112934,79). Положеннями\~статті 256 ЦК України\~визначено поняття позовної давності як строку, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до\~статей 257-258 ЦК України\~загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Для окремих видів вимог законом може встановлюватися спеціальна позовна давність: скорочена або більш тривала порівняно із загальною позовною давністю. Позовна давність\~в один\~рік застосовується,\~зокрема,\~до вимог: про стягнення неустойки (штрафу, пені). Представником відповідача заявлено клопотання про застосування строку позовної давності та відмову в позові з цих підстав. Нормами ч.ч. 3, 4, 5 статті 267 ЦК України визначено, що позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної\~давності,\~про застосування\~якої заявлено\~стороною у\~спорі,\~є підставою\~для відмови\~у позові. Якщо суд визнає поважними причини пропущення позовної давності, порушене право підлягає захисту. Строк дії кредитного договору від 29.10.2008, за яким наявна заборгованість відповідача перед позивачем, тривав до 29.10.2011, за захистом порушеного права позивач звернулася до суду 06.03.2012, тобто строк загальної позовної давності пропущено не було, а тому в цій частині позов підлягає задоволенню в повному обсязі. Разом з тим, після скасування заочного рішення суду, позивачем було збільшено позовні вимоги уточненою позовною заявою від 17.05.2021, та заявлено інфляційні втрати та 3% річних від простроченої суми заборгованості починаючи з липня 2012 року. У постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17 з огляду на правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду України від 26.04.2017 у справі № 918/329/16, наведено висновок про те, що вимоги про стягнення грошових коштів, передбачених статтею 625 ЦК, не є додатковими вимогами в розумінні статті 266 ЦК, а тому закінчення перебігу позовної давності за основною вимогою не впливає на обчислення позовної давності за вимогою про стягнення 3 % річних та інфляційних втрат. Стягнення 3% річних та інфляційних витрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Інфляційні нарахування на суму боргу, сплата яких передбачена частиною другою статті 625 ЦК, не є штрафною санкцією, а виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення коштів внаслідок інфляційних процесів за весь час прострочення в їх сплаті. Згідно із положеннями статті 1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» індекс споживчих цін (індекс інфляції) показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Відповідно до статті 3 цього Закону індекс споживчих цін обчислюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері статистики, і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Отже, зазначені нарахування здійснюються окремо за кожен місяць щодо якого обчислюється відповідний індекс інфляції, а одержані таким чином результати підсумовуються за весь час прострочення виконання грошового зобов`язання. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений Державною службою статистики України, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому до розрахунку мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція). Відповідно до статей 251, 252 ЦК строком є певний період у часі, зі спливом якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Терміном є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія, яка має юридичне значення. Строк визначається роками, місяцями, тижнями, днями або годинами. Термін визначається календарною датою або вказівкою на подію, яка має неминуче настати. За змістом статті 253 ЦК, якою визначені загальні правила визначення початку перебігу строку, перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок. Як унормовано приписами частини 5 статті 261 ЦК за зобов`язаннями, строк виконання яких не визначений або визначений моментом вимоги, перебіг позовної давності починається від дня, коли у кредитора виникає право пред`явити вимогу про виконання зобов`язання. Стягнення інфляційних втрат можливе до моменту фактичного виконання зобов`язання та обмежується останніми 3 роками, які передували подачі позову. Такий висновок зазначено у постанові Верховного Суду (у складі суддів об`єднаної палати Касаційного господарського суду) від 26.10.2018 у справі № 922/4099/17. З аналізу наведених правових норм слід дійти висновку, що строк позовної давності за зобов`язаннями відшкодування інфляційних втрат слід обраховувати за кожен місяць з урахуванням положень частини 5 статті 261 ЦК з моменту, коли особа набула права пред`явити вимогу про сплату інфляційних втрат. Беручи до уваги встановлені судом обставини, з відповідача на користь позивача слід стягнути інфляційні втрати та 3% річних за останні три роки, що передували зверненню до суду з уточненим позовом, за формулою наведеною позивачем. Відповідно інфляційні втрати за період з січня 2019 року по квітень 2021 року становлять 5806,58 грн, та 3 % річних за період з 01.01.2019 по 14.05.2021 складають 2849,41 грн. Таким чином, загальна сума заборгованості яка підлягає стягненню з відповідача на користь позивача складає 48780,96 грн, з яких заборгованість за кредитним договором 40124,97 грн, інфляційні втрати 5806,58 грн, та 3% річних 2849,41 грн. Згідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. За приписами ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою або фізичною особою-підприємцем складає 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, для позивача при зверненні до суду з даним позовом, станом на 2021 рік, складала 1129,34 грн. З урахуванням часткового задоволення позову з відповідача на користь позивача підлягає відшкодуванню судовий збір в розмірі 487,80 грн (48780,96 х 1129,34 : 112934,79 = 487,80). Згідно вимог статті 137 ЦПК України,\~витрати, пов`язані з оплатою правничої допомоги адвоката несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги з рахунок держави. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до\~ч.\~4,\~5\~ст.\~137\~ЦПК України\~розмір витрат\~на оплату\~послуг адвоката\~має бути\~співмірним із: 1)\~складністю справи\~та виконаних\~адвокатом робіт\~(наданих\~послуг); 2)\~часом,\~витраченим адвокатом\~на виконання\~відповідних робіт\~(надання\~послуг); 3)\~обсягом наданих\~адвокатом послуг\~та виконаних\~робіт; 4)\~ціною позову\~та (або)\~значенням справи\~для сторони,\~в тому\~числі впливом\~вирішення справи\~на репутацію\~сторони або\~публічним інтересом\~до справи. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Як вбачається з договору про надання правової допомоги № 21/05/02 від 14.05.2021, квитанції до прибутково касового ордера № 21/06 від 15.05.2021, позивачем сплачено адвокату гонорар в розмірі 3000 грн. З огляду на те, що ціна наданих адвокатом послуг була доведена належним чином, та з урахуванням критерію розумності, виходячи з конкретних обставин справи та обсягу наданих стороні, як клієнту, послуг правничої допомоги під час розгляду справи, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрати на правничу допомогу в повному обсязі. На підставі вищевикладеного,

Outcome: partial