Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

В січні 2021 року позивач [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області з позовом до Вінницької місцевої прокуратури, відділу поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди у кримінальному провадженні, обґрунтовуючи вказані вище вимоги позову тим, що шкода задана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку передбачених законами. Під час кримінального провадження потерпілий має право пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого. Ухвалою суду від 26 січня 2021 року позовну заяву залишено без руху та надано строк позивачу для усунення недоліків (а.с. 20). Ухвалою суду від 15 лютого 2021 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження за правилами загального позовного провадження (а.с. 26). У встановлений судом строк від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просить суд відмовити в задоволені позову (а.с. 55-57). Позивачем було подано на адресу суду заяву-заперечення (а.с. 61) та відповідь на відзив цивільний позов (а.с. 101-104) відповідь на відзив Вінницької окружної прокуратури (а.с. 169). У відповіді на відзив позивачем зазначено ще одного відповідача - представника відповідача [PERSON] - адвоката Красномовець Н.П. та зазначено про збільшення ціни позову до 20 000 000 грн. Однак зазначені заяви позивача не можуть бути прийнято до розгляду судом, адже в порушення ч. 5 ст. 48 ЦПК України позивачем не надано докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. Такі ж правила застосовуються і до відповіді на відзив, встановлені ч. 3 ст. 179 ЦПК України, які позивачем не дотримано. У встановлений судом строк від Вінницької окружної прокуратури надійшов відзив на позовну заяву (а.с. 156-163). Ухвалою суду від 14 вересня 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті (а.с. 172). Позивач [PERSON] до судового засідання не з`явився, надавши на адресу суду заяву, у які просить суд розгляд справи здійснити після закінчення терміну воєнного стану (а.с. 223). Від представника відповідачів [PERSON] та [PERSON] - адвоката Красномовець Н.П. надійшло клопотання про розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги не визнає, просить відмовити в задоволенні вимог позовної заяви. Від прокурора Вінницької окружною прокуратури Петрусевич А.Б. надійшла заява про розгляд справи у її відсутність, також просила суд відмовити в задоволенні вимог позовної заяви з підстав викладених у відзиві. Відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки (п. 1 ч. 3 ст. 223 ЦПК України) Крім того, учасники справи виклали письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору у письмових заявах по суті справи, визначених ст. 174 ЦПК України. Таким чином, з урахуванням приписів ст. 223 ЦПК України, суд прийшов до висновку про можливість розгляду справи по суті у відсутність сторін та їх представників з ухваленням рішення у справі, оскільки в справі достатньо матеріалів про права та взаємовідносини сторін. Відповідно до ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, оскільки сторони не з`явилися у судове засідання. Суд, дослідивши матеріали цивільної справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, дійшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 01 серпня 2020 року слідчим підрозділу дізнання Лівобережного ВП Вінницького відділу поліції ГУНП у Вінницькій області Попенко К.В. за заявою [PERSON] від 31 липня 2020 року у єдиному реєстрі досудових розслідувань зареєстровано кримінальне провадження № 12020025020000161 за ч. 1 ст. 125 КК України. У своїй заяві [PERSON] просить прийняти міри до сусідів [PERSON] та [PERSON] , які 31 липня 2020 року, близько 14 год. 00 хв., за адресою: [ADDRESS] нанесли тілесні ушкодження у вигляді декількох ударів по обличчю заявника (а.с. 10). Постановою інспектора СД Лівобержного ВП ВВП ГУНП України у Вінницькій області Попенком К.В. від 30 жовтня 2020 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12020025020000161 від 01 серпня 2020 року, за ознаками кримінального проступку, передбаченого ст. 125 КК України - закрито у зв`язку з встановленням відсутності в діянні складу кримінального правопорушення на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України (а.с. 5). Приймаючи вказану постанову інспектор виходив з того, що під час проведення дізнання свідків та очевидців встановлено не було, а також не має відео з камер відеоспостереження, так як вони відсутні, тому немає підстав вважати, що саме вищезазначена особа нанесла тілесні ушкодження потерпілому. Із вказаною вище постановою [PERSON] був не згоден, у зв`язку із чим 07 грудня 2020 року звернувся зі скаргою до Вінницької місцевої прокуратури про її скасування. 11 грудня 2020 року Вінницькою місцевою прокуратурою надано відповідь, в якій зазначено, що перевіркою встановлено, що підстав для скасування постанови про закриття кримінального провадження не вбачається, одночасно роз`яснено про право на оскарження рішення про закриття кримінального провадження до слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області (а.с. 12). [PERSON] звернувся до Вінницького міського суду Вінницької області із скаргою на вказану вище постанову. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області у справі №127/27482/20 від 04 січня 2021 року задоволено скаргу [PERSON] на постанову інспектора СД Лівобережного відділення поліції Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Попенко К.В. від 30 жовтня 2020 року про закриття кримінального провадження № 1202002502000161 від 01 серпня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України в порядку ст. 303, 304 КПК України та скасовано постанову інспектора СД Лівобережного відділення поліції Вінницького відділу поліції Головного управління Національної поліції у Вінницькій області старшого лейтенанта поліції Попенко К.В. від 30 жовтня 2020 року про закриття кримінального провадження № 1202002502000161 від 01 серпня 2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України в порядку ст. 303, 304 КПК України (а.с. 17-18). Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача [PERSON] компенсації 3 000 000 грн. та відповідача [PERSON] компенсації 2 000 000 грн., суд зазначає наступне. Статтею 56 КПК України передбачено, що протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом. Відповідно до ст. 127 КПК України шкода, завдана кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням, може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Таким чином, шкода, завдана кримінальним правопорушенням повинна бути відшкодована особами, які вчинили кримінальне правопорушення. З матеріалів справи вбачається, що досудове слідство по факту нанесення [PERSON] 31 липня 2020 року тілесних ушкоджень, триває, винних осіб не встановлено. Зі змісту позовної заяви вбачається, що такі тілесні ушкодження було нанесено відповідачами [PERSON] та [PERSON] у зв`язку із чим саме в результаті зазначених обставин, за думкою позивача, він має право на стягнення на його користь з відповідачів шкоди. При цьому, позивачем не надано суду жодних доказів, які б підтверджували саме факт спричинення відповідачами шкоди та її розмір. Отже, суд не може прийняти в якості належних та допустимих доказів завдання позивачу шкоди саме в такому обсязі, та з вини відповідачів [PERSON] та [PERSON] , з наступних підстав. Так, згідно зі статтею 22 ЦК збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Статтею 1166 ЦК передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Отже, відповідальність за завдану шкоду може наставати лише за наявності підстав, до яких законодавець відносить: наявність шкоди; протиправну поведінку заподіювача шкоди; причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювача; вину. За відсутності хоча б одного із цих елементів цивільно-правова відповідальність не настає. За загальним правилом шкода підлягає відшкодуванню: в повному обсязі - відшкодовується як реальна шкода, тобто втрачене або пошкоджене майно в результаті протиправної поведінки правопорушника, так і упущена вигода; особою, яка безпосередньо завдала шкоду. Законодавство в деліктних зобов`язаннях передбачає презумпцію вини заподіювача шкоди; якщо в процесі розгляду справи зазначена презумпція не спростована, то вона є юридичною підставою для висновку про наявність вини заподіювача шкоди. Доведення відсутності вини у спричиненні шкоди відповідно до вимог статті 1166 ЦК України покладено на відповідача. Для застосування такого заходу відповідальності як відшкодування шкоди слід встановити як наявність у діях винної особи усіх чотирьох елементів складу цивільного правопорушення (протиправної поведінки), так і ступінь вини у розумінні статті 1193 ЦК . Судом враховано, що кримінальне провадження на даний час знаходиться на стадії досудового розслідування, отже, вирок суду за даними обставинами відсутній. За таких обставин, суд дійшов до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог до відповідачів [PERSON] та [PERSON] . Щодо позовних вимог про стягнення шкоди з органів досудового розслідування: Вінницької місцевої прокуратури, відділу поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, суд зазначає наступне. Предметом спору у цій справі до вказаних відповідачів є вимога позивача про стягнення шкоди, заподіяної кримінальним правопорушенням, яку внаслідок допущеної, за твердженням позивача, бездіяльності органів досудового розслідування та прокуратури, не завершивших розслідування у кримінальному провадженні протягом тривалого часу. Завдання майнової (матеріальної) шкоди є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків (п. 3 ч. 2 ст. 11 ЦК України). Відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди є способом захисту цивільних прав та інтересів (п. 8 ч. 2 ст. 16 ЦК України). Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (частини перша та третя статті 22 ЦК України). За загальним правилом шкода, завдана майну фізичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала (частина перша статті 1166 ЦК України). Конституція України у ст. 56 проголошує право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Відповідно до положень ст. 20 Закону України «Про прокуратуру» шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокурора, відшкодовується державою незалежно від його вини в порядку, визначеному законом. Стаття 130 КПК України встановлює, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою за рахунок Державного бюджету України у випадках та в порядку, передбачених законом. Відповідно до положень статті 1176 ЦК України, якою врегульовано питання відшкодування шкоди, завданої незаконним рішенням, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вин посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Позивач не повідомляє про вчинення відносно нього перерахованих у ч. 1 ст. 1176 ЦК України протиправних рішень та дій під час досудового розслідування кримінального провадження № 12020025020000161, натомість підставою для відшкодування шкоди зазначає бездіяльність органів слідства та прокуратури у ході досудового розслідування, тому відсутні спеціальні підстави для застосування у спірних правовідносинах ч. 1 ст. 1176 ЦК України. Оскільки у позові йдеться про шкоду, спричинену позивачу бездіяльністю посадових осіб органів, що здійснюють досудове розслідування, та прокуратури, то відповідно до положень ч. 6 ст. 1176 ЦК України така шкода відшкодовується на загальних підставах (така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 25.05.2016 у справі 6-440цс16). Таку ж матеріально-правову підставу своїх вимог позивач зазначає у позові. Загальні підстави відшкодування шкоди, завданої органом державної влади та посадовою або службовою особою органу державної влади, передбачені статтями 1173, 1174 ЦК У країни. Згідно зі статтею 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Відповідно до статті 1174 цього ж Кодексу шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві шкоди, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вона заподіяна, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. При застосуванні ст. ст. 1173, 1174 ЦК України підлягають встановленню: невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі, її розмір, наявність причинно-наслідкового зв`язку між цими факторами. До позовної заяви позивачем додано фотокопії листування щодо стану досудового розслідування, ухвали слідчого судді про скасування постанови про закриття кримінального провадження тощо. При цьому, сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги скасовано постанову слідчого, не тягне наслідків цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що стверджувана позивачем бездіяльність відповідача заподіяла позивачу матеріальну шкоду. Судовий контроль на стадії досудового розслідування внаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідачів та притягнення їх до цивільно-правової відповідальності. Верховний Суд у постанові від 31 липня 2020 року по справі № 686/22133/18 дійшов висновку, що витрати власного часу та зусилля позивача на складання скарги, її подачу та участь у розгляді справи є реалізацією права особи на контроль в порядку кримінального судочинства за діяльністю уповноважених осіб на здійснення функцій досудового розслідування і не є підставою для відшкодування моральної шкоди. У постанові Верховного Суду від 29 листопада 2019 року по справі № 462/6400/18 зроблено висновки, що сам по собі факт скасування постанови про закриття кримінального провадження не підтверджує незаконність дій відповідача, оскільки постанова скасована з процесуальних підстав. У своїх позовних вимогах позивач просить суд стягнути шкоду, завдану йому, на його переконання, посадовими особами досудового слідства, прокуратури в розмірі 7 000 000 грн., при цьому доказів на підтвердження заподіяння йому шкоди у такому розмірі саме посадовими особами досудового слідства та прокуратури, не надано, як і доказів причинно-наслідкового зв`язку між шкодою та діяннями відповідачів не наводить, що відповідно до ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком. Позивач обґрунтовує свої вимоги не тільки окремими фактами бездіяльності в ході розслідування, а його неефективністю в цілому, оскільки протягом 3 років після початку кримінального провадження винні у вчиненні кримінального порушення особи не знайдені і не притягнуті до кримінальної відповідальності. На думку позивача, саме внаслідок такої ситуації він не має можливості стягнути з винної особи вартість збитків, спричинених злочином і тому хоче отримати таке відшкодування з Державного бюджету України. Шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (ч. 2 ст. 1177 ЦК України). Разом з тим держава не несе майнову відповідальність перед потерпілими за всі злочини, які залишилися нерозкритими. (Постанова Верховного Суду № у справі № 916/1423/17 від 03 вересня 2019 року). Бездіяльність органу досудового розслідування у кримінальному провадженні щодо привласнення майна не може бути підставою для покладення на державу цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування потерпілому шкоди, яка дорівнює вартості привласненого майна. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі Ващенко проти України (Заява № 26864/03) від 26 червня 2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Згідно зі ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Суд, враховуючи вищевикладене, дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог [PERSON] до Вінницької місцевої прокуратури, відділу поліції №1 Вінницького РУП ГУНП у Вінницькій області, [PERSON] , [PERSON] про відшкодування шкоди у кримінальному провадженні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Оскільки позивач звільнений від сплати судового збору на підставі п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір», судовий збір відшкодовується за рахунок держави. На підставі вищевикладеного,

Outcome: dismissed