Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулась 28 березня 2017 року з уточненною позовною заявою до Білгород-Дністровської міської ради, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропроменерго» про визнання права власності. Короткий зміст та обґрунтування уточнених позовних вимог позивача Свої уточнені позовні вимоги [PERSON] обгрунтовує тим, що вона є єдиною онукою померлої [PERSON] , яка померла [INFO] . Спадкодавцю згідно ордеру №241 від 02.04.1984 року було виділено двухкімнатну квартиру по [ADDRESS] . Рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 20.06.2013 року №305 позивачу було надано дозвіл на переоформлення договору найму з її бабусі на її ім`я. Рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 13.08.2015 року №379 було надано окрему поштову адресу 8/100 частин адміністративної будівлі з житловою квартирою, а саме [ADDRESS] . Однак під час приватизації помилково не було включено в перелік сарай літ. «К», який у 1990 році на прохання померлої бабусі був збудований її батьком для зберігання вугілля та дров, так як в квартирі пічне опалення і в теперішній час. 03.04.2017 року в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, право власності на земельну ділянку кадастровий номер 5110300000:01:003:0426, розташованої за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] .. Однак, як вбачається з матеріалів інвентаризаційної справи, на підставі рішення Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 25.03.2010 року №233 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно територіальній громаді міста Білгород-Дністровського в особі Білгород-Дністровської міської ради і до складу майна увійшов чомусь склад літ. «К», а не сарай літ. «К», яким насправді він є. Тому позивачка [PERSON] звертається до суду за захистом своїх законних прав та інтересів та просить вилучити зі свідоцтва на право власності на нерухоме майно, виданного на ім`я Територіальної громади міста Білгород-Дністровської міської ради від 14.04.2010 року склад літ. «К», скасувати частково свідоцтво на право власності на нерухоме майно, виданного на ім`я Територіальної громади міста Білгород-Дністровської міської ради від 14.04.2010 року, в частині реєстрації права власності на склад літ. «К», визнати за позивачкою право власності на сарай літ. «К», що розташований за адресою: [ADDRESS] . Рух справи у суді Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.03.2017 року було відкрито провадження по справі. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.10.2017 року було залучено до участі у справі в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача - Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропроменерго». Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.01.2018 року дану справу призначено до розгляду в підготовчому судовому засіданні. Ухвалою Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 08.09.2021 року було закрито підготовче провадження по справі, справу призначено до судового розгляду по суті. Короткий виклад позицій сторін по справі В судове засідання позивачка [PERSON] та адвокат Волощук Т.В., яка діє в її інтересах не з`явились, про дату та час судового засідання були повідомлені належним чином, причини неявки суду невідомі. В судове засідання представник відповідача Білгород-Дністровської міської ради не з`явився, проте надав на адресу суду відзив, згідно якого просив відмовити у задоволенні позовних вимог позивача, оскільки сарай літ. «К», про який зазначає позивачка, був самочинно збудований у 1990 році, натомість склад літ. «К» є частиною адміністративної будівлі, яка є власністю територіальної громади м.Білгород-Дністровського. На даний час орендарем даного приміщення є ТОВ «Агропроменерго». Окрім того, згідно додатковий пояснень, наданих на адресу суду, рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.05.2021 року було скасовано рішення Білгород-Дністровської міської ради від 23.02.2017 року за №257-VII «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та в оренду» у частині пункту 2.7 щодо передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,0219 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:01:003:0426. В судове засідання представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальністю «Агропроменерго» не з`явився, однак надав на адресу суду клопотання, згідно якого просив розглядати справу за його відсутності та письмові пояснення, згідно яких ТОВ «Агропроменерго» є орендарем 92/100 частин адміністративної будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , куди і входить склад літ. «К», який був повністю відремонтований за рахунок орендаря для подальшого використання, тому позовні вимоги позивачки є необгрунтованими. Фактичні обставини встановлені судом, позиція суду та нормативно-правове обґрунтування Судом встановлено та матеріалами справи підтверджується, що спадкодавець [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 13.10.2015 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану у місті Одесі Одеського міського управління юстиції, актовий запис №10518. Мати позивачки [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого 16.01.2008 року Відділом реєстрації актів цивільного стану по м.Білгород-Дністровському Білгород-Дністровського управління юстиції Одеської області, актовий запис №42. Батько позивачки [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданого Відділом реєстрації актів громадянського стану Білгород-Дністровського міського управління юстиції Одеської області, актовий запис №664. Спадкодавцю [PERSON] згідно ордеру №241 від 02.04.1984 року було виділено двухкімнатну квартиру по [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про право власності на житло від 11.07.2014 року, позивачка [PERSON] є власником 8/100 частин адміністративної будівлі з житловою квартирою, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Відповідно до заяв [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , сарай літ. «К», за зазначеною вище адресою будував батько позивачки [PERSON] . Згідно Витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку право власності на земельну ділянку площею 0,0219 га, кадастровий номер 5110300000:01:003:0426, розташованої за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] .. Рішенням Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради від 13.08.2015 року №379 було надано окрему поштову адресу 8/100 частин адміністративної будівлі з житловою квартирою, а саме [ADDRESS] . Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 08.12.2015 року, [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . З відповіді Білгород-Дністровської міської державної нотаріальної контори вбачається, що спадкові справи до майна померлої [INFO] [PERSON] , до майна померлої [INFO] [PERSON] , до майна померлого [INFO] [PERSON] не заводились. Згідно Договору оренди майна комунальної власності від 28.03.2011 року, орендарем 92/200 частин адміністративної будівлі, розташованої за адресою: [ADDRESS] , куди входить склад літ. «К», є ТОВ «Агропроменерго». З матеріалів інвентаризаційної справи №1099 на нерухоме майно, розташове за адресою: [ADDRESS] вбачається, що до складу майна входить сарай, площею 36,5 кв.м. З архівної копії рішення Виконавчого комітету Білгород-Дністровської міської ради депутатів №214 від 15.04.1965 року вбачається, що нерухоме майно, розташове за адресою: [ADDRESS] , перебувало на балансі Білгород-Дністровської ветсанбаклабораторії. Згідно Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 14.04.2010 року вбачається, що територіальна громада міста Білгород-Дністровського в особі Білгород-Дністровської міської ради є власником адміістративної будівлі з житловою квартирою А, гараж В1, склад Є, склад Ж, навіс З, склад І, склад К, убиральня Л, споруди №1-9, І. За змістом статей 15 і 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до частини другої статті 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: визнання права, визнання правочину недійсним, припинення дії, яка порушує право, відновлення становища, яке існувало до порушення, примусове виконання обов`язку в натурі, зміна правовідношення, припинення правовідношення, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди, визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. При цьому позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову. Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від виду та змісту правовідносин, які виникли між сторонами, від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам (подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року у справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року у справі №905/1926/16 (пункт 40),від 30 січня 2019 року у справі №569/17272/15-ц, від 11 вересня 2019 року у справі №487/10132/14-ц (пункт 89), від 16 червня 2020 року у справі №145/2047/16-ц (пункт 7.23)). Розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача, у цих правовідносинах позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (подібний висновок викладений у пунктах 6.6., 6.7 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19. Оскільки з матеріалів справи вбачається, що рішенням Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 07.05.2021 року було скасовано рішення Білгород-Дністровської міської ради від 23.02.2017 року за №257-VII «Про затвердження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок у власність та в оренду» у частині пункту 2.7 щодо передачі [PERSON] земельної ділянки площею 0,0219 га за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 5110300000:01:003:0426, суд приходить до обгрунтованого висновку, що будь-які права позивачки в данному випадку не порушуються. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02.02.2021 №925/642/19 зроблені такі висновки: порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Як неодноразово звертав увагу Верховний Суд, відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, є підставою для прийняття судом рішення про відмову в позові. Окрім того, судом достаменно встановлено, що власником спірного приміщення складу літ. «К» є територіальна громада міста Білгород-Дністровського в особі Білгород-Дністровської міської ради. Стаття 1 пункт 1 Першого Протоколу до\~Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод»\~гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність. Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Як вбачається з судової практики Європейського суду з прав людини, останній чітко зазначає, що друге речення першого пункту дозволяє позбавлення майна лише «на умовах, передбачених законом» (рішення у справі «Україна-Тюмень» проти України» (Ukraine-Tyumen v. Ukraine), N 22603/02, п. 49 від 22 листопада 2007 року). Отже, позбавлення особи права на його майно лише з тих підстав, що порушення були вчинені з боку публічного органу, а не громадянина, в такому випадку має місце «непропорційне» втручання у право особи на мирне володіння своїм майном, що є порушенням статті 1 Першого протоколу Конвенції». Відповідно до\~ст.\~391 Цивільного кодексу\~України - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до\~ст.\~41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до вимог\~ст. 328 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Вимогами\~ст. 331 ЦК України\~передбачено, що право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Особа, яка виготовила (створила) річ зі своїх матеріалів на підставі договору, є власником цієї речі. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. До завершення будівництва (створення майна) особа вважається власником матеріалів, обладнання тощо, які були використані в процесі цього будівництва (створення майна). У разі необхідності особа, зазначена в абзаці першому цієї частини, може укласти договір щодо об`єкта незавершеного будівництва після проведення державної реєстрації права власності на нього відповідно до закону. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Критеріями сумісності заходу втручання у право на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу до Конвенції є те, чи ґрунтувалося таке втручання на національному законі, чи переслідувало легітимну мету, що випливає зі змісту вказаної статті, а також, чи є відповідний захід пропорційним легітимній меті втручання у право: Критерій законності означає, що втручання держави у право власності особи повинно здійснюватися на підставі закону - нормативно-правового акта, що має бути доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм. Сам лише факт, що правова норма передбачає більш як одне тлумачення, не означає, що закон непередбачуваний. Сумніви щодо тлумачення закону, що залишаються, враховуючи зміни в повсякденній практиці, усувають суди в процесі здійснення правосуддя. Втручання держави у право мирного володіння майном повинно мати нормативну основу у національному законодавстві, останнє - характеризуватися доступністю для заінтересованих осіб, чіткістю, а наслідки його застосування мають бути передбачуваними. Якщо можливість втручання у право мирного володіння майном передбачена законом, Конвенція надає державам свободу розсуду щодо визначення легітимної мети такого втручання: або з метою контролю за користуванням майном відповідно до загальних інтересів, або для забезпечення сплати податків, інших зборів чи штрафів. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа-добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Втручання держави в право власності особи є виправданим, якщо воно здійснюється з метою задоволення «суспільного», «публічного» інтересу, при визначенні якого ЄСПЛ надає державам право користуватися «значною свободою (полем) розсуду». Втручання держави в право на мирне володіння майном може бути виправдане за наявності об`єктивної необхідності у формі суспільного, публічного, загального інтересу, який може включати інтерес держави, окремих регіонів, громад чи сфер людської діяльності. Принцип «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано справедливої рівноваги (балансу) між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання. «Справедлива рівновага» передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. Необхідний баланс не буде дотриманий, якщо особа несе «індивідуальний і надмірний тягар». Одним із елементів дотримання принципу «пропорційності» при втручанні в право особи на мирне володіння майном є надання їй справедливої та обґрунтованої компенсації. У справах «Рисовський проти України» (рішення від 20 жовтня 2011 року, заява №29979/04), «Кривенький проти України» (рішення від 16 лютого 2017 року, заява №43768/07), пов`язаних із земельними правовідносинами, ЄСПЛ, встановивши порушення статті 1 Першого протоколу, зазначив про право добросовісного власника на відповідну компенсацію чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на землю. Водночас висновки ЄСПЛ потрібно застосовувати не безумовно, а із урахуванням фактичних обставин справи, оскільки цей суд рекомендував оцінювати дії не тільки органів держави-відповідача, але і самого скаржника. Це пов`язано з тим, що певні випадки порушень, на які особа посилається як на підставу для застосування статті 1 Першого протоколу, можуть бути пов`язані із протиправною поведінкою самого набувача майна. У справі, яка розглядається, з огляду на характер спірних правовідносин, установлені судом обставини та застосовані правові норми, вбачається невідповідності заходу втручання держави в право власності територіальної громади м.Білгород-Дністровського критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном, сформованим у сталій практиці ЄСПЛ. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1\~ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Зміст\~статті 89 ЦПК України\~визначає, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Суд також звертає увагу на те, що будь-яке судове рішення повинно бути направлене на настання відповідних юридичних наслідків, а судовий розгляд повинен мати ознаки ефективності.\~За наявними доказами суд повинен задовольнити вимоги або ж відмовити в їх задоволенні, належним чином вмотивувавши таке рішення. При цьому, суд у процесі розгляду справи повинен керуватися реальними, а не уявними мотивами ухвалюючи відповідне рішення, унеможливлюючи зловживання сторонами своїх прав, спрямоване на затягування процесу. Відповідно до ст.263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, №4909/04, §58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що стороною позивачки [PERSON] не надано до суду жодного належного та допустимого доказу на підтвердження заявлених уточнених позовних вимог, а саме того, що спірне приміщення взагалі входить до спадкової маси та було побудовано саме її померлим батьком, з урахуванням чого вважає їх такими, що не підлягають задоволенню. Враховуючи вищезазначене,

Outcome: dismissed