Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-26 00:00:00

До Комінтернівського районного суду Одеської області звернулась [PERSON] з позовом до ТОВ «Ф.А.Р.Т», [PERSON] , [PERSON] , про визнання договору недійсним. Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.11.2020 справу було передано за підсудністю на розгляд до Малиновського районного суду м. Одеси. Протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями, справи передано на розгляд судді Мирончук Н.В. Позов обґрунтований наступними обставинами. В обґрунтування своїх вимог, позивач вказала, що 15.08.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб. Після реєстрації шлюбу прізвище дружини « [PERSON] ». Позивач вказала, що на початку 2019 року вона вирішила продати належний їй автомобіль ВАЗ модель 2121 Універсал-В, номерний знак [NUMBER] , але 10.08.2019 року автомобіль вже був проданий її чоловіком [PERSON] , але на запитання щодо вартості продажу транспортного засобу останній відповідати відмовлявся, а грошові кошти після продажу позивачу не надав. Також, позивач вказала, що в подальшому позивачу стало відомо про те, що за Договором купівлі-продажу транспортного засобу № 7466/19/011773, від 10.08.2019 року, ТОВ «Ф.А.Р.Т.», як продавець, передав у власність вищевказаний транспортний засіб [PERSON] .. На підтвердження своїх повноважень як продавця ТОВ «Ф.А.Р.Т.» посилається на договір комісії № 7466/19011773, від 10.08.2019 року. Проте, як вказала позивач, жодного договору із ТОВ «Ф.А.Р.Т.» вона не укладала та не уповноважувала чоловіка на укладення договору комісії. Тобто, позивач стверджує, що не мала волевиявлення на відчуження автомобіля, її право власності було порушено, у зв`язку з чим звернулась до суду із позовом в якому просила суд визнати недійсним договір купівлі-продажу № 7466/19/011773, від 30.08.2019 року, транспортного засобу марки ВАЗ модель 2121 УНІВЕРСАЛ-В номер кузова (шасі, рами) [NUMBER] державний знак [NUMBER] , укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Ф.А.Р.Т.» та [PERSON] . Позивач у судове засідання не з`явилась, до суду її представник надав заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити (а. с. 108). Відповідачі в судове засідання не з`явились, про дату, час та місце судового засідання повідомлені належним чином. Крім того від відповідача [PERSON] надійшла заява, згідно якої останній визнає позов у повному обсязі, просив розглядати справу за його відсутності, не заперечував проти задоволення позову (а. с. 82). Також, від представника відповідача [PERSON] , адвоката Нікітіної Г.Е., надійшла заява, в якому вона позовні вимоги визнала в повному обсязі (а. с. 63). Повноваження адвоката, згідно оригіналу ордеру, від 21.04.2021 року, не обмежуються (а. с. 49). У зв`язку з неявкою відповідача та неповідомленням про поважні причини такої неявки в судове засідання, в порядку статті 280 ЦПК України, зі згоди позивача, суд вважає можливим провести розгляд справи у відсутності відповідача та ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, що відповідає положенням ст. 223 ЦПК України. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи, в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності приходить до наступного висновку. На підставі ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 15.08.2009 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, про що Міським Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Миколаївського міського управління юстиції було зроблений актовий запис № 611. Після укладення шлюбу прізвище дружини « [PERSON] » (а. с. 5). Як вбачається з відповіді ТСЦ МВС № 5147, від 29.10.2021 року, 09.02.2019 року було зареєстровано право власності позивача на автомобіль ВАЗ модель 2121 Універсал-В, номерний знак [NUMBER] на підставі договору купівлі-продажу, укладеного в ТСЦ №5147 РСЦ ГСЦ МВС в Одеській області № 5147/2019/1308113, від 09.02.2019 року (а. с. 78). 10.08.2019 року між ТОВ «Ф.А.Р.Т.» як продавцем, що діє на підставі договору комісії № 7466/19011779, від 10.08.2019 року, укладеного з власником транспортного засобу та [PERSON] як покупцем був укладений договір купівлі-продажу транспортного засобу № 74466/19/011773, згідно якого продавець зобов`язується передати у власність покупцеві транспортний засіб, а саме автомобіль ВАЗ модель 2121 Універсал-В, номерний знак [NUMBER] (а. с. 10). У відповідності до ч. 1 ст. 61 СК України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно до ч. 1 ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності, якщо не доведено протилежне. Статтею 65 СК України встановлено, що для укладення одним із подружжя договорів, які потребують нотаріального посвідчення і (або) державної реєстрації, а також договорів стосовно цінного майна, згода другого з подружжя має бути подана письмово. У постанові Верховного суду, від 15.06.2020 року, по справі № 430/1281/14-ц, суд вказав, що відповідно до частини четвертої статті 369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень. Згідно правової позиції, викладеній у постанові Верховного Суду, від 30.01.2019 року, по справі № 158/2229/16-ц, норми ч. 3 ст. 65 СК України передбачають надання згоди іншого з подружжя на відчуження цінної речі у письмовому вигляді, тому наявність такої згоди може бути доведене лише письмовими доказами. Також, у постанові Верховного Суду, від 30.01.2019 року, у справі № 522/17826/16-ц, суд вказав, що укладення договору без згоди другого з подружжя свідчить про порушення його форми і відповідно до частини четвертої статті 369, статті 215 ЦК України надає іншому зі співвласників (другому з подружжя) право оскаржити договір з підстав його недійсності. При цьому закон не пов`язує наявність чи відсутність згоди усіх співвласників на укладення договору ні з добросовісністю того з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, ні третьої особи - контрагента за таким договором і не ставить питання оскарження договору в залежність від добросовісності сторін договору. Відповідно до ч. 4 ст. 203 ЦК України, правочин має вчинятись у формі, встановленій законом. Отже, згода одного з подружжя на відчуження цінного спільного сумісного майна має бути надана в письмовій формі. Відповідно до ст. 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Відповідно до ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Правочин, визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення (ст. 236 ЦК України). За договором комісії (ч. 1 ст. 1011 ЦК України) одна сторона (комісіонер) зобов`язується за дорученням другої сторони (комітента) за плату вчинити один або кілька правочинів від свого імені, але за рахунок комітента. Договір комісії за своєю юридичною природою є договором про надання послуг: комісіонер надає комітенту послугу, здійснюючи певні дії в інтересах останнього. Згідно з положенням ст.1018 ЦК України майно, придбане комітентом за рахунок комітента, є власністю комітента. Зі змісту зазначеної норми вбачається, що комісіонер хоча й укладає договір-купівлі продажу майна від свого імені, але право власності на зазначене майно комітента він не набуває. Згідно з вимогами ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч.1-3, 5, 6 ст.203 цього Кодексу. Згідно з ч.3 ст.215 ЦК України якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Оскільки [PERSON] , як власник спірного майна, не брала участі у підписанні договору комісії, її волевиявлення на відчуження автомобіля було відсутнє, тобто, в момент вчинення правочину не дотримані вимоги, встановлені частинами другою та третьою статті 203 ЦК України, що тягне за собою наслідки недійсності правочину. Відповідно до абз. 1 ч. 1 ст. 216 ЦК України недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. Суд погоджується з доводами позивача, що способом захисту порушеного права власності позивача на спірний автомобіль є визнання недійсним договору купівлі-продажу № 7466/19/011773, від 10.08.2019 року, укладеного між ТОВ «Ф.А.Р.Т.» та [PERSON] , Судом встановлено, що, також визнається відповідачами, той факт, що спірний договір купівлі продажу був укладений за відсутності письмової згоди позивача та за відсутності її волевиявлення на укладення такого договору. Крім того, встановлено, що договір комісії № 7466/19/011773, від 10.08.2019 року, на підставі якого діяло ТОВ «Ф.А.Р.Т.» як продавець належного позивачу майна, позивачем не підписувався, і так само позивач не уповноважувала свого чоловіка на підписання таких договорів. Згідно з ч. 2 ст. 89 ЦПК України, жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Виходячи з системного аналізу вищенаведених норм права та доказів, вивчених у судовому засіданні, суд приходить до висновку про задоволення вимог позивача щодо визнання договору купівлі-продажу недійсним.

Outcome: approved