Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася в суд із позовом до відповідача [PERSON] , третя особа - служба у справах дітей Білецької сільської ради, в якому просить: позбавити відповідача батьківських прав стосовно неповнолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] ; стягнути з відповідача в її користь аліменти за минулий час в розмірі 50 928 грн; стягнути з відповідача в її користь аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] , у твердій грошовій сумі в розмірі 3500 грн, щомісячно, починаючи з дати подання позову. В обґрунтування вказаних вимог зазначає, що 03 серпня 2012 року між ними було зареєстровано шлюб. Від даного шлюбу [INFO] в них народився син [PERSON] , який проживає разом з нею по [ADDRESS] та перебуває на її утриманні. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року шлюб між ними було розірвано. Відповідач не проживає разом з сином, не піклується про нього, не підтримує з дитиною жодних відносин з 2017 року. Син проживає разом з нею, вона виховує та піклується про здоров`я дитини самостійно, займається його фізичним та духовним розвитком, матеріально забезпечує дитину самотужки. Відповідач взагалі не цікавиться життям дитини, свідомо нехтуючи своїми батьківськими обов`язками щодо виховання дитини. При цьому, вона не чинить відповідачу жодних перешкод у вихованні та спілкуванні з сином. Відповідач самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Нехтування [PERSON] своїх батьківських обов`язків принижує гідність дитини, що може призвести до негативних наслідків у житті дитини, як з моральної, так і з правової точки зору. Посилаючись на наведене вважає, що є підстави для позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина. Зазначила, що відповідач з 2017 року переїхав у невідоме для неї місце проживання, чим ухилявся від утримання дитини, приховуючи своє місцезнаходження, місце роботи та свій заробіток, у зв`язку з чим вона не мала змоги звернутися до нього з приводу сплати аліментів. Вважає, що виходячи з рівності обов`язків батьків щодо утримання дитини, права дитини на всебічний розвиток і належне матеріальне утримання та права на стягнення аліментів за попередній період, відповідач зобов`язаний сплатити в її користь на утримання сина за період з 01 січня 2017 року по 01 жовтня 2021 року аліменти у загальному розмірі 50 928 грн Крім цього, враховуючи обов`язок відповідача утримувати сина, просила стягнути із [PERSON] аліменти на утримання сина в розмірі 3500 грн щомісячно. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 24 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження. Зобов`язано службу у справах дітей Білецької сільської ради надати висновок щодо доцільності позбавлення [PERSON] батьківських прав відносно малолітнього [PERSON] , [INFO] . 14 січня 2022 року відповідачем подано відзив на позовну заяву. Вказав, що позов визнає частково та вважає, що викладені в позові доводи не відповідають фактичним обставинам справи та нормам чинного законодавства. Зазначив, шо після розірвання між ними шлюб у 2017 році син залишився проживати разом з позивачем. Однак, він ніколи не відмовлявся від сина, неодноразово сам та разом із своєю матір`ю (бабусею дитини) їздив за місцем проживання позивача для того щоб побачити сина та передати йому подарки і кошти. Проте, позивач не йшла на контакт, виводити сина для спілкування відмовлялася, на телефонні дзвінки не відповідала. Вказані дії позивач чинила неодноразово протягом тривалого періоду часу. Позивач зробила все можливе для того щоб син забув свого батька та згодом сам відмовлявся від спілкування з ним. При цьому, він неодноразово телефонував до позивача з проханням побачити сина, взяти останнього на вихідні до себе додому, однак завжди отримував відмову в грубій формі. На даний час він готує позов до суду про усунення перешкод у спілкуванні з дитиною та встановлення графіку зустрічей. Вказав, що він працює комплектувальником у ТОВ «Карпатські мінеральні води», за місцем роботи характеризується позитивно, на обліку в лікаря-нарколога і лікаря психіатра не перебуває, не судимий. Відтак, вважає, що жодних підстав для позбавлення його батьківських прав не має. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів за минулий час вказав, що такі вимоги не підлягають до задоволення, оскільки позивач жодного разу ні усно, ні в письмовому вигляді не вживала заходів щодо одержання аліментів з нього. Навпаки остання заявляла, що не потребує від нього жодної допомоги, але з дитиною бачитися не дасть змоги. Безпідставними є твердження позивача про те, що вона не знала адреси його місця проживання та не мала змоги повідомити про одержання аліментів, оскільки вказана позивачем у позовній заяві адреса місця проживання є актуальною з 2005 року, він зареєстрований за вказаною адресою та проживає там протягом тривалого часу. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання сина вказав, що він не відмовляється сплачувати аліменти на утримання сина та в будь-який інший спосіб допомагати дитині, однак не може сплачувати аліменти у розмірі 3500 грн, оскільки його заробітна плата становить 6400 грн щомісячно. При цьому, він згідний сплачувати аліменти у розмірі 2500 грн щомісячно. Посилаючись на наведене, просив відмовити у задоволенні позовних вимог в частині позбавлення його батьківських прав відносно сина та стягнення аліментів за минулий час. При цьому, позовні вимоги в частині стягнення аліментів на утримання сина просив задовольнити частково, стягнувши з нього аліменти на утримання сина [PERSON] в розмірі 2500 грн щомісячно. 08 лютого 2022 року представник позивача - адвокат Бачинська Н.О. подала відзив на позов. Вказала, що коли дитині було три роки відповідач фактично зник з життя дитини, знаючи про наявність у нього сина, не цікавиться сином, не піклується про його фізичний та духовний розвиток, навчання, не забезпечує йому необхідного харчування та медичного догляду. Відповідач не спілкується з дитиною та ніколи не виявляв бажання у спілкуванні. При цьому, останній має можливість спілкуватися з сином, турбуватися про нього та утримувати його, однак не вчиняє відповідних дій, що свідчить свідоме ухилення від виконання батьківських обов`язків. Сімейні зв`язки між відповідачем та дитиною втрачені, син [PERSON] вважає своїм батьком відчима, який його виховує разом з позивачем, для [PERSON] відповідач є чужою людиною. Вказаний факт підтверджується висновком практичного психолога [PERSON] від 31 січня 2022 року, зокрема 29 січня 2022 року психологом проведено індивідуальну діагностичну зустріч з [PERSON] з метою визначення впливу дорослих на його розвиток та згідно висновку при демонстрації фото відповідача дитина зреагувала спокійно та на питання чи знає його, дав негативну відповідь. Зазначила, що доводи відповідача про наявність з боку позивача перешкод у виконанні ним батьківських обов`язків є безпідставними, оскільки неучасть відповідача у вихованні сина обумовлена його власною пасивною поведінкою та небажанням здійснювати свої батьківські обов`язки. Відтак, відповідач за власною ініціативою самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків відносно свого сина. Вказала, що щомісячно позивачем несуться витрати на утримання сина у загальному розмірі 8000 грн Закон покладає на обох батьків обов`язок по утриманню дітей, відтак розмір аліментів у сумі 3500 грн є мінімальним розміром, який повинен сплачувати відповідач для забезпечення нормального розвитку свого сина. Крім цього, відповідач не має на утриманні інших дітей чи батьків, є здоровим та працездатним, а тому має можливість матеріально утримувати свого сина. Посилаючись на наведене, просила задовольнити позов. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 04 травня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. Позивач та його представник у судовому засіданні позов підтримали з підстав зазначених у ньому та відповіді на відзив, та просили його задовольнити. Відповідач та його представник в судовому засіданні підтримали наданий відзив та просять суд відмова у задоволенні позову в частині позбавлення відповідача батьківських прав стосовно сина та стягнення аліментів за минулий час, задовольнивши позов частково стягнувши з відповідача аліменти на утримання сина в розмірі 2500 грн щомісячно. Представник служби у справах дітей Білецької сільської ради в судове засідання не з`явився. Попередньо подав заяву про розгляд справи без їх участі. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи та відповідні правовідносини. Судом встановлено, що сторони з 03 серпня 2012 року перебували у зареєстрованому шлюбі. Від даного шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] , що стверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим 02 червня 2014 року Великоглибочецькою сільською радою Тернопільського району Тернопільської області України, актовий запис №11. Рішенням Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 16 травня 2017 року шлюб між сторонами розірвано. Син [PERSON] проживає разом з позивачем по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні осіб №698 від 29 вересня 2021 року, виданою старостою с. В. Глибочок Білецької сільської ради. Відповідач зареєстрований та проживає по [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №02-25/03 від 04 січня 2022 року, виданою Теребовлянською міською радою тернопільської області. Як вбачається з довідки №659 від 08 вересня 2021 року, виданої старостою с. В. Глибочок Білецької сільської ради, [PERSON] , [INFO] , зареєстрований та проживає разом з [PERSON] по [ADDRESS] . Дитина перебуває на матеріальному утриманні матері, остання самостійно виконує батьківські обов`язки, зокрема забезпечує відвідування школи, займається з дитиною виконанням домашнього завдання та всебічним розвитком дитини. З довідки №46 від 08 вересня 2021 року, виданої Комунальним закладом «Великоглибочецька загальноосвітня школа І-ІІІ ступенів імені Ярослава Стецька» Білецької сільської ради Тернопільського району Тернопільської області вбачається, що батько учня 2-Б класу [PERSON] - [PERSON] ніколи не відвідував батьківських зборів, не цікавився шкільним життям сина, не бере участі у вихованні дитини. Як слідує з довідки за №ТК11-00001 від 04 січня 2022 року, виданої ТОВ «Торговий дім «Карпатські мінеральні води», [PERSON] працює в ТОВ «Торговий дім «Карпатські мінеральні води» на посаді комплектувальника. Як вбачається з довідки серії ААА №1227199, виданої Департаментом інформатизації МВС України, [PERSON] станом на 10 січня 2022 року до кримінальної відповідальності не притягувався, незнятої чи непогашеної судимості не має та в розшуку не перебуває. З довідок №03 від 04 січня 2022 року, виданих КНП «Теребовлянська міська лікарня» Теребовлянської міської ради, [PERSON] на диспансерному обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Як слідує з висновку практичного психолога ФОП [PERSON] за №14 від 31 січня 2022 року, на даний час не відомо, яке може зреагувати дитина на зміни у звичному сприйнятті реальності та появі інших дорослих, що можуть з`явитися у її житті та впливати на її становлення. Це може стати достатньо травмуючим, що погіршить розвиток дитини та його соціалізацію та негативно вплине на його самосприйняття й погіршить наявний довірливий контакт зі значними рідними дорослими. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що є спільною знайомою сторін протягом тридцяти років та була в них коли вони перебували в шлюбі. Їй достовірно відомо, що відповідач неодноразово відвозив подарунки дитині, однак їх не брали. Допитана в судовому засіданні свідок [PERSON] суду пояснила, що вона є матір`ю відповідача. Вони разом з відповідачем неодноразово їздили до сина, однак позивач чинить перешкоди у побаченні з дитиною, зокрема не бере слухавку мобільного телефона та не дозволяє синові бачитися з батьком. Згідно рішення органу опіки та піклування №1 від 20 січня 2022 року в особі комісії з питань захисту прав дитини Білецької сільської ради, орган опіки та піклування вважає за доцільне позбавити батьківських прав [PERSON] стосовно неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . У вказаному рішенні зазначено, що батько [PERSON] не проживає разом із сином з 2017 року, не займається його вихованням, не цікавиться станом здоров`я, згідно довідки зі школи не цікавиться шкільним життям сина, ніколи не відвідував батьківських зборів, матеріально не забезпечує дитини, фактично самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків. Щодо позовних вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] слід зазначити наступне. Відповідно до частиною першою статті 150 СК України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Згідно із частиною першою статті 152 СК України, право дитини на належне батьківське виховання, забезпечується системою державного контролю, що встановлена законом. Частиною четвертою статті 155 СК України передбачено, що ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 165 СК України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). ЄСПЛ також зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (пункт 100 рішення ЄСПЛ від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», заява № 10383/09, рішення ЄСПЛ від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також врахувавши практику ЄСПЛ, суд дійшов висновку про відмову в задоволенні позовних вимог в цій частині. Так, орган опіки і піклування надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав відносно сина [PERSON] . При цьому, у вказаному висновку не викладено беззаперечних обставин винної поведінки та свідомого нехтування своїми обов`язками відповідачем, які б свідчили про ухилення від виховання дитини і як наслідок необхідність застосування крайнього заходу у вигляді позбавлення батьківських прав суду не було надано. Суд зазначає, що частиною шостою статті 19 СК України, передбачено, що суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Суд вважає, що в даному випадку позбавлення батьківських прав [PERSON] відносно малолітньої дитини не забезпечуватиме інтересів самої дитини, відтак суд не бере до уваги вказаний висновок органу опіки та піклування, оскільки останній не є достатньо обгрунтованим та суд не вбачає підстав погоджуватись з ним. Крім цього, позивачем не надано беззаперечних доказів, які б свідчили про вчинення насильства відповідачем по відношенню до сина, винної поведінки відповідача по ухиленню від виконання своїх обов`язків щодо виховання та утримання дитини. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на відповідача, адже позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батька у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в його діях. Позивач не довела та не надала суду доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом позбавлення батька по відношенню до дитини батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачем від виконання батьківських обов`язків відносно дитини. Також, позивачем не наведено, як дії чи бездіяльність відповідача свідчать про ухилення ним від виконання свого обов`язку по вихованню дитини, які фактичні обставини впливають на виконання батьком своїх обов`язків відносно дитини, з одночасним урахуванням її поведінки та ставлення до дитини, не встановлено, чи буде застосування такого крайнього заходу як позбавлення батьківських прав відповідати якнайкращим інтересам дитини. При цьому, як з`ясовано судом, неактивна участь батька в житті сина спричинена тривалим конфліктом між сторонами, проживанням відповідача окремо від сина та неналежним усвідомленням учасниками необхідності участі батька у вихованні сина, незважаючи на конфліктні стосунки. Після розірвання шлюбу відповідач фактично позбавлений можливості спілкуватися із сином, що призводить до того, що формування відношення дитини до батька відбувається лише за впливом позивача, яка має неприязні стосунки із відповідачем. Більше того, відповідач та свідок [PERSON] вказали про те, що позивач свідомо здійснює перешкоди у спілкуванні відповідача та сина, що саме по собі свідчить про неприязні відносини між сторонами. На думку суду, саме налагодження стосунків між батьком та сином буде відповідати інтересам неповнолітнього [PERSON] , а позивач проявляє бажання щодо участі у вихованні та спілкуванні із сином. Пунктом 18 вищевказаної постанови Пленуму Верховного Суду України передбачено право суду, зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось з батьків з урахуванням характеру, особи батька, а також конкретних обставин справи, відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність зміни ставлення до виховання дітей, поклавши на орган опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Суд вважає необгрунтованими посилання позивача, як на підставу для позбавлення відповідача батьківських прав, на висновок практичного психолога ФОП [PERSON] за №14 від 31 січня 2022 року. Надаючи оцінку вказаному висновку практичного психолога ФОП [PERSON] суд зазначає, що останній не є належним та допустимим доказом, що безпосередньо та ствердно свідчить про свідоме ухилення відповідача від виконання свого обов`язку по вихованню дитини, оскільки останній носить консультативний характер та зводиться до припущень практичного психолога на основі спостережень за дитиною. З урахуванням наведеного, суд дійшов висновку, що позбавлення батьківських прав у даному випадку є не доцільним, оскільки позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, який за обставин, що склались, застосовувати не можна. Разом з тим, суд вважає, що участь [PERSON] у вихованні сина не є достатньою, а тому вважає за необхідне у позові відмовити повністю, однак, попередити відповідача, що у разі в подальшому неналежного виконання ним батьківських обов`язків відносно неповнолітньої дитини, він буде позбавлений батьківських прав. Щодо позовних вимог про стягнення аліментів слід зазначити наступне. Згідно статті 51 Конституції України та статті 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Відповідно до вимог частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 p., яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-ХІІ від 27 лютого 1991 p. та набула чинності для України 27 вересня 1991 p., держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини першої статті3 Конвенції, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Положеннями статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. В силу вимог статті 182 СК суд, при визначенні розміру аліментів, враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Суд не обмежується розміром заробітку (доходу) платника аліментів у разі встановлення наявності у нього витрат, що перевищують його заробіток (дохід), і щодо яких таким платником аліментів не доведено джерело походження коштів для їх оплати. Зважаючи на матеріальне становище платника аліментів, який офіційно працевлаштований, відсутність доказів незадовільного стану здоров`я відповідача, те, що він інших утриманців крім сина [PERSON] не має, суд доходить переконання, що аліменти на утримання сина слід визначити в твердій грошовій сумі в розмірі 2700 гривень щомісяця, що приблизно відповідає мінімальному рекомендованому розміру встановленому статтею 182 Сімейного кодексу України - прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Менший розмір аліментів, не буде достатнім для належного виховання та утримання сина та забезпечення його рівня життя, необхідного для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку. Разом з тим, позивачка не довела, що відповідач має можливість платити аліменти в більшому розмірі. Відтак, суд вважає, що позов в цій частині підлягає до часткового задоволення шляхом стягнення із [PERSON] в користь [PERSON] аліментів на утримання сина [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі в розмірі 2700 грн щомісячно, починаючи з 23 грудня 2021 року та до досягнення дитиною повноліття. Також, позивач просить стягнути аліменти за минулий час, починаючи стягувати з 01 січня 2017 року по 01 жовтня 2021 року. Відповідно до статті 191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. Із змісту статей 12, 13 ЦПК України вбачається, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Будь-яких доказів про те, що позивач вживала заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не могла їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати суду не надано. Відповідач заперечує вказані обставини. Суд не приймає до уваги посилання позивача на те, що відповідач приховував від неї своє місце проживання у зв`язку з чим вона не мала змоги звернутися до нього з приводу сплати аліментів, оскільки судом встановлено, що відповідач з 2005 року не змінював свого місця реєстрації. При цьому, позивач у позовній заяві зазначила дійсну та актуальну адресу місця реєстрації відповідача. Крім цього, жодних доказів про те, що позивач в будь-який спосіб зверталася до відповідача з вимогою про сплату аліментів останньою суду не надано. Відтак, суд не вбачає підстав для задоволення позовних вимог в цій частині. Відповідно до статті 430 ЦПК України слід допустити негайне виконання рішення суду в частині стягнення аліментів за 1 місяць. Також, зважаючи на те, що позивачка звільнена від сплати судового збору за вимоги про стягнення аліментів, відповідно до статті 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути в дохід держави судовий збір в розмірі 992,40 грн Крім цього, враховуючи те, що у задоволенні позову в частині вимог про позбавлення відповідача батьківських прав відмовлено, відповідно до статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на позивача. На підставі наведеного,

Outcome: partial