Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із вказаним позовом, в якому прохає стягнути з відповідача на його користь заборгованість з нарахованої але не виплаченої заробітної плати в розмірі 106116,42 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку по день ухвалення рішення, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати - 468,88 грн. Заявлені вимоги вмотивовані позивачем тим, що з 03.04.2018 до 13.01.2022 він перебував у трудових відносинах з відповідачем і 13.01.2022 його було звільнено з займаної посади на підставі ст.36 КЗпП України за угодою сторін. Проте, при звільненні розрахунок з ним проведено не було та заборгованість ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» з нарахованої але не виплаченої заробітної плати становить 106116,42 грн, яку позивач прохає стягнути на його користь. Також, у зв`язку із невиплатою належних при звільненні сум з вини відповідача, позивач прохає стягнути на його користь середній заробіток за період затримки розрахунку по день ухвалення рішення, виходячи з середньоденної заробітної плати - 468,88 грн. Судові витрати прохає покласти на відповідача. Провадження у справі відкрито за ухвалою суду від 22.03.2022 з призначенням до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін. Будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, сторони та представник позивача до суду не з`явились, звернувшись із клопотаннями про розгляд справи за їх відсутності. Представник відповідача подав до суду заяву про часткове визнання позову, в якій прохав задовольнити позов в частині стягнення заборгованості з заробітної плати в розмірі 85285,93 грн та в частині стягнення середнього заробітку в розмірі 461,33 грн за день. Представник позивача у наданій письмовій заяві від 03.06.2022 уточнив заявлені вимоги та остаточно прохав суд стягнути на користь позивача заборгованість з заробітної плати в розмірі 85285,93 грн та середній заробіток за час затримки розрахунку з 13.01.2022 по 03.06.2022 в розмірі 65047,53 грн, виходячи з середньоденного заробітку 461,33 грн (141 х 461,33). У зв`язку із неприбуттям в судове засідання всіх учасників справи, на підставі ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст.13 ЦПК України). Статтею 81 ЦПК України, передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Водночас, ст.82 ЦПК України визначено підстави для звільнення від доказування. Так, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання (ч.1 ст.82 ЦПК України). Позивач може відмовитись від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі. У разі визнання відповідачем позову, суд за наявності до того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд (ч.1,ч.4 ст.206 ЦПК України). Розглянувши справу в межах заявлених вимог, встановивши фактичні обставини справи та оцінивши досліджені докази у їх сукупності, суд вказує, що визнання відповідачем позову не суперечить закону і не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб та наявні підстави для ухвалення рішення про задоволення позову. Так, заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективним органом (а в разі відсутності таких органів представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (ст.115 КЗпП України). Згідно із ст.47 КЗпП України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу. У відповідності до вимог ст.116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Як встановлено судом, позивач [PERSON] з 03.04.2018 перебував з відповідачем у трудових відносинах та був звільнений з посади 13.01.2022 на підставі п.1 ст.36 КЗпП України, згідно із наказом 3в-2 від 13.01.2022, що підтверджується приєднаними до справи матеріалами (а.с.5-9). Згідно із довідкою ТОВ «Полтавський ремонтний завод залізничної техніки» №ПРЗ00000007 від 27.01.2022 (а.с.10), [PERSON] з 03.04.2018 по 13.01.2022 працював на посаді провідного економіста і заборгованість підприємства перед позивачем становить 85285,93 грн. Таким чином, оскільки на час звільнення [PERSON] відповідач не провів з ним розрахунок, на користь позивача підлягає стягненню заборгованість з нарахованої але не виплаченої заробітної плати в розмірі 85285,93 грн, розмір якої визнаний сторонами. Вирішуючи позов в частині вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, суд виходить з наступного. Згідно із ст.117 КЗпП України, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Абзацом 2 п.8 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 передбачено, що після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику, здійснюються нарахування загальної суми середнього заробітку, яка обчисляється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді. Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати. Відповідно до пункту 5 розділу IV Порядку, основою для визначення загальної суми заробітку, що підлягає виплаті за час вимушеного прогулу, є середньоденна (середньогодинна) заробітна плата працівника, яка згідно з пунктом 8 цього Порядку визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - календарних днів за цей період. Після визначення середньоденної заробітної плати як розрахункової величини для нарахування виплат працівнику здійснюється нарахування загальної суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, яка обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді (абзац 2 пункту 8 Порядку). Середньомісячна заробітна плата за час затримки розрахунку обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана виплата. У відповідності до наданої відповідачем довідки від 02.06.2022, середньоденна заробітна плата працівника [PERSON] в розрахунку на 1 робочий день становить 461,33 грн, що не оспорювалось сторонами. За таких обставин, враховуючи, що позивачу в день звільнення не була виплачена заробітна плата, суд доходить висновку про стягнення на його користь середнього заробітку за час затримки розрахунку за період з 13.01.2022 по день ухвалення рішення (03.06.2022) в розмірі 65047,53 грн, виходячи з розміру середньоденної заробітної плати останнього 461,33 грн (141 день х 461,33). Питання про судові витрати вирішено судом у відповідності до вимог ст.ст.141,142 ЦПК України. На підставі п.1.ч.1 ст.5 ЗУ «Про судовий збір» позивача звільнено від сплати судового збору за звернення до суду з позовним вимогами про стягнення заробітної плати, у зв`язку з цим в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. Також, у відповідності до вимог ст.ст.141,142 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню 50% судового збору сплаченого за вимогу про стягнення середнього заробітку, інші 50% від суми судового збору підлягають поверненню позивачу з державного бюджету.

Outcome: approved