Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

30 серпня 2021 року позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Обґрунтовуючи позовні вимоги, позивач зазначає, що є власником квартири [ADDRESS] з 2008 року, що підтверджується копією Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданим Виконавчим комітетом Івано-Франківської міської ради 15 грудня 2008 року на підставі рішення Виконавчого комітету від 20 листопада 2008 року № 563. Право власності на квартиру після її розподілу зареєстровано за позивачем 30 березня 2015 року реєстраційною службою Івано-Франківського міського управління юстиції. У квартирі, де зареєстрований та фактично проживає тільки позивач, є також зареєстроване місце проживання його повнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , який за даною адресою не проживає з січня 2020 року. Протягом тривалого часу відповідач веде антисоціальний спосіб життя, квартирою не цікавиться, комунальні послуги не оплачує, не отримує кореспонденцію за даною адресою, його особисте майно в квартирі відсутнє. Під час фактичного проживання відповідача у квартирі позивач змушений був декілька разів звертатися до суду про стягнення з відповідача понесених витрат на утримання квартири, і рішеннями Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2014 року з [PERSON] було стягнуто 2899,47 грн та рішенням суду від 13 вересня 2017 року стягнуто з відповідача 4343,32 грн. На даний час вищевказані рішення суду відповідачем не виконані, грошові кошти за ними не оплачені. На даний час позивач є пенсіонером і відповідно як власник нерухомого майна у зв`язку із реєстрацію відповідача у квартирі позбавлений можливості звернутися за наданням державної допомоги на утримання квартири, житлової субсидії, що, в свою чергу, робить тягар утримання такої квартири непосильним для позивача. За таких обставин, оскільки відповідач у вищевказаному житловому приміщенні не проживає більше одного року без поважних причин, не оплачує плату за користування житловим приміщенням, не несе інших витрат по утриманню вищевказаного житлового приміщення та не приймає участі у спільному побуті, домовленості про користування жилим приміщенням відсутня, просить визнати відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . Ухвалою суду від 03 вересня 2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі за даним позовом, ухвалено розгляд справи проводити за правилами загального позовного провадження з викликом сторін. Ухвалою суду від 02 грудня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судове засідання не з`явився, проте подав до суду заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав, просила позов задовольнити у повному обсязі, проти винесення судом заочного рішення не заперечив. Відповідач у судове засідання не з`явився, про причини неявки суд не повідомив, хоча про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, зокрема, відповідач викликався через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Від відповідача не надходив відзив на позов, не надходило заяв із запереченнями проти розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, а також жодних інших заяв або клопотань. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, проте не з`явився у судове засідання без поважних причин та не повідомив про причини своєї неявки, відзиву не подав, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі статей 280-282 Цивільного процесуального кодексу України ухвалив про заочний розгляд справи, про що 26 травня 2022 року прийнята відповідна ухвала.\~ Відповідно до частини другої статті 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення на них, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, застосувавши до спірних правовідносин відповідні норми матеріального та процесуального права, встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до Свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 15 грудня 2008 року, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] , частка 1/1 (а.с.5). Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30 березня 2015 року, [PERSON] на праві приватної спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] (а.с.6). Як вбачається з довідки Житлово-будівельного кооперативу № 23, [PERSON] , 1975 року народження, зареєстрований в квартирі [ADDRESS] , за даною адресою з січня 2020 року не проживає (а.с.7). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 12 серпня 2014 року, що набрало законної сили 26 серпня 2014 року, позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення витрат, понесених на утримання квартири, та зобов`язання вчинити дії задоволено частково. Стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , 2899,47 грн понесених витрат на утримання квартири та 243,60 грн витрат по оплаті судового збору (а.с.8-9). Рішенням Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 13 вересня 2017 року, що набрало законної сили 30 жовтня 2017 року, стягнуто з [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , 4343,32 грн понесених витрат на утримання квартири та 640,00 грн витрат по оплаті судового збору (а.с.10-11). Стаття 15 Цивільного кодексу України передбачає, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (частина перша\~статті 4 Цивільного процесуального кодексу України). Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно принципу диспозитивності, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (частина перша\~статті 13 Цивільного процесуального кодексу України). Конституцією України\~(статтею 41) та статтею 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~закріплений принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону, за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Права власника житлового будинку (квартири) визначені\~статтею 383 Цивільного кодексу України\~та\~статтею 150 Житлового кодексу України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Конституція України\~у\~статті 47\~проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Частина перша статті 316 Цивільного кодексу України передбачає, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У відповідності з положеннями статті 317 Цивільного кодексу України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. За змістом статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Особливості здійснення права власності на культурні цінності встановлюються законом. Правовою підставою позовних вимог є положення\~статті 391 Цивільного кодексу України, яке визначає право власника майна вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Таким чином, позивач звернувся до суду з негаторним позовом, підставою для подання якого є вчинення дій, що ускладнюють здійснення власником повноважень користування та розпорядженням майном. Однією з умов подання такого позову є триваючий характер правовідносин і його наявність в момент подання та розгляду позову. Позивач вказує, що реєстрація у квартирі відповідача перешкоджає йому здійснення прав власника на вільне користування і розпоряджання майном. Враховуючи, що квартира [ADDRESS] належить позивачу на праві приватної власності, позивач є батьком відповідача, тому до спірних правовідносин підлягає застосуванню стаття 405 Цивільного кодексу України. Відповідно до\~статті 405 Цивільного кодексу України,\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідач у будинку, що належить позивачу на праві приватної власності, зареєстрований, але не проживає тривалий час без поважних причин,\~житлом не цікавиться, витрат по його утриманню не несе, дій, які б свідчили про намір та бажання зберегти за собою право користування жилим приміщенням, не вчиняв, позивач не може в повній мірі володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому на праві власності житлом та несе надмірний тягар по оплаті комунальних послуг. За таких обставин суд вважає доведеними доводи позивача про те, що відсутність відповідача має постійний характер, підстави для визнання причин відсутності відповідача поважними відсутні, тому відповідача необхідно визнати особою, яка втратила право на користування житловим приміщенням, розташованим за адресою: [ADDRESS] . У відповідності до частини першої статті 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідач, не бажаючи приймати участь у судовому розгляді справи і реалізувати своє процесуальне право на спростування доводів позову, тим самим не оспорює наявних підстав для відмови у задоволенні позовних вимог. Виходячи із вищевикладеного, суд, оцінивши докази, надані сторонами у справі, їх належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, відповідно до статті 89 Цивільного процесуального кодексу України, дійшов висновку, що вимоги позивача підлягають задоволенню повністю. На підставі вищевикладеного, відповідно до статей 41,\~47, 129 Конституції України, статей 316-319, \~383, 391,\~405 Цивільного кодексу України,

Outcome: approved