Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

26.01.2022 представник позивача - адвокат Пустовий Б.В. звернувся до суду з позовом та просить стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] заборгованість за договором позики від 12.08.2020 у розмірі 141373,00 грн, 3% річних - 4485 грн. 20 коп., інфляційне збільшення у розмірі 16180,89 грн, моральну шкоду в розмірі 10000 грн, всього - 172039,09 гривень. Також просить стягнути з [PERSON] на користь позивача [PERSON] понесені судові витрати. Посилається на те, що 12.08.2020 між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики у формі письмової розписки, відповідно до якого [PERSON] передав у власність [PERSON] грошові кошти у сумі 5000 доларів США на строк до 31.12.2020. Однак, у строк, установлений в договорі позики, відповідач своїх зобов`язань не виконав, гроші не повернув. Станом на 31.12.2020 сума боргу становить 141373 грн. Також стверджує, що зволіканням у поверненні коштів, відповідач завдав йому моральної шкоди у вигляді душевних страждань та погіршення особистих, сімейних стосунків. Розмір моральної шкоди оцінює в 10000 грн. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав, просив їх задовольнити в повному обсязі. Заперечень проти заочного розгляду справи не висловив. Відповідач в судове засідання на виклик суду не з`явився. Направлені за його зареєстрованою адресою проживання повістки з викликом в судове засідання на 22.03.2022, 12.04.2022, 20.04.2022, 16.05.2022, повернулись на адресу суду з відмітками «адресат відсутній за вказаною адресою». 20.04.2022 відповідача викликано в судове засідання на 16.05.2022 шляхом розміщення оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України. Згідно з ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд ухвалив рішення про заочний розгляд справи у відсутності відповідача на підставі наявних у справі даних та доказів. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи, суд дійшов до переконання, що позов слід задовольнити частково, враховуючи наступне. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Частиною 2 ст. 1047 ЦК України передбачено, що на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У відповідності до ч. 2 ст. 509 ЦК України зобов`язання виникають з підстав, встановлених ст. 11 цього Кодексу, у тому числі і з договорів. Згідно з ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Зобов`язання, в свою чергу, згідно з вимогами ст.ст. 525, 526 ЦК України, має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу. Одностороння відмова від виконання зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається. З матеріалів справи вбачається, що 12.08.2020 [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти в сумі 5000 доларів США, які зобов`язався повернути до 31.12.2020, про що склав розписку. Розписка про отримання у борг грошових коштів за своєю правовою природою є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору. Письмова форма договору позики, з огляду на його реальний характер, є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Із вказаної боргової розписки вбачається наявність між сторонами боргових зобов`язань у вигляді договору позики, за змістом якого відбулась передача відповідної суми коштів від позивача до позичальника. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа, кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Отже, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання [PERSON] не виконане, сума боргу за розпискою по спливу встановленого умовами договору строку її повернення, не повернута. Неналежне виконання відповідачем договірних зобов`язань змусило позивача звернутися за захистом своїх майнових прав до суду. Наявність та розмір заборгованості [PERSON] перед [PERSON] у розмірі 5000 доларів США слідує з умов, укладеного між сторонами по справі договору позики, підтверджується наявними у матеріалах справи документами та не спростовано відповідачем. Згідно приписів ст. 533 ЦК України грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Станом на день звернення позивача до суду курс гривні до іноземної валюти, встановлений Національним банком України становив 28,2746 грн. А отже, сума заборгованості у розмірі 5000 доларів США складає 141373 грн. З огляду на викладене, суд вважає правомірними вимоги щодо стягнення з відповідача заборгованості за договором позики у вказаному розмірі. Що стосується стягнення 3 % річних та інфляційного збільшення, то слід зазначити наступне. Відповідно до ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. При цьому, як зазначено у ч. 2 ст. 625 ЦК України 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому, при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, яка має вираховуватися з часу прострочення платежу. Враховуючи, що позивач висуває вимогу про стягнення 3% річних за прострочення виконання грошового зобов`язання у розмірі 5000 доларів США, то 3% річних від простроченої суми за весь час прострочення з 01.01.2021 по 21.01.2022 (386 днів) має становити 159 доларів США, що дорівнює 4485 грн 20 коп. Отже, суд погоджується з розрахунками позивача стосовно обрахування 3% річних в розмірі 4485 грн 20 коп. з огляду на те, що вони здійснені у відповідності до положень ст. 625 ЦК України та вважає, що вимога позивача про стягнення 3 % річних підлягає задоволенню. Разом з тим, за змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постановах від 01 березня 2017 року у справі № 6-284цс17 та від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц. Враховуючи, що предметом укладеного між сторонами договору є грошові кошти, виражені в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати, вимогу про стягнення яких ставить позивач, стягненню не підлягають. Безпідставними є також і позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Пунктом 9 ч. 2 ст. 16 ЦК України передбачено, що способом захисту цивільних прав та інтересів може бути відшкодування моральної (немайнової) шкоди. Згідно із ст. 611 ЦК України у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; зміна умов зобов`язання; сплата неустойки; відшкодування збитків та моральної шкоди. Наслідки порушення договору позичальником встановлені ст. 1050 ЦК України та не передбачають такого виду відповідальності, як відшкодування моральної шкоди. Укладений між сторонами у справі договір позики також не містить такого виду цивільної відповідальності. Враховуючи, що правовідносини між сторонами виникли на підставі укладеного між ними договору позики, який не містить такого виду цивільно-правової відповідальності як відшкодування моральної шкоди, а також такий вид відповідальності не встановлений законом у грошових зобов`язаннях, правові підстави для задоволення вимоги позивача про відшкодування моральної шкоди, відсутні. В частині стягнення витрат на правову допомогу та судового збору суд виходить з такого. Учасники справи мають право користуватися правничою допомогою, що передбачено ст. 15 ЦПК України. Статтею 133 ЦПК України встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Згідно положень частин 1-4 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно із ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвокат має бути співмірним із складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Крім того, відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду по справі №751/3840/15-ц від 20 вересня 2018 року на підтвердження розміру витрат на професійну правничу допомогу суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Наявність документального підтвердження витрат на правову допомогу та їх розрахунок є підставою для задоволення вимог про відшкодування таких витрат. Як вбачається з матеріалів справи, між адвокатом Пустовим Б.В. та [PERSON] 14.01.2022 був укладений Договір про надання правової допомоги № 006/22, пунктом 3 якого визначено, що за надання правової допомоги Клієнт сплачує Адвокату фіксовану суму гонорару в розмірі 5000 грн. Оплата виконаних послуг у розмірі 5000 грн була проведена 14.01.2022, що підтверджується квитанцією до прибуткового касового ордера №006/22. Враховуючи вищевикладене, оцінивши подані позивачем докази на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу, суд дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача необхідно стягнути витрати на оплату послуг адвоката пропорційно задоволеній частині позовних вимог. З урахуванням часткового задоволення позову та відповідно до ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача також підлягає судовий збір на користь позивача у розмірі 1 458 грн 20 коп.

Outcome: partial