Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-26 00:00:00

22.02.2022 року позивач звернувся до суду з позовом, яким просить стягнути з ДП «Львіввугілля» на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 73 964,52 грн., а також 40 000,00 на відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання. В обґрунтування позовних вимог зазначає, що перебував у трудових відносинах з відповідачем в періоди з 22.06.2007 року по 19.08.2016 року та з 30.08.2016 року по 01.09.2021 року, коли його було звільнено з роботи по стану здоров`я. На день звільнення існувала заборгованість з виплати заробітної плати, яка всупереч нормам законодавства йому не була виплачена в день звільнення, а лише 30 грудня 2021 року. Відтак, враховуючи те, що відповідач не провів із ним повного розрахунку при звільненні, просить стягнути з останнього на його користь середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 02.09.2021 року по 30 грудня 2021 року, що становить 73 964,52 грн. Також зазначає, що його було звільнено за станом здоров`я з діагнозом: хронічна правобічна (L5-S1) попереково-крижова радикулопатія з больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями. Хронічний бронхіт II ст., фаза субремісії, пневмосклероз, емфізема легень ЛН-ІІ (другого) ст. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість початкова стадія - захворювання професійні. Вказує, що відповідно до акту розслідування причин виникнення у нього вказаних вище хронічних професійних захворювань такі виникли внаслідок тривалої роботи у вугільній промисловості: гірником підземним, машиністом підземних установок, електрослюсарем підземним на ВП «Шахта Червоноградська», електрослюсарем підземним на ВП «Шахта «Великомостівська» за наступних обставин: недосконалості систем пилеподавлення (зрошення, невикористання засобів) малої механізації, використання технологічного обладнання, що генерує підвищені рівні шуму (прохідницький комбайн ГПКС-01, перевантажувач ІППЛ-ІК, вуглевидобувний комбайн І ГШ, скребковий конвеєр СПМ -250М), невикористання засобів індивідуального захисту з 19.09.2006р. по 21.02.2017р. та з 11.05.2019р. по 28.01.2021р. електрослюсарем підземним, гірником підземним, прохідником на ВП «Шахта «Великомостівська», недосконалості систем пилеподавлення (зрошення), використання технологічного обладнання, що генерує підвищені рівні шуму (прохідницький комбайн ГПКС-01, перевантажувач 1ППЛ-1К), невикористання засобів індивідуального захисту; пил з вмістом вільного діоксиду кремнію від 5 до 10% в концентрації 43,90 -49,49 мг/м.куб. середнє значення 46,38 мг/ м.куб. при (ГДК-4 мг/ м.куб.) на протязі 91 % робочої зміни; температура повітря - +17,4 - +17,8°С, (при нормі + 19- +24°С) 95% робочої зміни; швидкість руху повітря - 0,72-0,84м/с (при нормі 0,3-0,9%) 95% робочої зміни; відносна вологість повітря - 86% (при нормі 75%) 95% робочої зміни; фізичне динамічне навантаження при переміщенні вантажу на відстань від 1 до 5 м. 46182кг/м (при нормі 44000); разова маса переносимих вантажів 30 кг. (при нормі 30кг.); величина статичного навантаження при утриманні вантажу за участю м`язів корпуса і ніг 143820кг/с (при нормі до 100000); робоча поза: незручна 34% (норма до 25%); на колінах 26% (норма до 10%); нахили корпусу 123 раз в зміну (норма 51-100); виробничий шум - 84дБА (при нормі 80дБа) (74% роб. зміни). Вказав, що внаслідок захворювань, які виникли у нього від шкідливих умов праці, в яких він працював тривалий час, йому були заподіяні фізичні і душевні страждання, які виражаються в тому, що він втратив працездатність, став інвалідом, у його з`явився кашель, він змушений постійно звертатись за медичною допомогою, стан його здоров`я став незадовільним, порушено всі нормальні умови його життя, він відчуває великі незручності при веденні домашнього господарства, йому стало важко займатися домашніми справами, що потребують навіть невеликих фізичних зусиль, тому змушений докладати додаткові зусилля для організації життя, змушений вести малорухомий спосіб життя, він перестав бути повноцінною людиною. Враховуючи зазначене, позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь в рахунок відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 40 000 грн. Ухвалою від 24.02.2022 року позов залишено без руху. Після усунення недоліків позовної заяви, ухвалою від 14.03.2022 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження та призначено судове засідання для розгляду справи по суті на 06.05.2022 року з викликом сторін. 14.04.2022 року представником відповідача подано відзив проти позову, яким позов заперечив, вказав, що [PERSON] при звільненні не пред`явив вимоги про проведення розрахунку, до того ж вважає, що ним пропущено трьохмісячний строк звернення до суду із вимогою про стягнення середнього заробітку. Щодо вимоги про відшкодування моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання, то вважає, що позивач не надав доказів, які б свідчили про те, що внаслідок протиправних дій відповідача йому було завдано моральну шкоду. 20.05.2022 року позивачем подано до суду відповідь на відзив, у якому останній зазначив, що ним дотримано трьохмісячний строк звернення до суду, який обчислюється із дня проведення із ним повного розрахунку, тобто з 30.12.2021 року.Окрім цього зазначив, що має право на відшкодування моральної шкоди на підставі приписів статтей 1167 ЦК України та 2371 КЗпП України за рахунок власника або уповноваженого ним органу (роботодавця). За клопотанням представника відповідача розгляд справи 06.05.2022 року відкладено на 27.05.2022 року. Належним чином повідомлені сторони у судове засідання 27.05.2022 року не з`явилися, подали письмові заяви про розгляд справи у їх відсутності. Позивач підтримав позовні вимоги та просить їх задовольнити, а відповідач заперечив проти задоволення позову. Відповідно до ст. 247 ЦПК України, розгляд справи здійснюється без фіксування судового засідання технічними засобами в зв`язку з неявкою учасників справи. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до висновку про часткове задоволення позову, виходячи з наступного. Як вбачається із копії трудової книжки [PERSON] , [INFO] , серії [NUMBER] , він перебував у трудових відносинах з ДП «Львіввугілля» в періоди з 22.06.2007 року по 19.08.2016 року та з 30.08.2016 року по 01.09.2021 року 01.09.2021 року [PERSON] на підставі наказу № 180-К від 02.09.2021 року було звільнено з ВП «Шахти «Червоноградська» ДП «Львіввугілля» за станом здоров`я згідно п.2 ст. 40 КЗпП України (а.с.8-9). Відповідно до ч.1 ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. А частиною першою статті 117 КЗпП України встановлено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Виплата працівникові середнього заробітку за час затримку розрахунку при звільненні є формою матеріальної відповідальності роботодавця, яка виникає у випадку вчинення ним порушення норм трудового законодавства. Середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Судом встановлено, що на день звільнення позивача була нарахована, але не виплачена заробітна плата з квітня 2021 року по вересень 2021 року, зокрема: заробітна плата за квітень 2021 року в розмірі 283,14 грн. виплачена 06.09.2021 року; заробітна плата за травень 2021 року в розмірі 231,66 грн. виплачена 05.10.2021 року; заробітна плата за червень 2021 року в розмірі 41,83 грн. виплачена 12.10.2021 року; заробітна плата за липень 2021 року в розмірі 15106,10 грн. виплачена 27.10.2021 року, лікарняні за липень 2021 року в розмірі 3325,88 виплачено 30.12.2021 року; заробітна плата за серпень 2021 року в розмірі 101,90 грн. виплачена 27.10.2021 року. Також нараховані у вересні 2021 року 163 225,03 грн. виплачені частинами в період з 02.11.2021 року по 14.12.2021 року, зокрема 02.11.2021 року - 24602,76 грн.; 13.12.2021 року - 5414,32 грн. та 18942,17 грн.; 14.12.2021 року - 114265,78 грн. Вказані суми та періоди їх виплати сторонами не оспорюються, відтак до спірних правовідносин слід застосувати ст.117 КЗпП України. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на ту обставину, що в даному випадку не може застосовуватись спеціальний вид відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника з посиланням на правову позицію, викладену в постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року у справі №682/3060/16-ц, оскільки обов`язок роботодавця провести розрахунок в день звільнення прямо передбачений ст.116 КЗпП України та потребує окремого звернення працівника за проведенням такого розрахунку лише у випадку, якщо працівник не працював в день звільнення. В даному ж випадку, позивач був звільнений з роботи наказом від 02.09.2021 року, днем звільнення є 01.09.2021 року, що підтверджується і записом в трудовій книжці (а.с.9 зворот). Таким чином, за правилами п. 2.27. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Міністерства праці України та Міністерства соціального захисту населення України від 29 липня 1993 р. № 58 днем звільнення вважається останній день роботи. Середній заробіток за час вимушеного прогулу визначається відповідно до статті 27 ЗУ "Про оплату праці" за правилами, передбаченими "Порядком обчислення середньої заробітної плати", затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок) зі змінами та доповненнями. Позивачем надано розрахунок середньоденної заробітної плати позивача в розмірі 880,53 гривень, який ніким не оспорюється, а відтак приймається судом до уваги. Крім цього, суд приймає до уваги розрахунок обчислення розміру середнього заробітку за час затримки в проведення розрахунку при звільнення, оскільки такий відповідає вимогам закону. Суд вважає безпідставними доводи представника відповідача про пропущення позивачем тримісячного строку звернення до суду із вимогю про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні з огляду на наступне. Статтею 233 КЗпП України передбачено строки звернення до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду за вирішенням трудових спорів. Так, частиною першою зазначеної статті передбачено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення. Разом із тим, у частині другій цієї статті зазначено, що в разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проаналізувавши зміст частини другої статті 233 КЗпП України, можна зробити висновок про те, що в разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці працівник має право без обмежень будь-яким строком звернутись до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, незалежно від того, чи здійснив роботодавець нарахування таких виплат. Непроведення розрахунку з працівником у день звільнення або, якщо в цей день він не був на роботі, наступного дня після його звернення з вимогою про розрахунок є підставою для застосування відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України. У цьому разі перебіг тримісячного строку звернення до суду починається з наступного дня після проведення зазначених виплат незалежно від тривалості затримки розрахунку. Вказані висновки відповідають правовій позиції, викладеній у рішенні Конституційного Суду України від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень статті 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу. Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 25 березня 2020 року у справі № 370/1754/15-ц та у постанові від 24 червня 2020 року у справі № 500/6631/16-ц. [PERSON] звільнений з роботи 01.09.2021 року, 30.12.2021 року йому в повному обсязі виплачено заробітну плату належну при звільненні, до суду із цим позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 02.09.2021 року до 30.12.2021 року він звернувся 22.02.2022 року, а тому суд дійшов висновку про те, що позивач не пропустив передбачений статтею 233 КЗпП України тримісячний строк звернення до суду. При вирішенні питання щодо визначення розміру компенсації за затримку в розрахунку, суд виходить з того, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності при врахуванні справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Працівник є слабшою, ніж роботодавець стороною у трудових правовідносинах. Водночас у вказаних відносинах і працівник має діяти добросовісно щодо реалізації своїх прав, а інтереси роботодавця також мають бути враховані. Тобто має бути дотриманий розумний баланс між інтересами працівника та роботодавця. Згідно з ч.1 ст.9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Відповідно до п.6 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що, зокрема, вимагає ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення, зокрема, може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Оскільки, відшкодування, передбачене ст.117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, то заходи цивільно-правової відповідальності спрямовуються не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Звертаючись з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач, а відтак, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. При цьому, суд повинен виходити з таких критеріїв як: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Зменшення розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника не залежить від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково (постанова Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Суд звертає увагу, що у матеріалах справи немає жодного доказу того, що для позивача існували перешкоди у зверненні до суду з даним позовом раніше, зважаючи на те, що [PERSON] з наказом ознайомлений, жодних зауважень або подальших дій ініціювання питання стягнення можливої заборгованості по заробітній платі ним не вчинено, до звернення у лютому 2022 року з цим позовомлише після повної виплати заборгованості. Поведінка відповідача не свідчить, що він якимось чином перешкоджав позивачу у реалізації його права. Позивач, принаймні, не стверджує про існування таких перешкод з боку відповідача і не наводить жодних даних, що він з поважних причин не міг звернутись до суду раніше. За таких обставин слід зменшити суму компенсаційних виплат позивачу до 10000 гривень, що відповідатиме обставинам справи, а тому позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню частково. Щодо вимоги про стягнення моральної шкоди, спричиненої ушкодженням здоров`я при виконанні трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання, суд виходить з наступного. Згідно акту розслідування причин виникнення хронічного професійного захворювання за формою П-4 від 08 вересня 2021 року [PERSON] працював на посадах: гірника підземного, машиніста підземних установок, електрослюсаря підземного, загальний стаж роботи складає 14 років 02 місяці, з них 05 років 02 місяці електрослюсар підземний, 13 років 06 місяців у цеху в умовах впливу шкідливих факторів. Діагноз: хронічна правобічна (L5-S1) попереково-крижова радикулопатія з больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями. Хронічний бронхіт II ст., фаза субремісії, пневмосклероз, емфізема легень ЛН-ІІ (другого) ст. J 41.0. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість початкова стадія Z57.0. Професійне захворювання виникло внаслідок впливу на потерпілого несприятливих виробничих факторів, а саме: внаслідок тривалої роботи у вугільній промисловості: гірником підземним, машиністом підземних установок, електрослюсарем підземним на ВП «Шахта Червоноградська», електрослюсарем підземним на ВП «Шахта «Великомостівська» за наступних обставин: недосконалості систем пилеподавлення (зрошення) невикористання засобів малої механізації, використання технологічного обладнання, що генерує підвищені рівні шуму (прохідницький комбайн ГПКС-01, перевантажувач 1ППЛ-1К, вуглевидобувний комбайн 1ГШ-68, скребковий конвеєр СПМ -250М), невикористання засобів індивідуального захисту. Причина виникнення хронічного професійного захворювання (отруєння): пил з вмістом вільного діоксиду кремнію від 5 до 10% в концентрації 43,90 -49,49 мг/м.куб. середнє значення 46,38 мг/ м.куб. при (ГДК-4 мг/ м.куб.) на протязі 91 % робочої зміни; температура повітря - +17,4 - +17,8°С, (при нормі + 19- +24°С) 95% робочої зміни; швидкість руху повітря - 0,72-0,84 м/с (при нормі 0,3-0,9%) 95% робочої зміни; відносна вологість повітря - 86% (при нормі 75%) 95% робочої зміни; фізичне динамічне навантаження при переміщенні вантажу на відстань від 1 до 5 м. 46182 кг/м (при нормі до 44000); разова маса переносимих вантажів 30 кг. (при нормі до 30 кг.); величина статичного навантаження при утриманні вантажу за участю м`язів корпуса і ніг 143820 кг/с (при нормі до 100000); робоча поза: незручна 34% (норма до 25%); на колінах 26% (норма до 10%); нахили корпусу 123 раз за зміну (норма 51-100); виробничий шум - 84 дБА (при нормі 80дБа) (74% роб. зміни) (а.с.14-17). Довідкою про результати визначення ступеня втрати професійної працездатності у відсотках, потреби у наданні медичної та соціальної допомоги серії 12 ААА № 095256 від 13.10.2021 року, [PERSON] встановлено первинно за сукупністю 40% відсотків втрати професійної працездатності з яких: 30% за хронічний бронхіт ІІ, ЛН ІІ ст., 10 % хронічна радикулопатія; 0% приглухуватість, дата переогляду 13.10.2022 р. (а.с.18). Довідкою до акта огляду МСЕК серії 12 ААВ № 065629 [PERSON] було встановлено третю групу інвалідності, причина інвалідності професійні захворювання, протипоказана важка фізична праця в умовах пилу, газів, переохолодження, шуму (а.с.18). Також до матеріалів справи додано копію індивідуальної програми реабілітації інваліда №857 від 13.10.2021 року, результати оглядів [PERSON] у лікарнях, копії виписок із медичної карти, копії витягів з медичної карти та інші документи, які свідчать про отримані позивачем на виробництві хронічні професійні захворювання. Відповідно до ст.43 Конституції України держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідно до вимог ст.153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Згідно ст.173 КЗпП України шкода, заподіяна працівникові каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно з ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Відповідно до п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат, їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, так як не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Відповідно до частини 1 ст.237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди провадиться, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не вказана серед юридичних фактів, які входять до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди. Тобто, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду, а саме: наявність моральних страждань працівника, втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. В пункті 4.1 рішення Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №1-9/2004 зазначено, що ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні і фізичні страждання. На підтвердження факту ушкодження здоров`я позивачем було надано довідки МСЕК, згідно яких позивачу була встановлена втрата професійної працездатності у розмірі 40 % за сукупністю та третя група інвалідності (а.с.18). В даному випадку професійне захворювання пов`язане з виконанням робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, тому відповідальність по відшкодуванню моральної шкоди покладається на роботодавця (підприємство). Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідно до частини 1 статті 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи та інших обставин, що мають значення для вирішення справи. За змістом статей 77, 78 ЦПК України належними є докази, що містять інформацію щодо предмету доказування. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Обставини, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Доказами, наявності факту заподіяння позивачу моральної шкоди є акт розслідування причини виникнення хронічного професійного захворювання від 08.09.2021 року, згідно якого [PERSON] за час роботи на підприємстві відповідача отримав професійне захворювання, а саме: хронічна правобічна (L5-S1) попереково-крижова радикулопатія з больовим синдромом та статико-динамічними порушеннями. Хронічний бронхіт II ст., фаза субремісії, пневмосклероз, емфізема легень ЛН-ІІ (другого) ст. J 41.0. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість початкова стадія Z57.0. Невиконання роботодавцем обов`язку по забезпеченню безпечних і здорових умов праці, яке мало наслідком виникнення у позивача професійного захворювання, втрати працездатності й встановлення інвалідності, є підставою для відшкодування роботодавцем заподіяної працівнику моральної шкоди. Такий висновок відповідає постанові Верховного Суду від 15 червня 2020 року у справі № 212/3137/17-ц (провадження № 61-37529сво18). Доводи про те, що позивачем не надано розрахунків, з приводу розміру моральної шкоди у грошовому еквіваленті та те, що розмір відшкодування є завищеним, не заслуговують на увагу, оскільки сам факт втрати працездатності встановлення ІІІ групи інвалідності, з точки зору погіршення здоров`я, втрати важливих особистих здібностей, зміни життєвого укладу, необхідності лікування, веде до висновків про наявність моральної шкоди. Беручи до уваги те, що відповідач не створив позивачеві безпечних і нешкідливих умов праці, не впроваджував сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, внаслідок чого [PERSON] втратив професійну працездатність, суд дійшов висновку про те, що надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я та втрату працездатності саме внаслідок професійного захворювання [PERSON] призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності призвела до обмеження його можливості вести активний спосіб життя, внаслідок чого останній змушений прикладати додаткові зусилля для організації свого життя. Тому враховуючи глибину моральних та фізичних страждань позивача з приводу пошкодження здоров`я, ступінь втрати ним професійної працездатності та встановлення третьої групи інвалідності, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача 20000,00 грн. в порядку відшкодування моральної шкоди, а тому позов в цій частині слід також задовольнити частково. Питання судових витрат слід вирішити у відповідності до вимог ст.ст.141, 142 ЦПК України.

Outcome: partial