Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування позову зазначив, що 01.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п.1 вказаного договору позики до його підписання, позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 50000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений договором строк. Факт передачі коштів підтверджується не лише підписанням сторонами договору, а й наявністю у позикодавця підписаної власноруч позичальником розписки про отримання коштів, яка, відповідно до п.5 договору позики від 01.05.2018 року, підтверджує безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов`язання. Згідно з пунктом 4 договору позики від 01.04.2018 року, [PERSON] зобов`язалася повернути [PERSON] позику в строк до 31 грудня 2018 року. Проте, станом на 20.07.2021 рік відповідачем не проведена оплата жодного платежу за договором позики. Таким чином, заборгованість відповідача становить 50000,00 грн.. Також, 05.02.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики. Відповідно до п.1 вказаного договору позики, до його підписання позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 50000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений договором строк. Факт передачі коштів по договору позики від 05.02.2019 року підтверджується не лише підписанням сторонами договору, а й наявністю у позикодавця підписаної власноруч позичальником розписки про отримання коштів, яка, відповідно до п.5 договору, підтверджує безспірність заборгованості та прострочення виконання зобов`язання. Згідно з пунктом 4 договору позики від 05.02.2019 року [PERSON] зобов`язалася повернути [PERSON] позику в строк до 31 грудня 2019 року в повному обсязі. Проте, станом на 20.07.2021 рік боржником не проведена оплата жодного платежу по договору позики від 05.02.2019 року, таким чином, заборгованість відповідачки за договором позики від 05.02.2019 року становить 50000,00 грн.. На неодноразові вимоги позивача відповідачка до цього часу суми позики за договорами не повернула, ухиляється від виконання свого обов`язку. Невиконання або несвоєчасне виконання зобов`язань, визначених договором, тягне за собою відповідальність сторони, що допустила таке порушення. Відповідно до п.6 договорів позики від 01.04.2018 року та від 05.02.2019 року, укладених між позивачем та відповідачем, в разі прострочення повернення позики позичальник зобов`язаний сплатити позикодавцеві пеню в розмірі облікової ставки НБУ за кожен день прострочення від несплаченої суми боргу, індекс інфляції та 5 % річних. Відповідно до п.7 договорів позики від 01.04.2018 року та від 05.02.2019 року, у випадку прострочення повернення позики на строк понад 30 (тридцять) календарних днів від зазначеного у п.4 або у п.7 позичальник повинен додатково сплатити позикодавцю штраф у розмірі 20% суми простроченого платежу, що не звільняє позичальника від інших штрафних санкцій та від повернення основного боргу (наданої позики). Посилаючись на вказані обставини, позивач просив суд: -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 01.04.2018 року у розмірі 50000,00 гривень; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму боргу за договором позики від 05.02.2019 року у розмірі 50000,00 гривень; -стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] неустойку та штрафні санкції в сумі 58550,00 грн., з яких: пеня - 20182 грн. 88 коп., відсотки річні - 5267 грн. 12 коп., інфляційні втрати - 13100 грн. 00 коп., штраф - 20000 грн. 00 коп., а також судові витрати. Позивач у судове засідання не з`явився, надав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі, просив справу слухати у його відсутність. Відповідач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, причини неявки суду не повідомила, про день та час судового засідання повідомлена належним чином. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України у зв`язку з неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали цивільної справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що 01.04.2018 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с.9-10). Відповідно до п.1 вказаного договору позики до його підписання, позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 50000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений договором строк. Згідно з пунктом 4 договору позики від 01.04.2018 року позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк до 31 грудня 2018 року. Як зазначає позивач, станом на 20.07.2021 рік відповідачем не проведена оплата жодного платежу за договором позики. Таким чином, заборгованість відповідача становить 50000,00 грн.. Також, 05.02.2019 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики (а.с.11-12). Відповідно до п.1 вказаного договору позики, до його підписання позикодавець передав позичальнику у власність грошові кошти в сумі 50000,00 грн., а позичальник зобов`язався повернути позику у визначений договором строк. Згідно з пунктом 4 договору позики від 05.02.2019 року позичальник зобов`язується повернути позикодавцю позику в строк до 31 грудня 2019 року в повному обсязі. Як означає позивач, станом на 20.07.2021 рік боржником не проведена оплата жодного платежу по договору позики від 05.02.2019 року, таким чином, заборгованість відповідачки за договором позики від 05.02.2019 року становить 50000,00 грн.. Відповідно до статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу, зокрема з договорів. Законом також встановлено вимогу щодо виконання зобов`язання належними сторонами. Так, згідно статті 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Кожній із сторін у зобов`язанні надане право вимагати доказів того, що обов`язок виконується належним боржником або виконання приймається належним кредитором чи уповноваженою на це особою, та покладено ризик наслідків непред`явлення такої вимоги. Наведені норми ЦК України вказують на те, що цивільне зобов`язання завжди має особистий, персональний характер. Тому сторони у зобов`язанні мають бути персоналізовані, тобто чітко ідентифіковані. Згідно статті 11 Закону України "Про інформацію" від 02.10.92 №2657-XII конкретна ідентифікація особи здійснюється на підставі персональних даних. Відповідно до статті 2 Закону України "Про захист персональних даних" від 01.06.2010 №2296-VI персональними даними є відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Первинними джерелами відомостей про фізичну особу згідно з частини 4 статті 6 цього Закону є: видані на її ім`я документи; підписані нею документи; відомості, які особа надає про себе. Отже, з огляду на наведене й, зокрема, на приписи статті 527 ЦК України, правочини, які відповідно до закону мають вчинятися у письмовій формі, мають містити відомості про сторони зобов`язання, достатні для їх конкретної ідентифікації. Вочевидь, це необхідно для належного підтвердження того, що і кредитор, і боржник є належними сторонами зобов`язання. Так з аналізу змісту копій договорів позики від 01.04.2018 року та від 05.02.2019 року, судом встановлено, що у вказаних договорах зазначені анкетні дані позичальника, а саме: [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Красногвардійським РВ УМВС України в Дніпропетровській області, 02.07.1999 року, ІПН [NUMBER] , яка зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Однак, як вбачається зі свідоцтва про зміну імені, виданого 21.12.2017 року Амур-Нижньодніпровським районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, актовий запис №68, [PERSON] , [INFO] , змінила прізвище та після державної реєстрації зміни імені є - [PERSON] (а.с.37). Згідно із відповіддю начальника Амур-Нижньодніпровського РВ у м.Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській обл. №1210/223-22 від 05.04.2022 року, [PERSON] , [INFO] , видано 15.02.2018 року паспорт громадянина України у формі ID-картки, у зв`язку зі зміною прізвища з « [PERSON] ». Паспорт громадянина України оформлений на ім`я [PERSON] , серії [NUMBER] , виданий 02.07.1999 року Красногвардійським РВ ДМУ УМВС України в Дніпропетровській області був зданий 11.01.2018 року до Амур-Нижньодніпровського РВ у м.Дніпрі ГУ ДМС України в Дніпропетровській обл. під час оформлення заяви-анкети на прізвище « [PERSON] » (а.с.49). Таким чином, у суду немає можливості встановити, що саме [PERSON] є стороною вказаного договору та є належним відповідачем у справі. З огляду на встановлені обставини, суд вважає, що позивачем не доведено в суді, що саме [PERSON] є належною стороною у зобов`язанні, і що саме їй належать визначені правочином певні суб`єктивні права чи обов`язки. За принципом диспозитивності цивільного судочинства (стаття 13 ЦПК України)суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За приписами статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно з ч.1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Враховуючи відсутність доказів на підтвердження укладання договору позики між позивачем та саме відповідачем - [PERSON] , суд дійшов висновку про недоведеність позовних вимог щодо стягнення заборгованості за договором позики з відповідача [PERSON] .. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Зважаючи, що у задоволенні позову відмовлено, судові витрати, понесені в ході розгляду справи в суді першої інстанції, покладаються на позивача. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed