Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду та просить постановити рішення, яким стягнути на його користь з відповідача заборгованість у сумі 26 446.23 гривень та витрати зі сплати судового збору. Свої вимоги мотивує тим, що між Банком та відповідачем [PERSON] 13.02.2020 року було укладено кредитний договір № 1001550460201, на підставі якого відповідачу було видано кредит у сумі 20 000.00 гривень. У порушення вимог кредитного договору, відповідач не виконує свої кредитні зобов`язання належним чином довготривалий час, в зв`язку з чим у неї перед Банком станом на 17.01.2022 року утворилась заборгованість по кредитному договору в розмірі 26 446.23 гривень, з яких: 15 671.73 грн. - заборгованість за кредитом, 1,5 грн. - заборгованість за процентами, 10 773.00 грн. - заборгованість за комісією. Оскільки по теперішній час відповідач грошові кошти не повернула, позивач змушений звернутись до суду за захистом своїх прав та законних інтересів. Ухвалою від 15.03.2022 року було відкрито провадження по справі та призначено до судового розгляду після відкладань на 07.06.2022 року. 13.04.2022 року представником Відповідача надав Відзив на позовну заяву, згідно якого позовні вимоги не визнає у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що публічна пропозиція АТ «ПУМБ» не містить підпису відповідача, тобто між сторонами відсутній укладений договір кредитування. Також відповідач вважає, що встановлення в споживчому кредитному договорі положень про сплату споживачем на користь банку за дії, які банк вчиняє на свою користь, суперечить публічному порядку. Безпідставним вважає відповідач нарахування відсотків після вчинення приватним нотаріусом виконавчого напису, що свідчить про реалізацію кредитором свого права на дострокове повернення кредиту. 01.06.2022 року на адресу суду засобами електронної пошти надійшла від Позивача Відповідь на відзив, підписана представником КЕП. Однак, в порушення положень п. 2 ч. 5 ст.178 ЦПК України, до неї не додано доказів, що підтверджують надіслання (надання) відзиву і доданих до нього доказів іншим учасникам справи. В судове засідання 07.06.2022 року представник позивача не прибув, про час та місце проведення розгляду повідомлявся згідно вимог чинного законодавства, у позовній заяві заявлено клопотання про розгляд справи без участі представника (а.с.1-2). Відповідач та її представник в судове засідання не прибули, повідомлені належним чином. Представник позивача надав заяву про розгляд справи у їх відсутність (а.с.66). Оскільки сторонами по справі було подано заяви про розгляд справи за їх відсутності, судом у відповідності до ч.3 ст.211 ЦПК України було ухвалено провести розгляд справи в судовому засіданні за відсутності сторін по справі на підставі наявних документів в матеріалах справи. Розглянувши подані сторонами документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до висновку про часткове задоволення позовних вимог за наступних підстав. Судом встановлено, що між Акціонерним товариством «Перший український міжнародний банк» (надалі АТ «ПУМБ») та [PERSON] 13.12.2020 року було підписано Заяву №1001550460201 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, на підставі якого сторонами погоджено видачу кредиту на суму 20 000.00 гривень на строк 24 місяці, з процентною ставкою 0,01% річних, розміром комісії за обслуговування кредитної заборгованості 3,99% та щомісячним погашенням рівними частинами до останнього дня місяця. Також сторонами підписано Паспорт споживчого кредиту від 13.02.2022 року. Відповідно до меморіального ордеру №ТR.40947907.38823.8810 від 13.02.2020 року позивачем надано відповідачу кредит в сумі 20000,00 гривень згідно договору від 13.12.2020 року №1001550460201. За змістом наданого позивачем розрахунку заборгованості за кредитним договором №1001550460201 від 13.02.2020 року, та виписки з особового рахунку, за період з 14.03.2020 року по 13.01.2022 року, станом на 17.01.2022 року за відповідачем [PERSON] обліковується заборгованість у розмірі 26 446.23 гривень, з яких: - 15 671.73 гривень - заборгованість за кредитом; - 1.50 гривень - заборгованість за процентами; - 10 773.00 гривень - заборгованість за комісією; Позивачем направлено на адресу відповідача вимогу (повідомлення) №397 від 26.04.2021 року, якою ПАТ «ПУМБ» вимагав від [PERSON] достроково повернути суму кредиту в розмірі 23092,66 гривень в строк до 03.05.2021 року, яка надіслана рекомендованим поштовим відправлення. Відповідно до ч.ч. 1.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Відповідно до частин першої, другої статті 208 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Ч.1 ст.638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. За кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ст. 1054 ч.1 ЦК України). Частиною другою ст.1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (ст.1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Згідно ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до частини першої статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту (частина перша статті 527 ЦК України). Відповідно до частини другої статті 1050 ЦК України у разі, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами, то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати відсотків. Отже, у випадку пред`явлення вимоги про дострокове повне повернення позики та належних кредитору процентів вважається, що строк договору настав і позичальник повинен повернути кредитору позику у повному обсязі та нараховані на час повернення проценти. Згідно з частиною першою статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Припис абзацу 2 частини першої статті 1048 ЦК України про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування. Враховуючи викладене, право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України. Такий правовий висновок узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, висловленій у постановах від 28 березня 2018 року у справі № 14-10цс18, № 127/15672/16-ц від 08.11.2019 року, № 723/304/16-ц від 23.10.2019 року, № 1519/2-3165/11 від 03.07.2019 року, № 461/10610/13-ц від 10.04.2019 року. Відповідно до ч.2 ст. 1054, ч. 2 ст. 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням і надає оцінку зібраним у справі доказам, як в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), які містяться у справі. Разом з тим, всупереч ст. 81 ЦПК України, відповідач належними і допустимими доказами не спростував докази про наявність кредитних правовідносин між ним та Банком, а також розрахунків Банку щодо заборгованості станом на 14.12.2018 року. Розрахунок заборгованості не є первинним документом за своєю природою, однак є письмовим доказом (ст. 76 ч.2 п.1, ст. 95 ч.1 ЦПК України), який містить інформацію щодо фактичного операційного руху грошових коштів по рахунку відповідача і відображає стан нарахувань у певні періоди часу. Банк надав виписку по рахунку відповідача, меморіальний ордер, які мають статус первинного документу, що визначено Переліком типових документів, затвердженим наказом МЮУ від 12.04.2012 року №578/5 (далі-Перелік). Відповідно до цього Переліку, до первинних документів, які фіксують факт виконання господарської операції та служать підставою для записів у регістрах бухгалтерського обліку і в податкових документах, віднесені: касові, банківські документи; повідомлення банків; виписки банків; корінці квитанцій і касових чекових книжок. Судом встановлено, що відповідачем використовувалися кредитні кошти, проте в добровільному порядку борг повністю не повернутий позивачу. Відтак, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог в частині стягнення - 15 671.73 гривень заборгованості за кредитом та 0,62 гривень - заборгованість за процентами станом на 26.04.2021 року (день пред`явлення до позичальника обґрунтованої вимоги про дострокове повернення кредиту), а всього - 15672,35 гривень. Вчинення нотаріусом 11.06.2021 року виконавчого напису №57505 на Кредитному договорі не є підставою для нарахування відсотків, оскільки виконавчий напис скасовано рішенням суду від 07.02.2022 року, яке набрало законної сили, та фактично не виконується. Звернення до нотаріуса для вчинення виконавчого напису, що по суті своїй передбачає безспірність суми грошового зобов`язання, не є перешкодою для звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості, що по суті своїй передбачає спірність суми грошового зобов`язання (спір). Щодо вимоги про стягнення комісії за обслуговування кредитної заборгованості, суд дійшов наступних висновків. Як вбачається з Заяви №1001550460201 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, визначено розмір комісії за обслуговування кредитної заборгованості - 3,99%. При цьому не визначено з якої суми та яким чином обраховується визначений відсоток. З наданого позивачем розрахунку заборгованості вбачається щомісячне нарахування комісії. Всупереч ст. ст. 77, 78 ЦПК України належними і допустимими доказами позивач не довів, що він щомісячно надавав відповідачу послуги по обслуговуванню кредитної заборгованості та в чому саме такі послуги виражаються. Загальний перелік послуг, які охоплюються комісією, що вказаний позивачем у п. 6 Відповіді на відзив та перелічений у ДКБО не приймається судом до уваги, оскільки не конкретизований, не підкріплений відповідними доказами, а також позивачем не надано ДКБО, підписаний відповідачем. Між тим, послуги повинні надаватись реально, а не декларуватись. Відносини, що виникають із договорів про надання фінансово-кредитних послуг для задоволення власних потреб громадян регулюються, зокрема, Законом України «Про захист прав споживачів». Положення Закону України «Про захист прав споживачів» з наступними змінами, у взаємозв`язку із положеннями ст. 42 ч. 3 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають, як під час укладення, так і виконання такого договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп/2011). Держава має сприяти забезпеченню споживання населенням якісних товарів (робіт, послуг), зростанню добробуту громадян та загального рівня довіри у суспільстві. Споживачу, як правило, об`єктивно бракує знань, необхідних для здійснення правильного вибору товарів (робіт, послуг) із запропонованих на ринку, а також для оцінки договорів щодо їх придбання, які нерідко мають вид формуляра або іншу стандартну форму. Отже, для споживача існує ризик помилково чи навіть внаслідок уведення його в оману придбати не потрібні йому кредитні послуги. Тому держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визнання особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через встановлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору (рішення Конституційного Суду України від 10.11.2011 року у справі №15-рп\\2011). Споживач може і не знати, що при оформленні кредитного договору він оформив з банком непотрібну йому послугу. Тому держава повинна забезпечувати захист громадян, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах. Виходячи зі змісту вказаних норм, надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Оскільки надання кредиту - це обов`язок банку за кредитним договором, то така дія як резервування ресурсів, надання фінансового інструменту чи моніторинг заборгованості по кредиту не є самостійною послугою, що замовляється та підлягає оплаті позичальником на користь банку. Отже, виходячи із принципів справедливості, добросовісності на позичальника не може бути покладено обов`язок сплачувати платежі за послуги, які ним фактично не замовлялись і які банком фактично не надавались, а встановлення платежів за такі послуги було заборонено номативно-правовими актами. Частинами першою, другою статті 228 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що порушує публічний порядок, якщо він був спрямований на порушення конституційних прав і свобод людини і громадянина, знищення, пошкодження майна фізичної або юридичної особи, держави, Автономної Республіки Крим, територіальної громади, незаконне заволодіння ним. Правочин, який порушує публічний порядок, є нікчемним. Вказаний висновок узгоджується з правовим висновком Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 09 грудня 2019 року у справі № 524/5152/15-ц (провадження № 61-8862сво18), Постанові КЦС ВС від 05.02.2020 року по справі №610/1818/16-ц. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Зважаючи на викладене, суд відмовляє у позові в частині стягнення заборгованості по комісії у розмірі 10773,00 грн. У відповідності до положень ст.ст.13, 81, 83 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Суд під час розгляду справи безпосередньо дослідив докази у справі. Докази, що не були предметом дослідження в судовому засіданні, не можуть бути покладені судом в основу ухваленого судового рішення, що встановлено ст. 229 ЦПК України. Суд розглядає справу дотримуючись принципів змагальності і диспозитивності цивільного судочинства, оцінюючи докази у справі у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням згідно ст. 229 ЦПК України, захищаючи порушені, невизнані або оспорюванні права, свободи чи інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб згідно ст. 2 ЦПК України. Відтак, суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1, п.п.1-3 ч.2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що заявлені позовні вимоги ПАТ «ПУМБ» підлягають задоволенню на 59,26%, з відповідача на користь ПАТ «ПУМБ» підлягає стягненню судовий збір за розгляд справи в суді в сумі 1567,00 грн. (2481,00 х 59,26%= 1470,24 грн). На підставі викладеного та

Outcome: partial