Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

У грудні 2021 року позивач подав до Ржищівського міського суду Київської області вказану вище позовну заяву. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача. Позивач мотивував позовні вимоги тим, що він працював на посаді диспетчера ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД" з 13.08.2020 по 30.08.2021. 31.08.2021 він надіслав до ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД" заяву про звільнення за згодою сторін, з датою звільнення - 13.09.2021 та просив надати довідку про заборгованість по заробітній платі та суму утриманих аліментів. 31.08.2021 він надіслав заяву про перерахунок заробітної плати на картковий рахунок. Наприкінці листопада 2021 року з інформації, яка міститься в особистому електронному кабінеті, позивачу стало відомо, що ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД" оформив його звільнення 31.08.2021, а не 13.09.2021 як було вказано у його заяві. Про звільнення відповідач письмово не повідомляв, розрахунку ні в день звільнення, ні пізніше , проведено не було, трудову книжку не видано. Позивач, посилаючись на ст. 43 Конституції України, ст. ст. 21, 36, 47, 116 КЗпП України вважає, що відповідач порушив вимоги трудового законодавства щодо проведення повного розрахунку в день звільнення. Відповідачем своєчасно не проводилась виплата заробітної плати, внаслідок чого виникла заборгованість за період з жовтня 2020 року по серпень 2021 року, яка повинна бути виплачена у день звільнення. Відповідач нараховував заробітну плату, але не виплачував її. На думку позивача, за відомостями Пенсійного фонду України загальний розмір заборгованості по заробітній платі позивача складає 65 811 грн 32 коп. Позивач зазначав, що відповідно до постанови Ржищівського ВДВС з позивача стягуються аліменти, які він сплачував самостійно, а не утримувались із заробітної плати. Крім того, позивач посилався на ст. 117 КЗпП України та вказував, що з відповідача підлягає стягненню розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні. Даний розрахунок проводиться із застосуванням Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100. Позивачем розраховано середньоденну заробітну плату 326 грн 74 коп. та вказував, що з відповідача має бути стягнуто на користь позивача середньомісячний заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, що станом на день звернення до суду з позовом становить 326 грн 74 коп. х 67 = 21 891 грн 58 коп. Позивач просив суд: стягнути з ТОВ "ЗАНД- ТРЕЙД" на його користь заборгованість по заробітній платі у розмірі 65 811 грн 32 коп. та розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з дати звільнення по день прийняття судом рішення. У відзиві на позов відповідач не погодився з доводами позивача та заперечував проти позову у повному обсязі. Відповідач визнав, що між ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД" та [PERSON] існували трудові правовідносини, а саме: з 13.08.2020 по 31.08.2021 позивач працював диспетчером у ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД". У серпні 2021 року сторони дійшли згоди щодо припинення трудових відносин з 31.08.2021, при цьому позивач систематично не виконував свої обов`язки та не перебував на робочому місці, був відсутній на роботі 30.08.2021. У зв`язку з відсутністю позивача у день звільнення, 30.08.2021, керівником ТОВ "ЗАНД_ТРЕЙД" складений відповідний акт. У той же час представник підприємства повідомив [PERSON] про його звільнення з 31.08.2021 та запропонував з`явитись для отримання трудової книжки. Проте, позивач не скористався пропозицією, а надіслав заяву про звільнення від 31.08.2021 поштою. Відповідач заперечує, що з позивачем було досягнуто згоди про припинення трудових правовідносин саме з 13.09.2021. Крім того, відповідач стверджує, що позивачем подано до суду копію заяви про звільнення, яка відрізняється від тієї, що надіслана до підприємства, отже цей доказ на думку відповідача не відповідає критерію достовірності. Відповідач не має можливості надати до суду відповідну копію заяви та всі документи, що витребовувались ухвалою суду від 31.01.2021, оскільки уся господарсько-фінансова документація товариства, у тому числі й кадрові документи працівників, 04.11.2021 були вилучені прокурором Подільської окружної прокуратури м. Києва в ході проведення обшуку, та у подальшому арештовані без права користування ухвалою слідчого судді Подільського районного суду м. Києва від 16.12.2021 у справі № 758/15631/21. У той же час факт невиходу позивачем 31.08.2021 опосередковано свідчить про дійсну погоджену сторонами дату звільнення - 30.08.2021. Оскільки відповідач з вказаних вище поважних причин, не може документально спростувати твердження позивача щодо спірної обставини і стверджує, що сторонами погоджено припинення трудового договору з 31.08.2021, а інші засоби доказування такої обставини є вичерпаними, тому відповідач підтверджує обставину погодження сторонами дати припинення трудових відносин саме 30.08.2021. Відповідач указував, що твердження позивача про невиплату заробітної плати у період з жовтня 2020 року по 2021 рік не відповідає дійсності, оскільки відповідач провів всі розрахунки з позивачем за цей період 30.07.2021 та виплатив заробітну плату у сумі 46 565 грн 76 коп. За цей період відповідач фактично не здійснював відрахувань з заробітної плати за виконавчим документом (стягнення аліментів). Розмір відрахування за період за квітень 2021 - серпень 2021 мав становити 6515 грн 15 коп., тому вказана сума підлягає виплаті на користь стягувача у виконавчому провадженні. Оскільки зарплатні відомості працівників також вилучені під час обшуку та перебувають у Подільській окружній прокуратурі м. Києва, відповідач не може надати до суду ці докази. Також відповідач вказував, що надана позивачем копія довідки з індивідуальних відомостей про застраховану особу сформована засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України, не підтверджує наявність заборгованості по заробітній платі та не визначає її розмір. Дані відомості за формою ОК-5 підтверджують лише страховий стаж позивача за вказаний період та не можуть прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. Відповідач стверджує, що визначений позивачем розмір заборгованості по заробітній платі - 65811 грн 32 коп. є необґрунтованою, оскільки це розмір нарахованої заробітної плати за жовтень 2020 - серпень 2021 без відрахування податків. Після відрахування передбачених законодавством податків, позивачу підлягала виплаті заробітна плата у розмірі 46 565 грн 76 коп, яка виплачена у повному обсязі. Доказів на спростування цієї обставини матеріали справи не містять. Посилаючись на ст. 77, 81 ЦПК України, ст. 21, 94, 233 КЗпП України, відповідач вказував, що позивачем не надано до суду допустимих і достатніх доказів щодо порушення відповідачем строків виплати заробітної плати, розміру заробітної плати та її заборгованості, вважав, що трудові права працівника роботодавцем не порушено. Відповідач посилався на ст. 233 КЗпП України та висновки Великої Палати Верховного Суду, що висловлені у постанові від 30.01.2019 (справа №910/4518/16), згідно яких на вимоги про стягнення середнього заробітку за весь час затримки до дня фактичного розрахунку при звільненні розповсюджується 3-місячний строк звернення до суду, перебіг якого розпочинається з дня, коли працівник дізнався про затримку у виплаті йому заробітної плати при звільненні. Оскільки позивач дізнався про день припинення трудових відносин 30.08.2021, та міг дізнатись про своє звільнення з особистого кабінету, тому останнім днем спливу тримісячного строку звернення до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати було 30.11.2021, а позивач подав до суду позовну заяву 02.12.2021, про поновлення пропущеного строку не заявляв. Отже, відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у цій частині у зв`язку зі спливом строку звернення до суду. В іншій частині позовних вимог відповідач просив відмовити у зв`язку з недоведеністю викладених позивачем обставин. У відповіді на відзив позивач вказував, що не погоджується з інформацією, наданою відповідачем у відзиві на позов, згідно такого. Заробітної плати 30.07.2021 (за період з жовтня 2020 по липень 2021) в сумі 46 565 грн 76 коп. він не отримав. Вказане підтверджується довідкою з Реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового соціального страхування, що сформована 07.08.2021, де вказано про несплату ЄСВ, отже станом на 07.08.2021 була заборгованість по заробітній платі. Додатково пояснив, що на підприємстві він працював диспетчером, з квітня 2021 був переведений на віддалену форму роботи - дистанційно-очну, у зв`язку з оголошенням на території м. Києва та області карантинних обмежень через Covid-19. Він працював не за місцем реєстрації підприємства, а в с. Трипілля Київської області, потім в с. Стайки Київської області. 30.08.2021 йому зателефонували з бухгалтерії та повідомили про звільнення у зв`язку зі скороченням штату та попросили написати заяву про звільнення 31.08.2021 за згодою сторін з узгодженою датою звільнення 13.09.2021. Згідно електронних даних ПФУ, його звільнено за ст. 36 п.1 КЗпП України, тобто за згодою сторін. Що стосується порушення трудової дисципліни, то вказане не відповідає дійсності, крім того, відповідачем на надано будь-яких доказів порушення трудової дисципліни (акти, доповідні записки тощо). Наголошував, що підприємством не виплачено борг по заробітній платі, не сплачено аліменти з заробітної плати, не повернуто трудову книжку, не повернуто постанову державному виконавцю про стягнення з нього аліментів. Крім того, щодо вилучення всіх документів підприємства прокурором вказував, що опису виїмки документів не надано. Заяви. клопотання, інші процесуальні дії у справі. У судове засідання позивач не з`явився, подавши заяву про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримував та просив їх задовольнити. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений, у тому числі шляхом розміщення оголошення про виклик на веб-сайті судової влади України, рекомендовані листи з повідомленнями про вручення поштових відправлень, які надсилались на адресу реєстрації відповідача: Львівська область, с. Малехів, вул. Київська, 36 (адреса зазначена відповідачем у відзиві на позов), повернулась до суду з відміткою листоноші - "адресат відсутній за вказаною адресою". Судом встановлено наступні обставини. 31.08.2021 [PERSON] надіслав заяву до ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД" заяву про звільнення за згодою сторін з 13.09.2021 на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України. У цій заяві просив надати довідку про заборгованість по заробітній платі та розмір утриманих аліментів (а.с.8). Відповідно до заяви [PERSON] від 31.08.2021 (а.с.7), позивач звернувся до ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД" із заявою про перерахування заробітної плати на картковий рахунок. Вказані заяви надіслані поштою (рекомендованим листом) на адресу відповідача 31.08.2021 (а.с.9, 10). Відповідно до інформації з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, сформовану засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 24.11.2021 встановлено дані про нараховану заробітну плату [PERSON] (а.с.11). Відповідно до інформації з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, сформовану засобами автоматичних систем Пенсійного фонду України 07.08.2021 встановлено, що інформація про сплату ЄСВ з січня по червень 2021 року відсутня (а.с.87). Згідно скріншоту з особистого кабінету ПФУ встановлено, що є запис про прийняття на роботу в ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД" 13.08.2020 та про звільнення з роботи з ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД", дата запису - 30.08.2021 (а.с.12). Згідно інформації з ЄДР юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань встановлено, що ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД" змінило адресу місцезнаходження юридичної особи: Львівська область, с. Малехів, вул. Київська, 36 (а.с.31). Відповідно до копії ухвали Подільського районного суду м. Києва від 06.12.2021 у справі № 758/15631/21 встановлено, що було задоволено клопотання Подільської окружної прокуратури м. Києва про арешт у кримінальному провадженні №42021102070000199 від 01.09.2021 та накладено з метою збереження речових доказів арешт на майно із забороною користування та розпорядження ним, де серед іншого таке: папка-швидкозшивач з написом "Занд-Трейд Звіти 2021"; папка -швидкозшивач з написом "Занд Трейд 2019"; папка-швидкозшивач з написом "Занд-Трейд основні засоби"; папка-швидкозшивач з написом "ЗАНД 2021 жовтень"; папка-швидкозшивач з написом "2021 Занд квітень, травень, червень"; папка-швидкозшивач з написом "Занд 2021 січень, лютий, березень"; папка-швидкозшивач з написом "Занд 2021 липень, серпень, вересень " і так далі, всього папок з написом "Занд" - 36 штук. Також вилучено жорсткі диски, ноутбуки, флеш-накопичувачі, мобільні телефони (а.с.73-78). Згідно з наданої відповідачем довідкою про доходи від 21.02.2022 встановлено, що [PERSON] працював на посаді диспетчера в ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД" з 13.08.2020 по 30.08.2021. Дохід за період з 01.10.2020 по 30.08.2021 склав 65811 грн 32 коп. (а.с.79). Отже, з наданих сторонами письмових доказів і доводів сторін у справі, висловлених у процесуальних документах, судом встановлено, що між ТОВ "ЗАНД-ТРЕЙД" та [PERSON] існували трудові відносини, де позивач з 1.10.2020 по 30.08.2021 включно обіймав посаду диспетчера, трудові відносини припинені 30.08.2021 (останній робочий день) на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України; заробітна плата позивача за період з 01.10.2020 по 30.08.2021 склала 65 811 грн 32 коп. У той же час, вирішуючи даний спір, суд виходить із того, що позивачем не оспорюється дата та підстави звільнення з роботи, будь-яких позовних вимог щодо цих фактичних обставин звільнення позивачем до суду не пред`явлено. Норми права, застосовані судом. Згідно з ч.1 ст. 3 КЗпП України законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами. Відповідно до ч.1 ст. 21 КЗпП України трудовий договір є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з ч. 1 ст. 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата (частина перша статті 115 КЗпП України). Наказом Державного комітету статистики України від 28 вересня 2005 року № 286 затверджено Інструкцію зі статистики кількості працівників (далі - Інструкція). Інструкція містить основні методологічні положення щодо визначення показників кількості працівників у формах державних статистичних спостережень з метою одержання об`єктивної статистичної інформації щодо зайнятості працівників та розмірів їхньої оплати праці. Дія Інструкції поширюється на всіх юридичних осіб, їхні філії, представництва та інші відокремлені підрозділи, а також на фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю (пункт 1.1 розділу І Загальні положення Інструкції). Пунктом 1.6 розділу І Загальні положення Інструкції, зокрема, встановлено, що до первинної облікової документації для визначення кількісного складу працівників, зокрема належать наказ (розпорядження) про прийом на роботу, переведення на іншу роботу, припинення трудового договору, особова картка, наказ (розпорядження) про надання відпустки, табель обліку використання робочого часу та розрахунку заробітної плати. Правові основи регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності в Україні встановлені Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» Згідно з ч.1 ст. 2 Закону цей Закон поширюється на всіх юридичних осіб, створених відповідно до законодавства України, незалежно від їх організаційно-правових форм і форм власності, на представництва іноземних суб`єктів господарської діяльності, які зобов`язані вести бухгалтерський облік та подавати фінансову звітність, а також на операції з виконання державного та місцевих бюджетів і складання фінансової звітності про виконання бюджетів з урахуванням бюджетного законодавства. Відповідно до ч.3 ст. 2 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" суб`єкти підприємницької діяльності, яким відповідно до законодавства надано дозвіл на ведення спрощеного обліку доходів і витрат, ведуть бухгалтерський облік і подають фінансову звітність у порядку, встановленому законодавством про спрощену систему обліку і звітності. Відповідно до ч.3 ст. 8 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні" відповідальність за організацію бухгалтерського обліку та забезпечення фіксування фактів здійснення всіх господарських операцій у первинних документах, збереження оброблених документів, регістрів і звітності протягом встановленого терміну, але не менше трьох років, несе уповноважений орган (посадова особа), який здійснює керівництво підприємством, або власник відповідно до законодавства та установчих документів. Одночасно про суми доходів, нарахованих товариством найманим працівникам, воно повинно звітувати до Пенсійного фонду України і Державної податкової інспекції. Звітність до цих органів повинна заповнюватися на підставі первинних, бухгалтерських та інших документів, згідно з якими проводиться нарахування доходів найманим працівникам. Отже, товариство зобов`язане оформляти відповідні первинні документи. Форми первинних документів з обліку заробітної плати повинні відповідати загальним вимогам первинних документів, що визначені у статті 9 Закону України "Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні". Згідно з пунктом 44.1 Податкового кодексу України роботодавці зобов`язані вести облік доходів найманих працівників, що підлягають оподаткуванню, на підставі первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою ПДФО, ведення яких передбачене законодавством. Відповідно до п. 1 ст. 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін. Відповідно до ч. 1 ст. 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ч. 1 ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 117 КЗпП України в разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відповідно до ч. 1 ст. 21 Закону України "Про оплату праці" працівник має право на оплату своєї праці відповідно до актів законодавства і колективного договору на підставі укладеного трудового договору. За змістом ч. 1 ст. 27 Закону України "Про оплату праці" порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України. За змістом пункту 1 Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 (далі - Порядок) цей Порядок обчислення середньої заробітної плати застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. За змістом абз. 3 пункту 2 Порядку середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Відповідно до абз.1 пункт 3 Порядку при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку. Відповідно до абз. 2 пункту 3 Порядку суми нарахованої заробітної плати, крім премій (в тому числі за місяць) та інших заохочувальних виплат за підсумками роботи за певний період, враховуються у тому місяці, за який вони нараховані, та у розмірах, в яких вони нараховані, без виключення сум відрахування на податки, стягнення аліментів тощо. За змістом пункту 8 Порядку нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка суду аргументів сторін, доказів. Щодо позовних вимог про стягнення заборгованості із заробітної плати. Суд врахував, що сторони у справі не є фактично рівними учасниками спірних правовідносин, мають відмінні правові можливості, докази щодо наявності чи відсутності заборгованості із виплати заробітної плати знаходяться у відповідача, який є роботодавцем та повинен вести облік нарахування та виплати заробітної плати своїм працівникам. У позивача є об`єктивні труднощі й перешкоди у наданні таких доказів до суду, натомість відповідач на обґрунтування своєї позиції у справі зобов`язаний на спростування доводів позивача щодо існування заборгованості із заробітної плати надати належні та допустимі докази, якими є первинні розрахункові платіжні документи. У визначенні розподілу тягаря доведення суд врахував, що саме відповідач як роботодавець зобов`язаний надати суду такі докази, оскільки вони знаходяться у його розпорядженні. До подібних висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20.02.2019 у справі № 296/4465/16-ц. У той же час, оцінюючи надані сторонами докази, суд погоджується із доводами відповідача про те, що офіційні відомості Пенсійного фонду України щодо розміру заробітної плати за формою ОК-5 стосовно працівника підтверджують лише його страховий стаж та не можуть бути прийняті судом як належні докази щодо розміру заробітної плати та розміру заборгованості по ній. Однак, системний аналіз наведених вище норм законодавства про працю дає підстави для висновку, що належними та допустимими доказами виплати працівникові заробітної плати можуть вважатися письмові документи - первинні документи бухгалтерського обліку. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем доведено про нарахований дохід у розмірі 65 811 грн 32 коп. Відповідачем не надано до суду належних та допустимих письмових доказів на спростування відсутності заборгованості із заробітної плати, зокрема не надано первинних документів бухгалтерського обліку щодо виплати працівникові заробітної плати (відомість про отримання заробітної плати із підписом позивача, докази перерахування виплат на карту позивача, бухгалтерську документацію, тощо), а відповідно не доведено про відсутність заборгованості із заробітної плати у розмірі 65 811 грн 32 коп. Посилання відповідача щодо неможливості надання довідки про заборгованість (заборгованість відсутня), відомостей про отримання заробітної плати тощо, у зв`язку з вилученням та арештом всіх документів підприємства, суд оцінює критично, оскільки матеріали справи не містять детального опису (реєстру) вилучених документів. Враховуючи викладене вище, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог в частині стягнення заборгованості по заробітній платі з відрахуванням при виплаті податків та обов`язкових платежів, передбачених законодавством України. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Судом встановлено, що належні при звільненні [PERSON] розрахунки із виплати заробітної плати роботодавцем у повному обсязі проведені не були. На підтвердження доводів про відсутність заборгованості перед позивачем, відповідачем письмових доказів не надано, тому у роботодавця наступає відповідальність перед працівником, що передбачена ст. 117 КЗпП України. Що стосується клопотання відповідача про застосування строків звернення до суду за вимогою про стягнення відшкодування за ст. 117 КЗпП України. Згідно із ч.1 ст. 233 КЗпП України встановлено скорочені строки для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Конституційний Суд України в рішенні від 22.02.2012 № 4-рп/2012 щодо офіційного тлумачення положень ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за ст. 47 Кодексу роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в ст. 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про проведення розрахунку. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 Кодексу, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз наведених норм матеріального права з урахуванням висновків, що викладені в Рішенні Конституційного Суду України від 22.02.2012 №4-рп/2012, дає підстави вважати, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. До такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд від 16.05.2018 у справі № 503/610/16-ц (провадження № 61-10977св18). Таким чином, при звільненні [PERSON] роботодавець не розрахувався з ним у повному обсязі, а тому перебіг строку звернення до суду за вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не розпочався, оскільки фактичного розрахунку не відбулося, відповідач з моменту звільнення - 30.08.2021 не перераховував кошти позивачу. Враховуючи викладене, позивач не пропустив строки, визначені статтею 233 КЗпП України. Щодо розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Суд відхиляє розрахунок середньоденної заробітної плати, виконаний позивачем, оскільки позивач виконав даний розрахунок помилково, а саме: не розрахував середньомісячну заробітну плату, виходячи з розміру заробітної плати за останні два місяці, що передували місяцю звільнення (червень- липень). Відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою КМУ від 08.02.1995 № 100, судом здійснено нарахування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, починаючи з 31.08.2021 (наступний день після дати звільнення) по 25.05.2022 (дата ухвалення рішення): 6100 + 6120 - (заробітна плата за червень, липень) : 42 дні (кількість робочих днів у вказаних місяцях) = 290,95 грн (середньоденна заробітна плата; за період з 31.08.2021 по 25.05.2022 було 187 робочих днів; 187 х 290,95 грн = 54 407,65 грн (розмір відшкодування). Отже, розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні [PERSON] за період з 31 серпня 2021 року по 25 травня 2022 року складає 54 407 грн 65 коп. Щодо застосування принципу пропорційності при вирішенні вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні. Разом із тим, вирішуючи спір в частині вимог про стягнення середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, суд враховує правовий висновок Великої Палати Верховного Суду, висловлений у постанові 26.06.2019 у справі № 761/9584/15-ц. З огляду на компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві ВП ВС дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України. Водночас виходячи з мети відшкодування, передбаченого ст. 117 КЗпП України, яка полягає у компенсації працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, і які розумно можна було б передбачити, ВП ВС вважала, що сама лише наявність спору між працівником та роботодавцем з приводу розміру належних до виплати працівникові сум; момент виникнення такого спору, прийняття судом рішення щодо часткового задоволення вимог працівника, істотність розміру недоплаченої суми порівняно із середнім заробітком працівника не впливають на розмір майнових втрат, яких зазнає працівник у зв`язку з простроченням розрахунку. ВП ВС вважала, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: - розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; - період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; - ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; - інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення та, зокрема, визначених ВП ВС критеріїв, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Враховуючи викладений вище висновок ВП ВС, суд, беручи до уваги поведінку позивача, а саме: пасивність [PERSON] щодо пред`явлення вимог до роботодавця щодо отримання належних виплат при звільненні, зокрема заборгованості по заробітній платі та трудової книжки, відсутність доказів звернення до роботодавця із такими вимогами протягом вересня-листопада 2021 року, розмір заборгованості - 65 811 грн 32 коп., ненадання роботодавцем на вимогу працівника та на ухвалу суду довідок про заборгованість із заробітної плати або її відсутність, суд вважає, що справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у сумі 30 тис. грн. Зазначена сума не відображає дійсного розміру майнових втрат позивача, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, а є лише орієнтовною оцінкою тих втрат, які розумно можна було би передбачити з урахуванням статистичних усереднених показників. Щодо розподілу судових витрат. Позивачем сплачено судовий збір у розмірі 908 грн (квитанція 0.0.2398738247.1 від 28.12.2021), оскільки передбачена законом пільга при сплаті судового збору не поширюється на вимоги позивачів про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні під час розгляду таких справ в усіх судових інстанціях, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України необхідно стягнути з відповідача на користь позивача витрати на відшкодування судового збору пропорційно до розміру задоволених вимог про відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 500 грн 66 коп. Згідно положень ч. 6 ст. 141 ЦПК України судовий збір у розмірі 908 грн. за вимогу про стягнення заборгованості із заробітної плати слід стягнути з відповідача в дохід держави, оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за цими вимогами в силу п. 1 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial