Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

08 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області про визнання права власності в порядку спадкування за законом на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. Просила визнати за нею право власності в порядку спадкування за законом, після померлого [INFO] батька [PERSON] , на житловий будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Мотивуючи позовні вимоги тим, що [INFO] помер її батько [PERSON] . Після його смерті вона отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 5.1081 га та земельну ділянку площею 0.96 га, що розташовані на території Великосорочинської сільської ради Миргородського району. Крім цього до складу спадкового майна входить житловий будинок з надвірними побудовами , що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав батькові на праві власності. 13 жовтня 2021 року вона звернулася до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Наконечної Н.П.. для отримання свідоцтва про право на спадщину на зазначений будинок. Нотаріус відмовив їй у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу. На даний час оформити належним чином правовстановлюючий документ на житловий будинок на ім`я померлого спадкодавця не можливо, так як право власності припиняється внаслідок смерті власника. В зв`язку з вищевикладеним, змушена звернутися до суду з даним позовом про визнання за нею права власності на житловий будинок з надвірними побудовами в порядку спадкування за законом. Відповідно до ухвали судді від 21 лютого 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання . Ухвалою суду від 29 квітня 2022 року підготовче провадження по справі закрите та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач в судовому засіданні просила позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. Суду пояснила, що [INFO] помер її батько [PERSON] . За життя батько з мамою побудували будинок по [ADDRESS] , будівництво було розпочате в 1985 році, закінчене 1990 році. Власником будинку був батько. Після його смерті вона отримала свідоцтво про право на спадщину на земельні ділянки. Мама від прийняття спадщини відмовилася на її користь. При зверненні до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Наконечної Н.П.. для отримання свідоцтва про право на спадщину на зазначений будинок, їй було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії в зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу. Представник відповідача Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області в судове засідання не з`явився, в раніше направленій заяві просив проводити розгляд справи у його відсутність (а.с. 53). Свідок [PERSON] суду повідомив, що він проживав по сусідству із сім`єю Прохватило. Дійсно [PERSON] розпочав будівництво будинку в 1985 році, яке було завершене. Для будівництва була виділена лише земля, а на будівництво видавався лише дозвіл. Свідок [PERSON] суду пояснив, що житловий будинок по [ADDRESS] будувався в 1985 році. Він особисто допомагав його будувати. Саме будівництво велося близько 10 років. Будинок будувався за життя [PERSON] . Свідок [PERSON] , дружина померлого, пояснила, що в 1985 році Великосорочинською сільською радою була надана земельна ділянка для будівництва житлового будинку по [ADDRESS] . Саме будівництво розпочато в 1985 році, закінчене в 1991 році. З чоловіком будували разом. Документів на будинок не має. Після смерті чоловіка, вона відмовилася від прийняття спадщини на користь дочки [PERSON] . Заслухавши позивача, свідків, дослідивши матеріали справи, суд встановив. Згідно ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [INFO] помер [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 11.07.2013 (а.с.8). Прохватило [PERSON] був батьком [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] від 11.02.1980, де в графі батько зазначений [PERSON] та свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] від 23.10.1999, відповідно до якого [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] » (а.с. 6,7). Після смерті батька позивачка отримала свідоцтво про право на спадщину на земельну ділянку площею 5,1081 га та земельну ділянку площею 0,96 га, що розташовані на території Великосорочинської сільської ради Миргородського району (а.с. 9-12). До складу спадкового майна також входить житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який належав померлому на праві власності. 13 жовтня 2021 року позивачка звернулася до приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Наконечної Н.П.. для отримання свідоцтва про право на спадщину на зазначений будинок (а.с. 55 зворот). Інший спадкоємець, дружина померлого [PERSON] відповідно до своєї заяви відмовилася від прийняття спадщини після смерті [PERSON] (а.с.56). Відповідно до постанови приватного нотаріуса Миргородського районного нотаріального округу Полтавської області Наконечної Н.П. від 13.10.2021 відмовлено [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на майно померлого [INFO] батька [PERSON] на житловий будинок з надвірними побудовами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю правовстановлюючого документу (а.с. 15). Згідно виписки з погосподарських книг №8 за 1986-1990 роки, №7 за 2001-2005 роки в списку членів господарства по [ADDRESS] , значиться голова двору [PERSON] , [INFO] (а.с.13,14 ) [PERSON] відповідно до протоколу №3 загальних зборів уповноважених членів колгоспу ім. Гоголя (с. Великі Сорочинці) від 30.04.1985 надані присадибні ділянки розміром 0,15 га., що підтверджується архівною довідкою Миргородської РДА від 21.04.2022 (а.с.64). Відповідно до довідки виконавчого комітету Великосорочинської сільської ради Миргородського району Полтавської області №3304 від 08.12.2021 земельна ділянка для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель за адресою: [ADDRESS] не приватизована (а.с.16). Робочий проект на газопостачання житлового будинку [ADDRESS] виданий [PERSON] (а.с.17-21). Згідно технічного паспорта на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] житловий будинок та господарські будівлі збудовані в період 1986-1989 роки (а.с. 24-28). Вирішуючи спір, суд встановив, що між сторонами виникли цивільні правовідносини щодо спадкування, зокрема, щодо спадкування за законом, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно. Судом встановлено, що [PERSON] був власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , який збудований в 1988 році, що підтверджується характеристикою будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами (а.с. 28). Вказаний факт підтверджується доказами, дослідженими судом, зокрема: робочим проектом на газопостачання житлового будинку [ADDRESS] виданий [PERSON] ; виписками з погосподарських книг №8 за 1986-1990 роки, №7 за 2001-2005 роки, де в списку членів господарства по [ADDRESS] , значиться голова двору [PERSON] , [INFO] та твердженнями свідків (а.с. 13,14, 17-21). Статтею 1217 ЦК України встановлено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Встановленим судом фактам відповідають цивільні правовідносини, які регламентують порядок набуття права власності на спадкове майно, зокрема, за законом, і регулюються Конституцією України, ЦК України та ЦПК України. Так, згідно із ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків... має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Статтею 1 Першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Статтею 4 ЦПК України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Відповідно до ст.16 ЦК України встановлено перелік способів захисту цивільних прав та інтересів: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконним рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Тобто, за змістом ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, зокрема, з позовом про визнання права. Статтею 25 ЦК України передбачено, що цивільна правоздатність особи припиняється у зв`язку з її смертю, тобто померла особа не може мати майна на праві власності. Статтями 328, 1216, 1217, 1218, 1220, 1223, 1258, 1261, 1268, 1269, 1270, 1296 ЦК України встановлено загальні положення про право власності, порядок її набуття та припинення права власності, в тому числі, в порядку спадкування. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою (ч.3 ст.1223, ч.1 ст.1220 ЦК України). Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців) (ст.1216 ЦК України). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (ст.1217 ЦК України). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно з ч. 1 ст. 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно ч. 5 ст.1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно із ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст.392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Згідно з п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок» від 04.10.1991 № 7, право власності на жилий будинок, збудований громадянином на відведеній в установленому порядку земельній ділянці і прийнятий в експлуатацію, виникає з часу його реєстрації у виконкомі місцевої ради. 5 серпня 1992 року вперше на законодавчому рівні було встановлено порядок та умови прийняття в експлуатацію об`єктів будівництва постановою Кабінету Міністрів України від 5 серпня 1992 року № 449 «Про порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів державного замовлення» (втратила чинність). Тобто до 5 серпня 1992 року не передбачалась процедура введення приватних житлових будинків в експлуатацію при оформленні права власності. Оскільки відповідно до технічного паспорту на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами по [ADDRESS] житловий будинок та господарські споруди збудовані до 1992 року, тому вони не є самочинним будівництвом. Враховуючи перевірені у судовому засіданні докази, суд вважає, що факт належності спадкодавцю [PERSON] на праві власності житлового будинку садибного типу з господарськими будівлями та спорудами підтверджений, а тому зазначений будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами входить до складу спадщини після його смерті. Позивач є спадкоємцем по закону майна, яке належало померлому батьку [PERSON] , вчинила дії по прийняттю спадщини, тому [PERSON] набула право на це майно в порядку спадкування. Оскільки право позивача на оформлення її спадкових прав на житловий будинок померлого [PERSON] порушено, то воно підлягає судовому захисту. Позовні вимоги позивача не суперечить закону та не порушують права, свободи чи інтереси інших осіб, тому позов підлягає до задоволення. В зв`язку з задоволенням позову, судові витрати понесені позивачем при зверненні до суду не підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, виходячи з роз`яснень п.12 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12.06.2009 року №2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства про розгляді справ у суді першої інстанції», де вказано, що витрати на оплату судового збору в повному обсязі покладаються на кожного спадкоємця пропорційно до виділеної йому частки.

Outcome: approved