Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з вищезазначеним позовом. Вимоги позовної заяви обґрунтовані тим, що 23 квітня 2020 року позивач відповідно до розписки передав у борг [PERSON] кошти у сумі 10000,00 доларів США строком на три місяці, тобто до 23 липня 2020 року. У встановлений домовленостями термін відповідач кошти не повернув, постійно переносив термін виконання, а в подальшому перестав виходити на зв`язок. Позивач зазначає, що з метою досудового врегулювання спору ним на адресу позивача 16.09.2021 було направлено вимогу, яка залишилася без відповіді. На день подачі позову заборгованість в гривнях становить 265700,00. У зв`язку з простроченням відповідачем грошових зобов`язань підлягають також сплаті інфляційні нарахування на суму боргу за весь час прострочення в сумі 26602,93 грн та три відсотки річних в сумі 9577,43 грн. Посилаючись на вищезазначені обставини, норми статей 1046, 1047, 1049 ЦК України позивач просить стягнути з відповідача на його користь грошові кошти в сумі 301880,36 грн та судові витрати. Ухвалою судді від 03.11.2021 у справі відкрите загальне позовне провадження та призначене підготовче судове засідання на 07.12.2021. Підготовче судове засідання по справі проведено 07 грудня 2022 року та призначено справу до судового розгляду по суті на 31 січня 2022 року. 08 грудня 2021 року до суду від відповідача [PERSON] надійшов відзив на позовну заяву, в якому він просив у задоволенні позову відмовити, оскільки зміст розписки не містить відомостей про передачу грошових коштів та отримання відповідачем цих коштів, не зазначена дата передачі грошових коштів, не зазначено паспортні дані ні позивача, ні відповідача. Позивачем не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження передачі коштів відповідачу. Також відповідач звертав увагу на виправлення дати на розписці. Крім того звертав увагу на постанову Верховного Суду у справі №194/1126/18, в якій судом досліджувалося питання стягнення боргу за розпискою. [PERSON] зазначає, що з позивачем вони мали спільні справи та він звертався до нього з проханням надати певну суму коштів у користування. Через деякий час він повернув кошти у повному обсязі при свідках, а позивач розірвав при ньому розписку, як доказ, що він не має претензій. Зазначав, що з тексту розписки не вбачається момент передачі грошових коштів, що є обов`язковою умовою для того, щоб договір вважався укладеним. Крім того в розписці не вказано порядку повернення грошових коштів, тобто він є незрозумілим, оскільки вказано «на тримісячний термін», тоді як не вказано дату передання грошових коштів від кредитора до боржника та виправлена дата підписання у розписці. При цьому [PERSON] посилався на постанову Верховного Суду від 04.03.2020 у справі № 632/2209/16, в якій було зазначено про суперечливий зміст наданої розписки, та на постанову Верховного Суду у справі №524/4946/16-ц, в якій вказано, що розписка, як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення із дати отримання коштів. Також відповідач заперечував проти нарахування йому на суму боргу 3% річних та інфляційних витрат, оскільки валюта суми грошових коштів, що була зазначена у розписці є доларом США, а позивач нараховував 3% річних у гривневому еквіваленті. Крім того інфляційні витрати не нараховуються на іноземну валюту, а лише на українську гривню. Такі висновки зазначені у постановах Великої Палати Верховного Суду у справі №373/2054/16-ц та у справі №723/304/16-ц від 23.10.2019. До того ж документи, які надав позивач до суду та відповідачу являються неналежними та недопустимими доказами, бо не відповідають ДСТУ 4163:2020. Відповідач вказував, що ним попередньо понесено витрати на надання правової допомоги у розмірі 30000,00 грн, які відповідач просив стягнути з позивача (а.с.36-38). За клопотаннями сторін розгляд справи неодноразово відкладався, останнього разу на 17 травня 2022 року. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. Представник позивача адвокат Нескородь В.М. в судовому засіданні позов підтримав та просив його задовольнити, також просив долучити до матеріалів справи оригінал розписки. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а.с.64), про причини неявки суду не повідомив, заяв чи клопотань до суду від нього не надходило. Заслухавши представника позивача, дослідивши матеріали справи та давши їм належну оцінку, суд доходить висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 23.04.2020 [PERSON] надав [PERSON] у позику грошові кошти у розмірі 10000,00 доларів США на тримісячний термін, що підтверджується копією розписки від 23.04.2020 та оригіналом, який долучений до матеріалів справи представником позивача (а.с.а.с. 5, 65). 16 вересня 2021 року позивач направляв відповідачу вимогу про повернення отриманих ним коштів згідно з розпискою від 23 квітня 2020 року, що підтверджується поштовою накладною та описом вкладення у цінний лист (а.с. 8-9). Частиною першою\~статті 626 ЦК України\~передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Статтею 1047 ЦК України\~передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором (ч. 1 ст. 1049 ЦК України). Судом встановлено, що розписка містить дату її складання, факт позики грошових коштів в конкретно визначеній сумі і валюті та зобов`язання щодо їх повернення. Відповідно до правової позиції, висловленій в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи\~отримання від кредитора\~певної грошової суми або речей». Отже, судом встановлено, що позивач свої обов`язки за договором позики, укладеним 23.04.2020, виконав в повному обсязі, а саме, передав грошові кошти в розмірі 10000,00 доларів США. Відповідач же свої зобов`язання щодо повернення грошових коштів в строки, встановлені вищевказаним договором позики, не виконав, будь-яких доказів, які б спростовували факт отримання цих коштів чи підтверджували виконання ним зобов`язання шляхом повернення грошових коштів [PERSON] , не надано. Відповідно до ст. 599 ЦПК України, зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. Суд не приймає доводи відповідача про те, що він повернув кошти у повному обсязі при свідках, а позивач розірвав при ньому розписку, як доказ, що він не має претензій, оскільки дане твердження не підтверджене належними доказами. До того ж клопотань про виклик свідків відповідач не заявляв. Твердження ж про фізичне знищення розписки спростовується оглянутим в судовому засіданні її оригіналом. Верховний Суд у постанові від 16 лютого 2022 року у справі № 520/19325/18 зазначив про те, що якщо наявний факт існування розписки, у якій позичальник чітко зазначає отримання коштів, скріплює її своїм підписом, це свідчить про реальний характер договору позики. У назві боргової розписки не обов`язково зазначати слово «позика», адже ключовим є зміст цього документа. Отже, письмове застереження, яке складено окремо чи міститься в тексті договору, про завершену дію щодо передання коштів позичальнику не тільки засвідчує факт такого передання, а і є моментом виникнення зобов`язання за реальним договором позики.\~Розписка є підтвердженням укладення договору позики, якщо засвідчує факт отримання позики у борг і містить умови щодо її повернення. У зв`язку з цим посилання відповідача у відзиві на позовну заяву на відсутність між сторонами позикових договірних правовідносин є безпідставними, а доводи про відсутність у розписці моменту передання грошових коштів є неспроможними, оскільки у розписці зазначено що [PERSON] «позичив» в [PERSON] грошові кошти. Цьому відповідно до\~статті 1046 ЦК України\~кореспондує обов`язок повернення позики. Крім того, у розписці від 23 квітня 2020 року зазначено про взяття у позику грошових коштів на тримісячний термін, тобто, фактично визначено дату повернення боргу. Щодо виправленої дати суд зазначає, що датою розписки зазначено «23.04.2020 рік», при цьому вбачається, що в цифрах, які позначають рік (2020), друга цифра «0» наведена поверх цифри «2». З огляду на характер виправлення у суду не виникає сумнівів, щодо того, що рік укладення договору позики є саме 2020, а не 2022, який не міг бути відтворений як «22» оскільки позов поданий в 2021 році. Тому суд вважає, що дане виправлення було випадково допущено самим позичальником [PERSON] , який власноруч писав розписку, та не спростовує факту укладення договору позики. Зворотного відповідачем доведено не було. Будь яких клопотань, в тому числі про проведення судової почеркознавчої експертизи, від відповідача не надходило. Суд не приймає посилання відповідача на постанови Верховного Суду у справах №632/2209/16 та №524/4946/16-ц, оскільки фактичні обставини вказаних справ не є подібними цій справі з огляду на різний зміст розписок в наведених справах та в даній справі. Крім того наявність оригіналу боргової розписки у позивача [PERSON] свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Аналогічні правові позиції викладені у постановах Верховного Суду від 10 серпня 2021 року у справі № 473/995/18, від 14 липня 2021 року у справі № 266/7291/18-ц та інших. Водночас суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як зазначив Верховний Суд у постанові від 06 лютого 2019 року у справі №753/2362/17 тлумачення абзацу 1 частини першої статті\~1046, абзацу 1 частини першої статті\~1049 ЦК України\~дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац 1 частини першої\~статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац 1 частини першої\~статті 1049 ЦК України). У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Відповідно до частини четвертої\~статті 263 ЦПК України\~при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Таким чином\~суд зазначає\~про наявність\~правових підстав\~для стягнення\~з відповідача\~на користь\~позивача заборгованості\~у валюті,\~визначеній договором\~позики,\~тобто 10000\~доларів США\~без визначення\~еквівалента такої\~суми в\~гривні,\~оскільки договором\~позики не\~встановлено іншого\~порядку повернення\~боргу та\~не передбачено\~його визначення\~в грошовому\~еквіваленті до\~національної валюти\~України -\~гривні,\~тому правових\~підстав для\~перерахунку у\~гривню зазначеного\~боргу в\~розмірі 10\~000,00\~доларів США\~за офіційним\~курсом НБУ\~не вбачається. Аналогічний висновок було зроблено у постанові Верховного Суду від 14 квітня 2021 року у справі № 127/26830/16-ц. Щодо того, що документи, які надав позивач до суду та відповідачу являються неналежними та недопустимими доказами, бо не відповідають ДСТУ 4163:2020, про що зазначав відповідач [PERSON] суд зазначає наступне. Письмовими доказами є документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Письмові докази подаються в оригіналі або в належним чином засвідченій копії, якщо інше не передбачено цим Кодексом. Якщо для вирішення спору має значення лише частина документа, подається засвідчений витяг з нього (частини 1, 2 статті 95 ЦПК України). Відповідно до частин 4, 5 2 статті 95 ЦПК України копії документів вважаються засвідченими належним чином, якщо їх засвідчено в порядку, встановленому чинним законодавством. Учасник справи, який подає письмові докази в копіях (електронних копіях), повинен зазначити про наявність у нього або іншої особи оригіналу письмового доказу. Учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Згідно з п. 5.26 ДСТУ 4163:2020 Державна уніфікована система документації. Уніфікована система організаційно-розпорядчої документації. Вимоги до оформлення документів від 01.07.2020 № 144 (чинний від 01 вересня 2021 року), відмітка про засвідчення копії документа складається з таких елементів: слів «Згідно з оригіналом» (без лапок), найменування посади, особистого підпису особи, яка засвідчує копію,\~її власного імені та прізвища, дати засвідчення копії. У випадках, визначених законодавством, копії документів засвідчують відбитком печатки юридичної особи, структурного підрозділу (служби діловодства, служби кадрів, бухгалтерії тощо) юридичної особи або печатки «Для копій». Надані позивачем додатки до позовної заяви містять написи «Копія вірна» та підпис особи, яка їх засвідчила. Наявність такого словесного виразу як «Копія вірна», а не «Згідно з оригіналом» не дає підстави вважати її такою, що не посвідчена в установленому порядку. Відсутність власного імені та прізвища, дати засвідчення копії на поданих копіях документів, з огляду на те, що оригінали були оглянуті в судовому засіданні, не може беззаперечно свідчити про їх неналежність та недопустимість, а тому судом приймаються до уваги. Щодо стягнення з відповідача інфляційних нарахувань на суму боргу за весь час прострочення та трьох відсотків річних суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 1050 ЦПК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625\~цього Кодексу Частиною 2 статті 625 ЦПК України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом\~статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення»\~індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої\~статті 625 ЦК України\~щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою\~статті 625 ЦК України\~інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Такий правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі № 296/10217/15-ц (провадження № 14-727цс19). З цих підстав позовні вимоги в частині стягнення інфляційних нарахувань\~на суму\~боргу за\~весь час\~прострочення в\~сумі 26602,93\~грн до\~задоволення не\~підлягають. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц також зроблено висновок, що передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Отже, 3 % річних розраховуються з урахуванням боргу у розмірі 10000,00 доларів США, помноженого на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання, а саме з 24 липня 2020 року до дня ухвалення судового рішення (17 травня 2022 року), що становить 1081 день, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Тобто, 10 000,00 доларів США х 663 дні х 3 : 100 : 365 = 544,93 доларів США, що і становитиме три проценти річних від простроченої суми. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З квитанції про сплату судового збору № 6259 від 13.10.2021 встановлено, що позивачем при зверненні до суду з даним позовом сплачено судовий збір в розмірі 3018,90 грн (а.с. 18). Позивачем також долучено довідку про курси валют, з якої вбачається, що розрахунки позивач здійснював із врахуванням 1 долар США становить 26,57 грн (а.с.10). Ціна позову позивачем визначена в сумі 301880,36 грн, що, враховуючи даний курс становило 11361,70 доларів США. Враховуючи вищезазначене, та у зв`язку із частковим задоволенням позову на суму 10544,93 долари США, що становить 92,81% від ціни позову, то з відповідача у відповідності до ст. 141 ЦПК України підлягають стягненню судові витрати в розмірі 2801,84 грн на користь позивача. За змістом п. 1 ч. 3 ст.133 ЦПК України\~до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Однак будь яких доказів щодо розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу стороною позивача суду надано не було. З огляду на викладене, понесені позивачем витрати на\~професійну правничу\~допомогу до відшкодування не підлягають. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: partial