Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

позивач [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом до відповідача [PERSON] та просить суд виселити відповідача з належного їй житлового приміщення за адресою: [ADDRESS] , зобов`язавши його не чинити опір у користуванні вказаним житловим приміщенням, посилаючись на порушення права користування та розпорядження належною їй власністю. В обґрунтування вимог зазначено, що 20 травня 2020 року між нею та відповідачем укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . За вказаною адресою відповідач знятий з реєстраційного обліку з 01.03.2019. Між нею та відповідачем було укладено договір оренди житлового приміщення строком до 12 травня 2022 року, положення якого передбачали дострокове розірвання договору з повідомленням сторони договору за 30 днів. Нею заздалегідь було повідомлено відповідача про розірвання договору, вказане повідомлення відповідач отримав 03.09.2021, однак повернув його наступного дня на поштове відділення. Неодноразово нею повідомлявся відповідач протягом 2021 року про вимогу звільнити квартиру, передавши її відповідачу та забезпечивши їй, як власнику, вільне користування власним майном, однак [PERSON] відмовляється звільнити квартиру, чинить їй перешкоди у користуванні придбаним майном, встановив охоронну сигналізацію з метою запобігання в наданні їй доступу до власного помешкання. Вона змушена орендувати квартиру замість того, щоб проживати у власній. Тому з метою захисту права власності просить задовольнити вимоги. Ухвалою суду від 16 листопада 2021 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. В судове засідання сторони не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи були повідомлені своєчасно та належним чином в порядку, встановленому ст. 128 ЦПК України. Відповідач [PERSON] відзиву на позов не подав, надав до суду заяву про відкладення розгляду справи у зв`язку із запровадженням воєнного стану в Україні та неможливістю явки в судовий процес. Суд критично відноситься до вказаної заяви відповідача, оскільки провадження по справі було відкрито задовго до початку війни, відповідач мав достатньо часу як скористатись правничою допомогою, про що свідчать письмові докази по справі, так і подати відзив на позов, чого ним зроблено не було. Тому чергову заяву про відкладення розгляду справи суд розцінює як подану з метою затягування строків розгляду, тому враховуючи вимоги частини 1 статті 223 ЦПК України вважає можливим розглянути справу у відсутність учасників процесу на підставі наявних у справі доказів, оскільки сторони були належним чином повідомлені про дату, час і місце цього засідання, однак їх неявка не перешкоджає розгляду справи по суті. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступних мотивів. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Статтею 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Як встановлено судом та не спростовано відповідачем, позивач [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12 травня 2020 року є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 4-5 копія договору). На підставі договору оренди житлового приміщення (квартири), укладеного 12 травня 2020 року у письмовій формі (рукописним текстом) між [PERSON] як орендодавцем, та [PERSON] , як орендарем, позивач передала відповідачу в оренду вищезазначену квартиру в строк до 12 травня 2022 року. Про дострокове розірвання договору сторони зобов`язуються попередити за 30 календарних днів (а.с. 7 копія договору). Позивачем надсилались на адресу відповідача рекомендовані повідомлення з вимогою розірвання договору та звільнення належної їй квартири, які повернуті відправнику не врученими (а.с.9). Відповідно до статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в права власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Згідно із частиною першою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. При цьому відповідно до ст. 391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами, є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оскільки належним чином повідомлений про дату слухання справи відповідач відзиву на позов та доказів на його підтвердження, суду не надав, враховуючи, що цивільне судочинство згідно частин 1-3 статті 12 ЦПК України здійснюється на засадах змагальності сторін та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, так як відповідно до частини 6 статті 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, суд розглядає справу на підставі наявних у справі доказів. Так, позивач є власником спірного приміщення, відповідач вселився до вказаної квартири на підставі договору оренди, строк дії якого закінчився станом на дату розгляду справи (строк дії договору до 12 травня 2022 року). Підстав для проживання у квартирі [PERSON] , відповідач [PERSON] суду не навів, відповідні докази до суду не надав. Тому аналізуючи вищевикладені доводи, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення позову. Згідно частини першої статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено вимогу про відшкодування судових витрат: судового збору в сумі 908,00 грн, сплачений нею при подачі позову (а.с.1), тому оскільки позов підлягає задоволенню в повному обсязі, суд з врахуванням положень ст. 141 ЦПК України вважає можливим відшкодувати позивачу понесені витрати, стягнувши їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved