Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

09 липня 2021 року представник позивача [PERSON] , що зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , адвокат Шкорка І.М. звернувся до суду з позовом до ГУНП в Закарпатській області, Закарпатської обласної прокуратури, Державної Казначейської служби України про відшкодування шкоди. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів: В обґрунтування заяви посилається на те, що з 06.07.2017 року у провадженні СВ Перечинського ВП ГУНП України в Закарпатській області перебуває кримінальне провадження № 12017070130000261 внесене до ЄРДР 06.07.2017 р. за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Підставою внесення відомостей до ЄРДР став факт заволодіння шляхом обману та зловживаючи довірою громадянином [PERSON] коштами громадянина [PERSON] в сумі 4500 грн., а саме продаж скутера без правовстановлюючих належних до нього документів та несправний. [PERSON] отримав у кримінальному провадженні №12017070130000261 внесеному до ЄРДР 06.07.2017 р. статус потерпілого. Це все підтверджується Довідкою про прийняття і реєстрацію заяви від 13.07.2017 р. №4227/106/25/3-2017 видану слідчим СВ Перечинського відділення поліції Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області Лаб`як В.І.. 08.08.2017 слідчий виніс доручення дільничним офіцерам поліції на проведення слідчих (розшукових) дій, однак, уже 08.09.2017 р. слідчий Лаб`як В.І. виніс Постанову про закриття кримінального провадження. 19 жовтня 2017 року начальник Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури Швед І.І. у кримінальному провадженні №12017070130000261 внесеному до ЄРДР 06.07.2017 р., виніс Постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження, оскільки ним встановлено, що постанова про закриття є незаконною, передчасною та підлягає скасування. Прокурор встановив, що слідчим не проведено огляд скутера, не вирішено питання про призначення експертизи технічного стану скутера, не допитано первісного власника скутера, а також не вивчено питання щодо обов`язкової реєстрації скутера у відповідних установах. Листом від 22.02.2018 р. №К-86, К-182/106/02/7-2018 повідомлено серед іншого, що слідчого Лаб`як В.І. зобов`язано розглянути відповідну заяву Позивача. 29.03.2018 р. слідчий Лаб`як В.І. виніс Постанову про закриття кримінального провадження. Ухвалою Перечинського районного суду від 07.06.2018 р. у задоволені скарги Позивача про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 29.03.2018 р. відмовлено. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 21.08.2018 р. апеляційну скаргу [PERSON] задоволено. Ухвалу слідчого судді Перечинського районного суду Закарпатської області від 7 червня 2018 року про відмову у задоволенні скарги Позивача щодо скасування постанови слідчого СВ Перечинського відділення Ужгородського відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенанта поліції Лабяка В. І. про закриття кримінального провадження від 29.03.2018, - скасувати. Постановлено нову ухвалу, якою скаргу [PERSON] задоволено, постанову слідчого СВ Перечинського відділення Ужгородського відділу Головного управління Національної поліції в Закарпатській області лейтенанта поліції Лаб`яка В.І. про закриття кримінального провадження, внесенного до ЄРДР за № 120170701030000261 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.І ст.190 КК України, - скасовано. Матеріали кримінального провадження № 1201701030000261 повернуто до СВ Перечинського ВП Ужгородського ВП ГУНП в Закарпатській області для проведення досудового розслідування. 26.11.2018 р. прокурор Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури розглянувши матеріали кримінального провадження № 1201701030000261 виніс постанову про відсторонення слідчого від розслідування кримінального провадження, оскільки встановив, що розслідування у кримінального провадження № 1201701030000261 проводиться слідчим Лаб`яка В.І. з грубим порушенням вимог КПК України, слідчі дії у кримінальному провадженні з моменту винесення ухвали Апеляційного суду Закарпатської області від 21.08.2018 р. не проводилися та має місце порушення розумних строків слідства. 31.07.2019 р. слідчий Димчук В.М. у кримінальному провадженні №12017070130000261 внесеному до ЄРДР 06.07.2017 р., виніс Постанову про закриття кримінального провадження. 25.09.2019 р. прокурор Перечинського відділу Ужгородської місцевої прокуратури у кримінальному провадженні №12017070130000261 внесеному до ЄРДР 06.07.2017 р., виніс Постанову про скасування постанови про закриття кримінального провадження, оскільки ним встановлено, що досудове розслідування проведено з порушенням ст.ст.2,7,23 КПК України. Прокурор встановив, що слідчим не проведено необхідних слідчих дій вказаних в ухвалі Апеляційного суду Закарпатської області від 21.08.2018 р. Після цього, [PERSON] жодного разу до слідчого не викликалось та жодних процесуальних документів [PERSON] від слідчого не отримував, а тому він звернувся до слідчого щодо ознайомлення з матеріалами кримінального провадження. Однак, прибувши до СВ Перечинського ВП ГУНП України в Закарпатській області 28.05.2020 р., йому усно було відмовлено у ознайомленні з матеріалами справи у зв`язку із закриттям кримінального провадження. Згодом усно позивача повідомили, що кримінальне провадження №12017070130000261 закрито 30.10.2019 р. Ухвалою Перечинського районного суду від 18.06.2020 р. задоволено скаргу Позивача про скасування постанови про закриття кримінального провадження від 30.10.2019 р. Матеріали кримінального провадження повернуто слідчому. У вересні 2020 р. Позивач отримав від Слідчого управління ГУНП в Закарпатській області лист від 27.07.2020 р. №К-756, К-895/106/7-2020 в якому серед іншого вказувалося, що у зв`язку із змінами в законі, злочин вчинений відносно нього віднесений до категорії кримінальних проступків та є підслідністю органів дізнання. Відповідно кримінальне провадження №12017070130000261 доручено здійснювати інспектору сектору дізнання Перечинського ВП Ужгородського ВП Василю Лаб`яку. Фактично після трьох років неефективного досудового розслідування, яке проводилося з порушенням розумних строків досудового розслідування слідчими [PERSON] та Димчук В.М., відводом слідчого Лаб`яка В.І. через неефективність та порушення розумних строків досудового розслідування, кримінальне провадження №12017070130000261 знову доручено розслідувати [PERSON] (якого вже було 26.11.2018 р. відведено). Виходячи з вищенаведеного позивач вважає, що розслідуванню, яке тривало вже 4 роки та далі триває, бракувало необхідної ретельності та оперативності, і воно виявилося неефективним, що підтверджено неодноразовими скасування рішень слідчих про закриття кримінального провадження, відстороненням слідчого, тощо та тим що вина особа уникнула понесення покарання через сплив строку її притягнення за вчинений злочин з вини державних органів. Також зазначив,що такий тривалий розгляд справи значно вплинув на його моральний стан, в результаті чого [PERSON] змушений був звертатися до лікаря, щоб заспокоїтися, що підтверджується листом КНП «Перечинська лікарня» Перечинської міської ради Закарпатської області від 31.05.2021 р. №1246/2021. У даному листі зазначено, що Позивач звертався на прийом до лікаря - психіатра лікарні 02,12,2020 та 24.12.2020 р. з діагнозом: F 43.2 (Розлад пристосувальних реакцій). Лікар виписував Позивачу ліки згідно рецепту. 27 липня 2021 року представник ГУНП в Закарпатській області подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позовні вимог заявлені позивачем не визнає в повному обсязі, оскільки позивач при визначенні моральної шкоди виходив виключно з своїх припущень без наявності жодних з доказів (настання змін у житті позивача, ступінь зниження престижу, ділової репутації, життєвих виробничих стосунків тощо), не довівши належними чином безпосередній причинний зв`язок між діями заподіювана шкоди та їх наслідками, а також позивачем жодних доказів про завдання йому моральної шкоди (моральних страждань), вини осіб та встановлення причинного зв`язку між діями, якими на думку позивача завдано шкоду та їх наслідки не надано, а обґрунтування настання такої шкоди є лише припущеннями позивача викладених в позовній заяві. Крім того зазначив, що лише сам факт наявності ухвал слідчих суддів на процесуальні дії слідчих, не свідчить про протиправність дій відповідача та завдання моральної шкоди позивачу. Щодо втручання слідчого в особисте життя позивача та збирання щодо нього інформації, вважає, що дії слідчого в даній ситуації узгоджуються із нормою ст. 40 КПК України. 03 серпня 2021 року представник Державної казначейської служби України подала відзив на позовну заяву та зазначила, що позовні вимоги [PERSON] не підлягають задоволенню, оскільки є необґрунтованими, безпідставними та заявленими до неналежного відповідача, а саме неналежним відповідачем вважає Державну казначейську службу України. 05 серпня 2021 року представник Закарпатської обласної прокуратури подав відзив на позовну заяву в якому зазначив, що позивачем не доведено доказами факти безпосереднього порушення його прав як потерпілого у кримінальній справі будь-якими неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю прокуратури у справі чи її посадовими особами, які б підтверджували необхідність відшкодування йому моральної шкоди у сумі 100 000 грн. саме з вини прокуратури, а також не зазначено, з яких саме розрахунків він при цьому виходив, визначаючи таку суму. В задоволенні позовної заяви просив відмовити. 13 липня 2021 року ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області було прийнято до розгляду та відкрито загальне позовне провадження в справі. Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 03 листопада 2022 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до судового розгляду. У судове засідання 17 травня 2022 року: - позивач та представник позивача з`явилися, позовні вимоги підтримали в повному обсязі. - представник відповідача ГУНП в Закарпатській області Олексій В.В. з`явився, в задоволенні позовної заяви просив відмовити, посилаючись на обставини викладені в раніше поданому відзиві. - представник відповідача Закарпатської обласної прокуратури Роман М.С. з`явився, в задоволенні позовної заяви просив відмовити, посилаючись на обставини викладені в раніше поданому відзиві. - представник відповідача Державної казначейської служби України Троцюк О.В. з`явився, в задоволенні позовної заяви просив відмовити, посилаючись на обставини викладені у відзиві. Судом встановленні наступні фактичні обставини справи: З 06.07.2017 року у провадженні СВ Перечинського ВП ГУНП України в Закарпатській області перебуває кримінальне провадження № 12017070130000261 внесеному до ЄРДР 06.07.2017 р. за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Потерпілим у вказаному кримінальному провадженні визнано позивача [PERSON] . Станом на день розгляду справи, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні триває, строк досудового розслідування складає майже 5 років. Підозру у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 190 жодній особі у вказаному кримінальному провадженні не вручено. Вказані обставини, підтверджені сторонами у справі під час судового розгляду та останніми не оспорювались. За часу внесення відомостей до ЄРДР тобто з 06.07.2017 року, у вказаному кримінальному провадженні чотири рази виносились постанови про його закриття, які вподальшому були скасовані або слідчими суддями або прокурором, що підтверджується відповідними постановами та ухвалами долученими до матеріалів справи. Крім того згідно долучених матеріалів, вбачається, що прокурором досудове розслідування у вказаній справі визнано неефективним, внаслідок невиконання та грубого порушення вимог КПК України та порушення розумних строків, внаслідок чого відсторонено слідчого від здійснення досудового розслідування. Крім того встановлено, що в процесі досудового розслідування слідчим, було направлено запит до головного лікаря Перечинської ЦРЛ від 10.07.2017 року за № 4194/106/25/3-2017, для з`ясування у зв`язку з службовою необхідністю, перебування на обліку лікаря психіатра та нарколога гр. [PERSON] , та у разі перебування останнього на обліку вказати діагноз та час з якого особа перебуває на обліку. У відповідь на вказаний запит, слідчим була отримана відповідна інформація, що позивач [PERSON] на обліку не перебуває. Згідно листа КНП «Перечинська\~лікарня» Перечинської\~міської ради\~Закарпатської області від 31.05.2021 р. № 1246/2021, вбачається, що позивач звертався на прийом до лікаря - психіатра лікарні 02.12.2020 та 24.12.2020 р. з діагнозом: F 43.2 (Розлад пристосувальних реакцій). Позивачу призначено медикаментозне лікування згідно рецепту. Позиція суду та оцінка доводів учасників справи: Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступного висновку. Згідно з ч. 3 ст.\~3\~ЦПК\~України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК\~України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства (стаття 15 Цивільного кодексу України). У частині 1 статті 16\~Цивільного\~кодексу\~України передбачено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а в частині 2 цієї статті визначено способи захисту цивільних справ та інтересів судом. За змістом статей 12 та 81\~ЦПК\~України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Статтею 89\~ЦПК\~України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Статтею 11\~ЦК\~України регламентовано підстави виникнення цивільних прав та обов`язків, серед яких, зокрема, є завдання моральної шкоди іншій особі. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди внаслідок тривалого та неефективного розслідування. Загальні підстави відповідальності за завдану моральну шкоду передбачені частиною першою статті 1167 ЦК України, відповідно до якої моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями або бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених законом. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зазначено, що шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється частиною першою статті 1176 ЦК України, а саме у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органами державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Згідно ч.1\~ст.1174\~ЦК України\~шкода , завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює як зазначені органи, так і їх посадових чи службових осіб, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. За загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди, завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень, виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою. Шкода - це зменшення або знищення майнових чи немайнових благ, що охороняються законом. Протиправною є поведінка, що не відповідає вимогам закону або договору, тягне за собою порушення майнових прав та інтересів іншої особи і спричинила заподіяння збитків. Причинний зв`язок як елемент цивільного правопорушення виражає зв`язок протиправної поведінки та шкоди, що настала, при якому протиправність є причиною, а шкода - наслідком. При цьому, в деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди та її розмір, протиправність поведінки заподіювача шкоди та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. У пункті 32 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17 (провадження № 12-199гс18) зроблений висновок, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. У статті 17\~Закону\~України\~«Про виконання\~рішень\~та\~застосування практики\~Європейського\~суду\~з прав\~людини» та статті 10\~ЦПК\~України зазначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про\~захист\~прав\~людини і основоположних\~свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Відповідно до статті 1 Конвенції Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. За змістом зазначеної статті поряд із негативним обов`язком, держава має позитивні обов`язки гарантувати ефективне використання визначених Конвенцією прав кожному, хто перебуває під її юрисдикцією. Порушення кожного з цих обов`язків є самостійною підставою відповідальності держави. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. У своїх рішення ЄСПЛ неодноразово наголошував, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, зокрема, складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (див. рішення ЄСПЛ від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); рішення ЄСПЛ від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (Philis v. Greece), заява № 19773/92). Стаття 13 Конвенції не вимагає надання спеціального засобу правового захисту від надмірної тривалості провадження; достатніми можуть бути загальні конституційні та судові позови, наприклад, про встановлення позадоговірної відповідальності з боку держави. Надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин, необхідністю відвідування органів досудового розслідування, неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність тощо. Аналогічний висновок викладено в постановах Верховного Суду від 21 липня 2021 року у справі № 646/7015/19, від 01 грудня 2021 року у справі № 308/14232/18, від 01 грудня 2021 року у справі № 180/2044/19, від 01 вересня 2021 року у справі № 545/2344/20, від 10 березня 2021 року у справі № 646/8234/19, від 16 вересня 2020 року у справі № 638/6363/19, від 14 лютого 2022 року у справі № 550/336/21. Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Частинами першою та другою статті 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. У пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Положеннями частини третьої статті 23 ЦК України визначено, що моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Отже, моральну шкоду розуміють як втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Аналіз положень статей 11, 23 та 1167 ЦК України дозволяє зробити висновок, що за загальним правилом підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою; вина особи, яка завдала моральної шкоди. Позивач обґрунтовує заподіяння йому моральної шкоди тим, що кримінальну справу за фактом заволодіння шляхом обману та зловживання довірою його грошовими коштами, а саме внаслідок продажу несправного скутера без правовстановлюючих документів на нього за суму 4500 грн., і з цього часу орган слідства неодноразово допускав порушення його прав. Він неодноразово змушений був вживати заходів з метою відновлення порушених прав, подавав клопотання, звертався із відповідними скаргами на постанови про закриття кримінального провадження, однак досудове слідство знову ж таки не здійснювалося належним чином. Крім того шоком і розчаруванням в правоохоронних органах, та відчуттям повного безсилля для нього, стало повернення матеріалів кримінального провадження до слідчого Лаб`яка В.І., якого було відсторонено від здійснення досудового розслідування внаслідок його неефективності, та який внаслідок змін у законодавстві, перейшов на посаду дізнавача, а кримінальне провадження було перекваліфіковано на кримінальний проступок. При цьому, саме вказаним слідчим Лаб`яком В.І., було здійснено втручання в його особисте життя, шляхом збирання інформації про стан його здоров`я без його згоди та без будь яких аргументованих підстав. Позивач вказує, що чотири роки очікування кінцевого рішення, у нескладній на його думку справі, яка кваліфікується як кримінальний проступок, привели до моральних страждань, які проявляються у відчуттях відчаю, постійних тривогах, нервовому стресі, безсонні. Він, який є особо похилого віку, має певні заслуги перед державою, є ветераном Афганістану, є членом громадського формування Порошківської сілької ради, відчуває повне безсилля, розчарування в правоохоронних органах та неповноцінність, від неможливості встановити істину незважаючи на докладання надмірних зусиль. Також викликає у нього відчуття відчаю, той факт, що через сплив строку притягнення до кримінальної відповідальності, винні особи не понесуть відповідного покарання. Так із, матеріалів справи вбачається, що кримінальне провадження № 12017070130000261\~внесене до\~ЄРДР 06.07.2017\~р.\~за ознаками\~злочину передбаченого\~ч.\~1\~ст.\~190\~КК України триває майже 5 років. Вказане кримінальне правопорушення відповідно до норм КК України, відноситься до кримінального проступку. Кримінальне провадження № 12017070130000261 від 06.07.2017 рнеодноразово закривалось. Так, 08.09.2017 року провадження у кримінальній справі було закрито, 19.10.2017 року постанову про закриття скасовано, 29.03.2018 року кримінальне провадження закрито, 21.08.2018 р. постанову про закриття скасовано, 26.11.2018 р. від досудового розслідування відсторонено слідчого через грубе порушення вимог КПК України, 31.07.2019 року - кримінальне провадження закрито, 25.09.2019 р. постанову про закриття скасовано, 30.10.2019 року кримінальне провадження закрито, 18.06.2020 року - постанова про закриття скасована. Однак на даний час досудове розслідування триває, та жодній особі не вручено підозри. Дослідивши наявні\~у матеріалах\~справи докази,\~суд приходить\~до висновку,\~що позивачем доведено факт\~тривалої протиправної\~бездіяльності органу\~досудового розслідування\~та надмірної\~тривалості досудового\~ розслідування кримінального провадження (досудове розслідування було\~розпочате 06.07.2017 року та триває по даний час), \~що не\~відповідає вимогам\~закону про\~розумний строк\~досудового розслідування.\~Факт невиконання\~слідчим всіх необхідних слідчих\~дій для\~всебічного,\~повного,\~неупередженого досудового\~розслідування кримінального\~провадження та\~якнайшвидшого прийняття\~ законного та \~неупередженого процесуального \~рішення за\~результатами розслідування \~кримінального провадження\~ підтверджено дослідженими\~у судовому\~ засіданні доказами. Також, суд погоджується із твердженнями позивача, що він позбавлений можливості пред`явити позов у кримінальному провадженні для відшкодування матеріальної та моральної шкоди, а також очікувати, що винні особи понесуть справедливе покарання. До такого висновку, суд приходить через, аналіз норм ст. ст. 12, 49 та ч. 1 ст. 190 КК України, дозволяє дійти висновку, що строк притягнення винної особи до кримінальної відповідальності у вказаному вище кримінальному провадженні минув, оскільки такий складє три роки із дня вчинення кримінального правопорушення. Як зазначає Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), позов про відшкодування шкоди за кримінальне порушення має подаватись за Кримінально-процесуальним кодексом. Проте такий позов повинен подаватись із зазначенням відповідної (винної) особи або осіб. Засіб стає марним, якщо особу злочинця не встановлено та обвинувачення не пред`явлено. Таким чином, відсутність результату кримінального провадження також перешкоджало заявниці ефективно використати цей засіб, оскільки на практиці цивільний позов про відшкодування компенсації не буде розглядатись до остаточного встановлення фактів у триваючому кримінальному провадженні (рішення у справі «Гонгадзе проти України», заява № 34056/02). У зв`язку із такою тривалістю кримінального провадження [PERSON] змушений був відвідувати органи досудового розслідування та суду, звертатися з відповідними клопотаннями та скаргами до органів держаної влади, що підтверджується матеріалами справи, що не входить до його звичайного життя та призводить до моральних страждань. Суд вважає доводи відповідача про те, що незгода позивача з прийнятими працівниками органів поліції процесуальними рішеннями, які були ним оскаржені в передбаченому чинним законодавством порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди, та бездіяльність органу досудового розслідування (щодо неповноти вчинення слідчих дій, тощо) є предметом оскарження відповідно до статті 303 КПК України, такими, що не спростовують вказані вище висновки суду з огляду на наступне. Так, у постанові від 27 листопада 2019 року у справі № 641/2198/17 Верховний Суд зробив висновок про те, що наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного відшкодування моральної шкоди. Разом із тим, у цій справі правовою підставою для відшкодування шкоди є не факт скасування процесуальних рішень, а саме систематичне прийняття відповідних рішень без проведення згідно з вимогами КПК України перевірки заяви [PERSON] про злочин, систематична бездіяльність органу досудового розслідування, що свідчить про протиправну бездіяльність посадових осіб відповідача, надмірну тривалість досудового розслідування. Щодо позовної вимоги про відшкодування моральної шкоди внаслідок збирання слідчим персональних даних позивача [PERSON] про стан його здоров`я та іншої медичної інформації. В судовому засіданні було встановлено, що слідчим у кримінальному провадженні № 12017070130000261 внесеному до ЄРДР 06.07.2017 р. за ознаками злочину передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України, де потерпілим визнано позивача [PERSON] , було витребувано інформацію, щодо перебування на обліку у лікаря психіатра та нарколога потерпілого [PERSON] . Про наявність вказаного запиту до Перечинської ЦРЛ та відповіді на нього позивач довідався, при ознайомленні з матеріалами справи, тобто вказана інформація наявна у доступі в матеріалах кримінального провадження. Дозволу на отримання вказаної інформації позивач [PERSON] не надавав. Згідно ст. 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я визнані в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Частина 2 ст. 32 Конституції України не допускає збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди. Таким чином, лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, відповідно до конституційного та законодавчого регулювання права особи на збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації має право вільно, на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Конституційне та законодавче регулювання права на невтручання в особисте та сімейне життя узгоджується із міжнародно-правовими актами. Так, у статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. У Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції; органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8). Відповідно до частини 1, 2 ст.11 Закону України «Про інформацію», інформація про фізичну особу (персональні дані) - відомості чи сукупність відомостей про фізичну особу, яка ідентифікована або може бути конкретно ідентифікована. Не допускається збирання, зберігання, використання та поширення конфіденційної інформації про особу без її згоди, крім випадків, визначених законом, і лише в інтересах національної безпеки, економічного добробуту та захисту прав людини. До конфіденційної інформації про фізичну особу належать, зокрема, дані про її національність, освіту, сімейний стан, релігійні переконання, стан здоров`я, а також адреса, дата і місце народження. Згідно із статтею 39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», пацієнт має право на таємницю про стан свого здоров`я, факт звернення за медичною допомогою, діагноз, а також про відомості, одержані при його медичному обстеженні. Забороняється вимагати та надавати за місцем роботи або навчання інформацію про діагноз та методи лікування пацієнта. В рішенні Конституційного Суду України від 20.01.2012 року № 2-рп/2012 зазначено, що відповідно до ч.1 та 2 ст. 32 Основного Закону України ніхто не може зазнавати втручання в його особисте і сімейне життя, тобто використовувати та поширювати конфіденційну інформацію про особу без її згоди. Лише фізична особа, якої стосується конфіденційна інформація, має право вільно на власний розсуд визначати порядок ознайомлення з нею інших осіб, держави та органів місцевого самоврядування, а також право на збереження її у таємниці. Згідно рішення Конституційного Суду України від 30 жовтня 1997 року № 5 у справі Устименка, медична інформація, тобто свідчення про стан здоров`я людини та її історія хвороби, за своїм правовим режимом належить до конфіденційної. У рішенні Європейського суду в справі "М.С. проти Швеції" від 27 серпня 1997 р. вказано, що конфіденційність відомостей про здоров`я є основним принципом правової системи держав - учасниць Конвенції. Національне законодавство повинно забезпечувати нерозголошення відомостей про стан здоров`я, якщо це не відповідає ст. 8 згаданої Конвенції. Охорона даних особистого характеру, й особливо медичних даних, має основоположне значення для здійснення права на повагу до приватного та сімейного життя. Матеріали справи, не містять жодних законних підстав, обгрунтувань та необхідності збирання інформації про перебування на відповідних обліках позивача [PERSON] . Відповідачі, зокрема представник ГУ НП в Закарпатській області та представник Закарпатської обласної прокуратури, будь яких пояснень, щодо необхідності та законності отримання такої інформації надати не змогли, посилаючись на те, що вони не були слідчим у вказаному провадженні. Погодитись із поясненням представник ГУ НП в Закарпатській області, що, якщо вказана інформація витребуваласьслідчим, відповідно на те у нього були підстави, оскільки він здійснював досудове розслідування, суд не може, враховуючи, що назвати нормативний акт, яким на слідчого покладено обов`язок чи він вправі збирати таку інформацію, щодо потерпілого у кримінальному провадженні, представник назвати не зміг. Аналіз вище перелічених норм як національного та і міжнародного законодавства, дають підстави стверджувати, що будь яке втручання у приватне життя, зі сторони органів державної влади, може бути виправдано у виключних випадках, та на підставах передбачених Законом, підстав такого втручання та норм Закону, які дозволяють таке втручання відповідачами не доведено. У зв`язку із наведеним суд приходить до висновку, що матеріалами справи підтверджується факт заподіяння позивачу моральної шкоди діями службових осіб відповідача, що полягають у надмірній тривалості досудового розслідування у кримінальному провадженні, розпочатому за фактом знищення майна позивача, неодноразових прийняттях рішень про зупинення досудового розслідування, тривалою бездіяльністю службових осіб, пов`язаною з невиконанням своїх обов`язків, не проведенні комплексу дій, передбачених КПК України. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). З урахуванням встановлених обставин справи, зважаючи на характер та тривалість завданої шкоди, глибини душевних страждань позивача, час, витрачений на захист своїх прав, вимоги розумності, виваженості і справедливості, суд приходить до висновку про наявність підстав для стягнення з Державного бюджету України на користь позивача 20\~000 (двадцять тисяч) грн. 00 грн. компенсації моральної шкоди. Вимога про відшкодування моральної шкоди у розмірі 100\~000,00 грн. є завищеною, належними доказами не підтверджена, а тому в цілому задоволенню не підлягає. Щодо посилань відповідача Державної казначейської служби України про те, що він є неналежним відповідачам у даній справі, оскільки жодні правові зв`язки Казначейства України з позивачем не виникали і не могли виникнути, оскільки Казначейство України відповідно до наданих повноважень не спричинило ніякої шкоди позивачеві, суд вважає за необхідне зазначити наступне. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2019 року в справі № 242/4741/16-ц (провадження № 14-515цс19) вказано, що «з урахуванням того, що саме на державу покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, Велика Палата Верховного Суду вважає за необхідне вказати, що належним відповідачем у справах про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, є держава як учасник цивільних відносин, як правило, в особі органу, якого відповідач зазначає порушником своїх прав. Держава бере участь у справі як відповідач через відповідні органи державної влади, зазвичай, орган, діями якого завдано шкоду». У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 18 серпня 2021 року по справі № 200/8310/18 (провадження № 61-14033св20) зазначено, що «відповідно до статті 2\~ЦК\~України учасником спірних правовідносин у справі про відшкодування шкоди за рахунок держави на підставі статті 1174\~ЦК\~України є держава Україна, а тому вона має бути відповідачем. Відповідно до пункту 4 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого указом Президента України від 13 квітня 2011 року №460/2011, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яка, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Кошти державного бюджету належать на праві власності державі. Отже боржником у зобов`язанні зі сплати коштів державного бюджету є держава Україна як учасник цивільних відносин (частина друга статті 2 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 170\~ЦК\~України держава набуває і здійснює права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Таким чином, відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. Такими органами у цій справі є Міністерство внутрішніх справ України (дії посадової особи якого призвели до безспірного стягнення коштів) та Державна казначейська служба України (яка відповідно до законодавства є органом, який здійснює повернення коштів з державного бюджету). Кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України. У таких справах резолютивні частини судових рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання коштів (висновок Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року в справі 910/23967/16)». Державна казначейська служба України у даній справі є відповідачем не як заподіювач шкоди, а як орган, який відповідно до законодавства здійснює списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Таким чином, Державна казначейська служба України може виступати співвідповідачем у цій справі, оскільки відшкодування шкоди за рахунок держави здійснюється з державного бюджету. Враховуючи наведене вище позов підлягає до часткового задоволення. Відповідно до вимог ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (ч.6 ст.141 ЦПК України). Оскільки позов задоволено частково та позивач звільнений від сплати судового збору на підставі пункту 13 частини другої статті 3 Закону України «Про судовий збір», судові витрати у вигляді судового збору слід віднести за рахунок держави. Аналогічний висновок зробив Верховний Суд в постанові від 28 жовтня 2020 року у справі № 461/85/19, провадження № 61-20862св19. На підставі наведеного та

Outcome: partial