Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

[PERSON] звернуся до суду із зазначеним позовом, відповідно до вимог якого просив визнати за ним право власності на: житловий будинок [ADDRESS] ; земельну ділянку 0,33 га, яка розташована в адміністративних межах Яготинської ОТГ Капустинський старостинський округ за адресою [ADDRESS] . В обґрунтування позову зазначив, що [INFO] померла його мати [PERSON] . Після її смерті залишилася спадщина у вигляді зазначеного майна. Спадкоємцями першої черги після смерті [PERSON] , є її діти - позивач та відповідачі. Факт родинних відносин між ними та їх матір`ю підтверджується копіями свідоцтв про народження. Позивач наголосив, що він та відповідачі у встановленому законом порядку та строк до Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталися; відповідачі відмовляються вчиняти будь-які дії, спрямовані на прийняття спадщини, мотивуючи це скрутним матеріальним становищем; позивач вважає, що він прийняв спадщину після смерті матері, оскільки проживав з нею на момент смерті; позивач підтримує у належному стані будинок та земельну ділянку, брати та сестри ніяких матеріальних вкладень у дане домоволодіння не вносять та не допомагають; реєстрація правовстановлюючих документів на житловий будинок та земельну ділянку не була проведена згідно з вимогами чинного законодавства. Ухвалою суду від 24.01.2022 відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого засідання в порядку загального позовного провадження. Ухвалою від 04.05.2022 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Сторони в засідання суду жодного разу не з`явилися, про день, час та місце слухання справи повідомлені належним чином. Позивач неодноразово подавав заяви, в яких просив розглянути справу без його участі, тобто за наявними матеріалами; позовні вимоги підтримував. Від відповідачів надійшли заяви, в яких вони просили розглянути справу без їх участі; проти задоволення позову не заперечували. З урахуванням положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України у зв`язку з неявкою всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Розглянувши матеріали справи, дослідивши надані докази, суд вважає за необхідне в задоволенні позову відмовити, виходячи з такого. Судом встановлено, що [PERSON] є матір`ю позивача та відповідачів, що підтверджується свідоцтвами про народження (а. с. 6-9). Згідно з копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] [PERSON] померла в м.\~Яготин Бориспільського району Київської області 07.03.2017 (а. с. 10). В копії витягу з погосподарської книги від 13.12.2021, виданого Капустинським старостинським округом Яготинської міської ради Бориспільського району Київської області, зазначено, що згідно із записом погосподарської книги № 02, особовий рахунок №\~ [NUMBER] , значиться житловий будинок, що знаходиться по [ADDRESS] і належить [PERSON] ; будинок побудований в 1958 році, цегляний, вкритий шифером, не газифікований (а. с. 34). Згідно із копією договору купівлі-продажу серії ААІ № 449009 від 15.04.1997, [PERSON] придбала будинок в [ADDRESS] , разом із земельною ділянкою, на якій він розташований (а.\~с.\~39). Жодних доказів щодо юридичного статусу земельної ділянки розміром 0,33 га, яка розташована в адміністративних межах Яготинської ОТГ Капустинський старостинський округ за адресою [ADDRESS] , позивач не надав. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом (статті 1216, 1217 ЦК України). Статтею 1218 ЦК України передбачено, що до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Відповідно до статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (стаття 1296 ЦК України). Для здійснення права на спадкування спадкоємець за заповітом чи за законом має прийняти спадщину. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Заява про прийняття спадщини подається спадкоємцем особисто (частини перша, друга статті 1269 ЦК України). Відповідно до частини першої статті 1297 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є майно та/або майнові права, які обтяжені, та/або нерухоме майно та інше майно, щодо якого здійснюється державна реєстрація, зобов`язаний звернутися до нотаріуса або в сільських населених пунктах - до уповноваженої на це посадової особи відповідного органу місцевого самоврядування за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на таке майно. Тобто, статтею 1297 ЦК України прямо встановлений обов`язок спадкоємця, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Згідно з пунктом 3 частини першої статті 34 Закону України "Про нотаріат" нотаріуси, серед іншого, видають свідоцтва про право на спадщину. Аналіз змісту наведених норм дає підстави для висновку про те, що оформлення спадкових прав з видачею свідоцтва про право на спадщину, зокрема на нерухоме майно, здійснюють нотаріуси або орган чи службова особа, уповноважена вчиняти нотаріальні дії. Суди ж розглядають спори з приводу захисту спадкових прав в разі їх порушення, оспорення чи/та невизнання (частина перша статті 4 ЦПК України) або в разі оскарження особою відмови нотаріуса у вчиненні нотаріальної дії (статті 49, 50 Закону України "Про нотаріат"). Отже, свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину в порядку, установленому чинним на момент такої нотаріальної дії законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину та можливості подальшого оформлення своїх спадкових прав у порядку, передбаченому законом, вимоги про визнання права на спадщину в судовому порядку задоволенню не підлягають у зв`язку з відсутністю порушених прав спадкоємців, щодо захисту яких вони звернулися до суду. Натомість, у разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за захистом своїх спадкових прав за правилами позовного провадження. Жодних відомостей щодо звернення позивача для вирішення питання про видачу нотаріусом або органом чи службовою особою, уповноваженою вчиняти нотаріальні дії, свідоцтва про право на спадщину до суду не надано та, відповідно, матеріали справи їх не містять. Таким чином, звернення до суду з позовом про визнання права власності на спадкове майно за наявності умов для оформлення спадкових прав нотаріусом і відсутності відмови останнього у вчиненні відповідної нотаріальної дії, зокрема, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно є передчасним, що має своїм наслідком відмову в позові. Схожі висновки викладено, зокрема, у постановах Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 2-390/2006 (провадження № 61-5088св18), від 26.08.2020 року у справі №\~636/4329/16-ц (провадження № 61-22570св18). Судом встановлено, що позивач не надав доказів звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини і письмової відмови нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. В позовній заяві позивач наголосив, що він та відповідачі у встановленому законом порядку та строк до Державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини не зверталися. Поряд з цим, за змістом частини третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Аналогічну норму містить пункт 3.21 глави 10 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 (далі - Порядок). Місце відкриття спадщини підтверджується: довідкою про реєстрацію/останнє місце проживання виконавчого органу сільської, селищної або міської ради, сільського голови (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради, або іншим документом, що може підтверджувати відповідний факт (копія актового запису про смерть, домова книга тощо) (п. 1.13 глави 10 Порядку). Відповідно до п. 3.22 Глави 10 Порядку (в редакції, яка діє з 08.12.2017 року) у разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем можуть бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Для визначення, чи певне житло є місцем проживання особи, слід встановити існування достатніх і тривалих зв`язків особи з конкретним місцем такого проживання. Та при цьому першочергове значення в таких випадках мають, зокрема, довідка органу реєстрації місця проживання на день смерті спадкодавця та/або покази свідків, які безпосередньо (поблизу) проживають до спірного житла або в силу певних обставин періодично його відвідують. Позивач не надав доказів на підтвердження того факту, що він фактично проживав разом із спадкодавцем на день її смерті; не ставить позивач й питання про встановлення цього факту судом; не заявляє суду й клопотання про виклик свідків чи витребовування доказів для його доведення. При цьому, суд враховує, що адреса: [ADDRESS] , є адресою місця реєстрації позивача та відповідачів, тобто усіх учасників справи (а. с. 24-26). В матеріалах справи відсутні й докази щодо прийняття спадщини чи відмови на користь іншої особи й щодо кожного з відповідачів, які також є дітьми померлої та зареєстровані за цією ж самою адресою. Письмових доказів щодо відмови відповідачів від спадщини у встановленому законом порядку на користь позивача матеріали справи не містять. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. За змістом статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Однією з засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є також змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Згідно положень ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У відповідності до положень ч. 2 ст. 77, ч. ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях Частина 1 ст. 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Ващенко проти України" (заява № 26864/03) від 26.06.2008 року зазначено, що принцип змагальності полягає в тому, що суд уважно досліджує зауваження заявника, виходячи з сукупності наявних матеріалів в тій мірі, в якій він є повноважним вивчати заявлені скарги. Отже, у суду відсутні повноваження на вихід за межі принципу диспозитивності і змагальності та збирання доказів на користь однієї із зацікавлених сторін. Належними вважатимуться докази, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення сторін або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Вони мають належати до складу підстав позову або підстав заперечень проти нього і характеризуватися значущістю для визначення спірних правовідносин та зумовленістю цих фактів нормами матеріального права. Аналізуючи наведені норми права та надані суду докази в своїй сукупності, суд дійшов висновку, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами як факт порушення його права на момент звернення до суду, оскільки в матеріалах справи відсутні жодні докази відмови нотаріуса у вчиненні відповідної нотаріальної дії, зокрема, щодо видачі свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно, так й обставини фактичного проживання із спадкодавцем на день її смерті, прийняття спадщини, відмови інших осіб від спадщини на його користь. Слід зазначити, що право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України). Таким чином, відповідно до статті 392 ЦК України з вимогами про визнання права власності на спадкове майно спадкоємець вправі звернутися до особи, яка не визнає або оспорює право власності спадкоємця на спадкове майно. Суд враховує, що відповідачем у позові про визнання права власності є будь-яка особа, яка сумнівається у належності майна позивачеві, або не визнає за ним права здійснювати правомочності власника, або така особа, що має до майна власний інтерес. А у разі втрати правовстановлюючого документа позивач звертається до суду, як правило, у зв`язку з неможливістю реалізації ним свого права власності. У таких випадках суб`єктивне право власності іншими особами не порушується, однак, відповідачами в таких справах є особи, які не визнають належності на праві власності майна позивачу у зв`язку з відсутністю у нього відповідного документа (відповідна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 13.05.2019 у справі № 905/494/18). У постанові Верховного Суду від 16.02.2021 у справі № 916/3897/19 зазначено, що позов про визнання права власності - це вимога власника майна про констатацію перед третіми особами факту наявності у нього права власності на спірне майно, коли це право не визнається або оспорюється. Водночас, у справі, яка розглядається, відповідачами фактично не ставиться під сумнів наявність права власності позивача на спірне нерухоме майно. В матеріалах справи відсутні будь-які докази, що право позивача не визнається або оспорюється будь-ким з відповідачів. Навпаки, у письмових заявах відповідачі підтримують позовні вимоги, що, фактично, свідчить про "штучний" характер пред`явленого позову. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що позивачем не обґрунтовано, у чому полягає порушення, невизнання, оспорення його права власності на нерухоме майно зі сторони відповідачів, а також не приймає до уваги їх позицію щодо підтримання позовних вимог. Слід також зазначити, що в тому числі й з метою дотримання положень п. п. 3, 4 ч. 5 ст.\~12 ЦПК України щодо сприяння судом учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом, роз`яснення їм процесуальних прав, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, суд неодноразово відкладав розгляд та викликав учасників у засідання. Проте, незважаючи на неодноразові виклики у засідання, позивач натомість подавав заяви про розгляд справи та ухвалення рішення за його відсутності, тобто виключно за наявними у справі доказами. Враховуючи вищевикладене, позивачем не доведено порушення свого права виходячи із заявлених ним підстав позову, а також не доведені обставини, на які він посилається в обґрунтування своїх вимог, у зв`язку з чим позов задоволенню не підлгяає. У відповідності до ст. 141 ЦПК України у зв`язку з відмовою у задоволенні позову, судовий збір, сплачений позивачем при подані позовної заяви до суду, необхідно покласти на останнього.

Outcome: dismissed