Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

Позивач звернулась до суду з даним позовом мотивуючи його тим, що між та [PERSON] був укладений шлюб. [INFO] помер [PERSON] . Вказує що прийняла спадщину після смерті свого чоловіка, оскільки на час смерті була зареєстрована та проживала із спадкодавцем в одному житловому будинку, із заявою про відмову від прийняття спадщини до нотаріуса не зверталась. Рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.02.2020 року позов [PERSON] задоволено. На основі вказаного рішення державним реєстратором Лисецької селищної ради Тисменицького району Івано-Франківської області Джурин Ярославом Олеговичем прийнято рішення про державну реєстрацію прав, індексний номер 52180417 від 08.05.2020 року, на основі якого здійснено реєстрацію житлового будинку. Рішенння Коломийського міськрайонного суду Івано-франківської області від 18.02.2020 року, яке слугувало підставою для реєстрації права власності за [PERSON] , скасоване постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02.08.2021 року. Просить скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримав. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, однак подав заяву по розгляд справи без його участі. Суд, заслухавши пояснення представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити, з наступних підстав. Судом встановлено, що заочним рішенням Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 18.02.2020 року позов [PERSON] задоволено (а.с. 41, 42). На основі вказаного рішення державним реєстратором Лисецької селищної ради Тисменицького району Івано-Франківської області Джурин Ярославом Олеговичем проведено державну реєстрцію прав та їх обтяжень, індексний номер 52180417 від 08.05.2020 року. Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 02.08.2021 року, вищевказане заочне рішення скасовано та постановлено нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовлено (том 2 а.с. 15-18). Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Частиною першою ст.15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст.16 ЦК України, ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права або інтересу залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Відтак застосування судом того чи іншого способу захисту має приводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду (принцип процесуальної економії). Подібні правові висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 р. у справі № 338/180/17, від 11.09.2018 р. у справі № 905/1926/16, від 30.01.2019 р. у справі № 569/17272/15-ц, від 01.10.2019 р. у справі № 910/3907/18, від 06.04.2021р. у справі за № 910/10011/19. Під захистом права розуміється застосування державою примусу, спрямоване на відновлення порушеного права субєкта правовідносин і забезпечення виконання юридичного обовязку зобовязаною стороною, внаслідок чого відбудеться припинення порушення (чи оспорювання) прав цього субєкта, компенсація витрат, що виникли у звязку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Спосіб захисту права чи інтересу може бути визначено як вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи результату, право чи інтерес якої порушені, правового результату. При цьому спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти субєкт захисту (позивач), вважаючи, що у такий спосіб буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у звязку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Згідно вимог п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі державна реєстрація прав) офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. За змістом наведеної норми державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. При дослідженні судом обставин існування в особи права власності, необхідним є перш за все встановлення підстави, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає. Така правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 24.02.2021 р. у справі № 367/4613/18-ц. Відповідно до п. 1, 9 ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підставами для державної реєстрації прав є: укладений в установленому законом порядку договір, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дублікат; судове рішення, що набрало законної сили, щодо набуття, зміни або припинення права власності та інших речових прав на нерухоме майно. У відповідності з вимогами абз. 1, 2, 3 ч.3 ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Суд зазначає, що скасування Івано-Франківським апеляційним судом судового рішення має наслідком припинення права власності, оскільки підставою для реєстрації права власності стало скасоване судове рішення. Суд вважає, що належним і ефективним способом захисту прав позивачки є звернення з вказаною постановою Івано-Франківського апеляційного суду до реєстраційної служби для прийняття державним реєстратором рішення про скасування державної реєстрації прав. Тому на думку суду, позивач вибрала невірний спосіб захисту порушеного права, відтак в позові слід відмовити. На підставі вищевикладеного, та

Outcome: dismissed