Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

Позивач Державна іпотечна установа звернувся до суду із позовною заявою до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості за кредитним договором. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 07.07.2005 між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 01-05-И/01, відповідно до умов якого [PERSON] було видано кредит в сумі 52 500 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 11 % річних та кінцевим терміном повернення до 07.07.2020. В якості забезпечення виконання позичальником своїх зобов`язань за кредитним договором є застава (іпотека) квартири [ADDRESS] . Також, додатковим забезпечення зобов`язань за цим договором є порука відповідача [PERSON] , оформлена договором поруки № 01-05-П1/01 від 07.07.2005, за умовами якого у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 11.02.2015 між банком та Державною іпотечною установою було укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, який відповідно до умов п.2.1 набув чинності 17.09.2015 в частині відступлення банком та набуття Державною іпотечною установою права вимоги за кредитним договором та договором поруки. Свої зобов`язання щодо своєчасного погашення кредиту та відсотків позичальник належним чином не виконував, в зв`язку з чим станом на 20.04.2021 утворилася заборгованість в сумі 7768 771,73 грн., з яких: заборгованість по основному боргу - 601 855,50 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 148 959,24 грн., 3 % річних за порушення грошового зобов`язання - 17 956,99 грн. За наведених обставин позивач просить стягнути з відповідачів, солідарно, заборгованість за кредитним договором в загальному розмірі 768 771,73 грн., а також понесені ним судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 11 531,69 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 17.05.2021 відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 15.06.2021 до суду надійшов відзив представника відповідачів - [PERSON] , у якому зазначається, щодо невизнаення позовних вимог, посилаючись на те, що розрахунок заборгованості є необґрунтованим та недоведеним. У матеріалах справи відсутні документи, що підтверджують факти видачі позичальнику грошових коштів, що унеможливлює встановлення дійсної дати видачі кредитних коштів та розміру кредиту. Крім того, позивач є кредитором, що прострочив виконання зобов`язання за кредитним договором, а вимога про стягнення 3 % річних на суму заборгованості і неправомірною та суперечить ч.2 ст.625 ЦК України. Зазначає також про те, що зобов`язання відповідача [PERSON] , які виникають з договору поруки, є припиненими на підставі ч.2 ст.559 ЦК України та п.5.1 договору поруки, а тому відсутні правові підстави для стягнення з нього заборгованості. Крім того, на думку представника відповідача, позивачем пропущено строк позовної давності щодо позовних вимог про стягнення з відповідачів заборгованості, що є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. З урахуванням наведеного, представник відповідача просив застосувати строк позовної давності до вимог позивача та відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 17.05.2021 відкрито провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 22.09.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача Подольський А.Ю. позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - [PERSON] позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі. Суд, заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Як встановлено судом і вбачається з матеріалів справи, 07.07.2005 між ТОВ Банк «Фінанси та Кредит» та відповідачем [PERSON] було укладено кредитний договір № 01-05-И/01, відповідно до умов якого [PERSON] було видано кредит в сумі 52 500 доларів США, зі сплатою процентів в розмірі 11 % річних та кінцевим терміном повернення до 07.07.2020. Відповідно до п. 4.3 вказаного кредитного договору, позичальник сплачує відсотки щомісяця, у термін до 10 числа кожного місяця. У зазначений термін сплачуються відсотки, нараховані за попередній календарний місяць. Пунктом 2 іпотечного договору, укладеного 07.07.2005 між ТОВ Банк «Фінанси та кредит» (іпотекодержателем) та [PERSON] (іпотекодавцем), передбачено, що з метою забезпечення виконання позичальником вказаних зобов`язань, іпотекодавець передав в іпотеку іпотекодержателю належне йому на праві власності майно - квартиру [ADDRESS] . Також встановлено, що 07.07.2005 між ТОВ Банк «Фінанси та кредит» та [PERSON] , [PERSON] укладено договір поруки № 01-05-П1/01, згідно з умовами якого [PERSON] як поручитель поручається за виконання [PERSON] обов`язків, що виникли на підставі основного кредитного договору, а у випадку невиконання боржником зобов`язань за кредитним договором боржник та поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники. 11.02.2015 між ПАТ «Банк «Фінанси та кредит» та Державною іпотечною установою укладено договір відступлення права вимоги №17/4-В, відповідно до умов якого банк відступив, а Державна іпотечна установа набула всі права вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення по ним, вказаними у додатках до цього договору, в тому числі і за кредитним договором № 01-05-И/01. Згідно з п. 2.1 договору відступлення права вимоги, пункт 1.2 договору набирає чинності у день прийняття НБУ рішення про віднесення банку до категорії неплатоспроможних. 17.09.2015 на підставі постанови Правління НБУ № 612 «Про віднесення ПАТ «Банк «Фінанси та Кредит» до категорії неплатоспроможних» виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 17 вересня 2015 року № 171 «Про затвердження тимчасової адміністрації в АТ «Банк Фінанси та Кредит» та делегування повноважень тимчасового адміністратора банку». З наданих позивачем розрахунків вбачається, що через невиконання відповідачем [PERSON] своїх зобов`язань за кредитним договором станом на 20.04.2021 року утворилася заборгованість в сумі 7768 771,73 грн., з яких: заборгованість по основному боргу - 601 855,50 грн., прострочені відсотки за користування кредитом - 148 959,24 грн., 3 % річних за порушення грошового зобов`язання - 17 956,99 грн. Відповідно до ч.ч.1-2 ст. 1054 ЦК України, за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 глави 71 «Позика. Кредит. Банківський вклад» ЦК України, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Відповідно до змісту ст. 526 ЦК України, зобов`язання повинно виконуватись належним чином згідно з умовами договору й вимогами ЦК України. За статтею 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Згідно з п.п. 3 та 4 ч. 1 ст. 611 ЦК України, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки, відшкодування збитків. Згідно з ч.1 ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення виконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк. Правові наслідки прострочення позичальником повернення позики визначено у ст. 1050 ЦК України. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до ст. 1048 цього Кодексу. У п. 91 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12-ц (14-10цс18) зроблено висновок, що «після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 лютого 2020 року (справа № 912/1120/16, провадження № 12-142гс19) вказано, що «у межах кредитного договору позичальник отримує позичені кошти у своє тимчасове користування на умовах повернення, платності і строковості. У постановах Великої Палати Верховного Суду вже неодноразово вказувалося на те, що цивільне законодавство передбачає як випадки, коли боржник правомірно користується наданими йому коштами та має право не сплачувати кредитору свій борг протягом певного узгодженого часу, так і випадки, коли боржник повинен сплатити борг кредитору, однак не сплачує коштів, користуючись ними протягом певного строку неправомірно. Зокрема, відносини щодо сплати процентів за одержання боржником можливості правомірно не сплачувати кредитору борг протягом певного часу врегульовані ч. 1 ст. 1048 ЦК України. Такі проценти є звичайною платою боржника за право тимчасово користуватися наданими йому коштами на визначених договором та законодавством умовах, тобто у межах належного та добросовісного виконання сторонами договірних зобов`язань, а не у випадку їх порушення. Натомість наслідки прострочення грошового зобов`язання (коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх) також урегульовані законодавством. У випадках, коли боржник порушив умови договору, прострочивши виконання грошового зобов`язання, за ч. 1 ст. 1050 ЦК України застосуванню у таких правовідносинах підлягає положення ст. 625 цього Кодексу. За наведеним у цій статті регулюванням відповідальності за прострочення грошового зобов`язання на боржника за прострочення виконання грошового зобов`язання покладається обов`язок сплатити кредитору на його вимогу суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Проценти, встановлені ст. 625 ЦК України, підлягають стягненню саме при наявності протиправного невиконання (неналежного виконання) грошового зобов`язання. Тобто, проценти, що стягуються за прострочення виконання грошового зобов`язання за ч. 2 ст. 625 ЦК України є спеціальним видом відповідальності за таке порушення зобов`язання. На відміну від процентів, які є звичайною платою за користування грошима, зокрема за договором позики, до них застосовуються загальні норми про цивільно-правову відповідальність». Виходячи з вказаних правових норм та фактичних обставин, встановлених судом під час судового розгляду, суд приходить до висновку про те, що відповідачем [PERSON] допущено невиконання її зобов`язань за кредитним договором, в зв`язку з чим наявна заборгованість за тілом кредиту та простроченим відсоткам підлягає стягненню. При цьому, суд враховує, що за умовами кредитного договору, кінцевим строком повернення кредитних коштів є 07.07.2020, відтак, після цієї дати нарахування відсотків за умовами кредитного договору має припинитись. Відтак, дослідивши наданий позивачем розрахунок в цій частині, суд вважає його вірним та приймає до уваги. При цьому суд відхиляє заперечення представника відповідача проти вказаного розрахунку, оскільки на підтвердження заперечень представник відповідача жодних контррозрахунків чи інших доказів не надав, з клопотаннями про призначення судово-бухгалтерської тощо експертиз не звертався. Посилання ж представника відповідача на те, що відсутні документи, що підтверджують факт видачі позичальнику грошових коштів суд також відхиляє, оскільки під час судового розгляду стороною відповідачів факт отримання кредиту не оспорювався, жодних зустрічних вимог (в тому числі і про визнання кредитного договору недійсним) не заявлялось, натомість, підтверджувався факт виконання боржником своїх зобов`язань до серпня 2015 року. З урахуванням наведеного, суд вважає, що позовні вимоги про стягнення тіла кредиту та відсотків стороною відповідачів належним чином не спростовано. Крім того, боржник не заявляв про виконання ним зобов`язань за кредитним договором у повному обсязі та про відсутність заборгованості за договором. Виходячи з викладеного, до стягнення підлягають заборгованість за тілом кредиту в розмірі 601 855,50 грн. та прострочені відсотки за користування кредитом, нараховані станом на 07.07.2020 з 01.09.2018 - в розмірі 124 316, 60 грн. Щодо вимог про стягнення 3 % річних за порушення грошового зобов`язання, то з урахуванням вищевикладених правових позицій Верховного Суду дійсно у позивача наявне право на стягнення 3 % річних з моменту припинення строку дії договору. Однак, перевіривши наданій позивачем розрахунки 3 % річних щодо суми основного боргу та суми прострочених відсотків, суд вважає їх невірними та необґрунтованими. Зокрема, входячи зі змісту ст.625 ЦК України, 3 % є саме річними, в той час, як позивач у своїх розрахунках застосовує ставку 3 % помісячно. Іншого розрахунку стороною позивачу суду не надано, відтак, суд відмовляє в задоволенні позову в цій частині. Щодо позовних вимог про солідарний обов`язок поручителя, суд дійшов наступних висновків. Частиною першою статті 553 ЦК України передбачено, що за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником. Відповідно до ч.ч. 1-2 ст. 554 ЦК України, у разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності. Так, дійсно, згідно із ч. 4 ст. 559 ЦК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин), порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Однак, на момент закінчення строку дії кредитного договору 07.07.2020 ч. 4 ст. 559 ЦК України була чинна в новій редакції, відповідно до якої порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. Таким чином порука - це строкове зобов`язання. Строк, передбачений ч. 4 ст. 559 ЦК України, є преклюзивним, тобто його закінчення є підставою для припинення поруки, а отже, і для відмови кредиторові в позові у разі звернення до суду. Цей строк не можна поновити, зупинити чи перервати. Суд зобов`язаний самостійно застосовувати положення про строк, передбачений вказаним приписом, на відміну від позовної давності, яка застосовується судом за заявою сторін. Якщо поручитель поза межами строку помилково виконає уже фактично неіснуючий обов`язок, він може за своїм вибором вимагати повернення виконаного як безпідставно набутого кредитором. Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може. Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18. Заперечуючи проти позовних вимог, представник відповідача зазначив про відсутність правових підстав для стягнення заборгованості в солідарному порядку, посилаючись на припинення поруки в зв`язку з пропуском кредитором шестимісячного строку для пред`явлення вимог. Суд відхиляє вказані твердження та звертає увагу на те, що відповідно до Розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» № 2478-VIII від 03.07.2018, яким введено в дію ч.4 ст.559 ЦК України в новій редакції, цей Закон набирає чинності з дня, наступного за днем його опублікування, та вводиться в дію через три місяці з дня набрання чинності цим Законом. Цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім ч. 4 ст. 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. Відтак, ключовим в даному випадку є момент виникнення та продовження існування правовідносин на момент введення в дію цього ЗУ. Відповідно до умов кредитного договору, строк виконання зобов`язань встановлено до 07.07.2020, відтак, правовідносини між сторонами, що виникли на підставі кредитного договору та договору поруки діяли на момент введення цього ЗУ в дію та продовжували діяти до вказаного строку. Враховуючи наведене, суд вважає, що до даних правовідносин з поруки слід застосувати трирічний строк пред`явлення вимоги, а тому не вбачає підстав для відмови в задоволенні позову в частині солідарного стягнення заборгованості з боржника та поручителя. Встановивши зміст та склад позовних вимог, які є обґрунтованими по суті в частині стягнення тіла кредиту за прострочених відсотків, суд вважає за можливим вирішити питання про застосування позовної давності до них, про що заявлено представником відповідача у його відзиві з посиланням на те, що останній платіж за кредитом відповідачем здійснено в серпні 2015 року. Загальна позовна давність (зокрема, до вимог про стягнення заборгованості за кредитом і процентів) встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України), а спеціальна позовна давність до вимог про стягнення неустойки (зокрема, до вимоги про стягнення пені) тривалістю в один рік (п. 1 ч. 2 ст. 258 ЦК України). Перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок (ст. 253 ЦК України). Початок перебігу позовної давності визначається ст. 261 ЦК України: за загальним правилом перебіг загальної і спеціальної позовної давності починається з дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України); а за зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання (частина п`ята цієї статті). Оскільки кредитний договір встановлює окремі зобов`язання, які деталізують обов`язок позичальника повернути борг частинами та передбачають самостійну відповідальність за невиконання цього обов`язку, то незалежно від визначення у договорі строку кредитування право позивача вважається порушеним з моменту порушення позичальником терміну внесення чергового платежу. А тому перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) позичальником обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу. Так, дійсно, у разі порушення позичальником терміну внесення чергового платежу, передбаченого договором (прострочення боржника), відповідно до ч. 2 ст. 1050 ЦК України кредитодавець до спливу визначеного договором строку кредитування вправі заявити вимоги про дострокове повернення тієї частини кредиту, що залишилася, і нарахованих згідно зі ст. 1048 ЦК України, але не сплачених до моменту звернення кредитодавця до суду, процентів, а також попередніх невнесених до такого моменту щомісячних платежів у межах позовної давності щодо кожного із цих платежів. Невнесені до моменту звернення кредитора до суду щомісячні платежі підлягають стягненню у межах позовної давності, перебіг якої визначається за кожним з платежів окремо залежно від настання терміну сплати кожного з цих платежів (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 59-60, 92)). Однак, оскільки за умовами кредитного договору [PERSON] мала виконувати зобов`язання, зокрема, з повернення кредиту та зі сплати процентів до 10 числа кожного календарного місяця впродовж строку кредитування з 07.07.2005 до 07.07.2005 включно перебіг позовної давності для стягнення заборгованості за кожним з цих щомісячних платежів починається з наступного дня після настання терміну внесення чергового платежу. А тому встановлення у кредитному договорі, який передбачає внесення позичальником щомісячних платежів, останнього дня строку кредитування (07.07.2020) має значення не для визначення початку перебігу позовної давності за вимогою кредитодавця про погашення заборгованості за цим договором, а, насамперед, для визначення позичальнику розміру щомісячних платежів. За наведених умов початок перебігу позовної давності для погашення щомісячних платежів за кредитним договором визначається за кожним таким черговим платежем з моменту його прострочення. Вказане унеможливлює визначення початку перебігу позовної давності для погашення всієї заборгованості за договором з моменту спливу строку кредитування (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 (пункти 62-63, 93)). Згідно з ч. 1 ст. 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику. Суд у будь-якому разі має стягнути ту суму, яка була доведена і щодо якої у суду не має сумніву, оскільки за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит. З огляду на вищевикладене, а також враховуючи строк закінчення дії кредитного договору 07.07.2020, суд вважає правомірними та такими що підлягають до задоволення позовні вимоги про стягнення основної суми боргу в розмірі 601 855,50 грн., оскільки не вбачає пропуску позивачем строку позовної давності до цих вимог. Що стосується процентів за користування позикою, суд обраховує їх починаючи з 01.09.2018, тобто за три роки до звернення до суду, в межах загального строку позовної давності, що відповідно до наданого розрахунку становить 124 316,60 грн. В задоволенні решти вимоги про стягнення процентів за користування кредитом нарахованих за період з 20.04.2018 по 31.08.2018, суд відмовляє у зв`язку із застосуванням до цих вимог строку позовної давності. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у держава-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00 § 23, ЄСПЛ від 18 липня 2006 року. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідачів в солідарному порядку заборгованості за тілом кредиту в повному обсязі в розмірі 601 855,50 грн., прострочених відсотків в межах строку позовної давності в розмірі 124 316,60 грн., а всього 726 172,10 грн., а також відмовляє в задоволенні вимог в частині стягнення 3 % річних за порушення грошового зобов`язання. Інші твердження сторони відповідача висновки суду не спростовують та підстави для відмови в задоволенні позову повністю чи частково в іншому розмірі не дають, оскільки відповідачі, як інші сторони кредитного договору та договору поруки, які зобов`язана погашати кредит та виступати поручителем, не надав суду жодного належного, допустимого і достовірного доказу про інший розмір заборгованості або ж про її відсутність та не навели підстав для звільнення від спростування наявних у справі доказів. Згідно з ст. 141 ЦПК України, з відповідачів на користь позивача належить стягнути суму судового збору в розмірі по 5765,84 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial