Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

у грудні 2020 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Просив суд визнати [PERSON] (російською мовою - [PERSON] ), [INFO] , таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . На мотивування своїх позовних вимог вказує, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 19 жовтня 1998 року та відповідним реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації. Згідно інформації, що міститься в Реєстрі територіальної громади м. Києва, за вказаною адресою з 24 липня 2007 року зареєстроване місце проживання громадянина Казахстану [PERSON] , [INFO] . У липні 2007 року для оформлення офіційних документів на право перебування в та працевлаштування відповідач [PERSON] звернувся до [PERSON] , як колеги по роботі, з проханням допомогти у вирішенні питання реєстрації місця проживання. Проте з вересня 2008 року [PERSON] не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей відповідача в квартирі не має і квартирою останній не цікавиться, покинув її добровільно. Факт не проживання [PERSON] за вказаною адресою підтверджується Актом-довідкою №33 від 02.10.2020 року, складеним за участі представника Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва». Реєстрація відповідача у квартирі створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Факт реєстрації відповідача в квартирі, що належить позивачу на праві власності, порушує його право власності на дану квартиру, оскільки порушує правомочність користування та розпорядження своєю власністю. Позивач бажає зняти відповідача з реєстраційного обліку, щоб зменшити свої витрати з утримання житлового приміщення та отримати можливість в подальшому здійснювати користування без будь-яких обтяжень. Позивач вважає, що [PERSON] втратив право користування квартирою [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, без поважної причини відсутністю за місцем реєстрації, крім того не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивач, як власник житла, вимушений звернутися до суду з даною позовною заявою, оскільки відповідач створює йому перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Ухвалою суду від 10.12..2020 року відкрито провадження у справі з проведенням розгляду в порядку загального позовного провадження (а.с.35). За зареєстрованою адресою проживання відповідача судом надсилалися матеріали позовної заяви з додатками та відповідною ухвалою суду про призначення справи до розгляду. Відповідач відзив на позов не подав. Представником позивача подана письмова заява про розгляд справи без участі сторони позивача та підтримання позовних вимог. Відповідач в судове засідання не з`явився. Повідомлявся належним чином про час та місце розгляду справи, про причини своєї неявки суд не повідомив. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу з постановленням заочного рішення. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до наступного. В судовому засіданні встановлено, що позивач є власником квартири [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу нерухомості від 19 жовтня 1998 року та відповідним реєстраційним посвідченням Київського міського бюро технічної інвентаризації.(а.с.12-14). Згідно інформації, що міститься в Реєстрі територіальної громади м. Києва, за вказаною адресою з 24 липня 2007 року зареєстроване місце проживання громадянина Казахстану [PERSON] (російською - [PERSON] ), [INFO] .(а.с.15). У липні 2007 року для оформлення офіційних документів на право перебування в та працевлаштування відповідач [PERSON] звернувся до [PERSON] , з проханням допомогти у вирішенні питання реєстрації місця проживання. Проте з вересня 2008 року [PERSON] не проживає в даній квартирі, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей відповідача в квартирі не має і квартирою останній не цікавиться, покинув її добровільно. Факт не проживання [PERSON] за вказаною адресою підтверджується Актом-довідкою №33 від 02.10.2020 року, складеним за участі представника Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Голосіївського району м. Києва» (а.с.16). Реєстрація відповідача у квартирі, власником якої він є, створює позивачу перешкоди у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів особи може бути припинення дії, яка порушує право. Відповідно до ст. 41 Конституції України - кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право власності є непорушним. Відповідно до ст. 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Згідно ст. 319 ЦК України - власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Всім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Стаття 321 ЦК України гарантує, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно обмежений у його здійсненні. Відповідно до ст. 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до Закону України від 17 липня 1997 року № 475/97ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2. 4, 7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Приписами ст. 383 Цивільного кодексу України та ст. 150 ЖК України передбачено право власника використовувати житло для власного проживання, членів сім`ї, інших осіб, та розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Частиною 1 ст. 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. З урахуванням викладеного, позов підлягає задоволенню, оскільки реєстрація відповідача в квартирі, що належить позивачу на праві власності, порушує право власності позивача на дану квартиру, оскільки порушує правомочність користування та розпорядження своєю власністю. Відповідно до ст.7 Закону України від 11.12.2003 р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання здійснюється протягом семи днів на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. Як випливає із цієї норми, зняття з реєстрації місця проживання може бути здійснено на підставі рішення суду виключно про: 1) позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) визнання особи безвісно відсутньою; 4) оголошення фізичної особи померлою. Закон України від 11.12.2003р. «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» передбачає, що положення ст.7 цього Закону підлягають застосуванню до усіх правовідносин, виникнення, зміна чи припинення яких пов`язані з юридичним фактом зняття з реєстрації місця проживання. Таким чином, вирішення питання про зняття особи з реєстраційного обліку залежить, зокрема, від вирішення питання про позбавлення власника права власності на житлове приміщення або права користування такої особи житловим приміщенням. Тому, суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про обґрунтованість позову. На підставі викладеного,

Outcome: approved