Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, який обгрунтовувано тим, що у 2009 році без існування актового запису про шлюб Оболонським районним судом м.Києва винесено рішення про розірвання шлюбу, який нібито був зареєстрований в Придністровській Молдавській Республіці, не взявши до уваги той загально відомий факт, що Першотравневе є селищем згідно з адміністративно-територіальним поділом невизнаної Придністровської Молдавської Республіки, яка фактично контролює населений пункт. Свідоцтво про розірвання шлюбу лягло в основу цивільної справи №2-4146 про стягнення з [PERSON] аліментів на утримання дитини [PERSON] , яка надала до Оболонського районного суду м.Києва крім свідоцтва про народження дитини, виданого самопроголошеною республікою Придністров`я, українське свідоцтво про розірвання шлюбу, що стало підставою для відкриття провадження та стягнення аліментів. На підставі виконавчого листа №2-4146/20 Лубенським міськрайонним відділом державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (далі - ДВС), були вчинені дії, які явно виходять за межі наданих законом прав і повноважень, так як з нього стягуються кошти (аліменти) на утримання неіснуючої особи. Посилається на те, що факт відсутності шлюбу та існування дитини отримувача аліментів підтверджено судовими рішеннями, які набрали законної сили. 15 червня 2010 року Оболонським районним судом м.Києва у справі №2-4146 було прийнято рішення про стягнення з нього аліментів на утримання доньки стягувача [PERSON] , якої не існує. Факт її народження визнано 03.09.2018 від матері, відомості про батька судом вирішено вказати зі слів матері згідно з ст.135 СК України. На підставі виконавчого листа №2-4146/2010 ДВС відкрило виконавче провадження №53568310 про стягнення з нього на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини усіх видів заробітку щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку. Але всупереч рішення суду про стягнення аліментів від 15.06.2010, яке прийнято за заявою [PERSON] , остання звернулася з заявою до Роздільнянського районного суду Одеської області про встановлення факту народження дитини (на утримання якої в 2010 стягнуто аліменти) лише від неї. Факт народження так званої дочки [PERSON] , [INFO] , визнано 03.09.2018 від матері, відомості про батька судом вирішено вказати зі слів матері [PERSON] згідно з ст.135 СК України. Рішенням суду від 03.09.2018 зазначено той факт, що у стягувача у 2001 народилася [PERSON] , а у виконавчому листі, який виконує ДВС, прописано: «Стягнути аліменти на утримання - [PERSON] , [INFO] ». 18 вересня 2018 року рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про позбавлення батьківських прав відмовлено. Судом встановлено, що не можна вважати допустимим доказом на підтвердження батьківства відповідача свідоцтво про народження, виданого Придністровською Молдавською Республікою. З огляду на те, що дитини - [PERSON] , [INFO] , не існує, доньки [PERSON] він не має, тому фактично не існує стягувача (отримувача аліментів). ДВС змушує його перераховувати кошти на утримання неіснуючої особи в той час як рішенням Оболонського районного суду м.Києва, яке виконує ДВС, визначено [PERSON] сплачувати аліменти на утримання доньки. Посадові особи ДВС не можуть пояснити яку саме особу [PERSON] повинен утримувати. Крім того, у виконавчій справі є свідоцтво про народження [PERSON] , видане 09.04.2001 Першотравневою селищною радою Слободзейського району. Згідно з законодавством Молдови, Придністров`я має статус автономного територіального утворення з особливим правовим статусом. Україна зі свого боку не визнає документи (паспорта, свідоцтва про народження та інші) видані фактичними органами влади Придністровської Молдавської Республіки, розглядаючи дану територію як невід`ємну частину Республіки Молдова, тому не можна вважати допустимим підтвердженням батьківства - свідоцтво про народження. В разі виявлення, що особи - [PERSON] , утримання якої присудженні аліменти, не існує, тому будь які дії ДВС, направлені на стягнення з нього коштів на утримання [PERSON] вважає незаконними. Службова особа відкрила виконавче провадження без існування отримувача аліментів, на неодноразові повідомлення про відсутність отримувача аліментів, наявність судових рішень, що підтверджують цей факт, відмову суду в притягненні його до адміністративної відповідальності за відсутністю складу адміністративного правопорушення, прямо відмовила в закритті виконавчого провадження та повернення його до суду. Рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області в справі №539/1270/19 від 15.04.2019 (яке набрало законної сили та ДВС не оскаржувало), визначено, що існують правові розбіжності в обов`язку [PERSON] сплачувати аліменти, враховуючи встановлені судом обставини, зроблено висновок про відсутність події і складу адміністративного правопорушення. Таке свідчить про незаконність його притягнення до адміністративної відповідальності. Але не зважаючи на це ДВС не тільки не зняла ряд обмежень, але встановила нові, а саме арешт всіх рахунків відкритих на його ім`я, тобто його залишили без будь-яких навіть мінімальних засобів існування. В нього на утриманні знаходиться дочка - [PERSON] , [INFO] , та матір - [PERSON] , [INFO] , у якої не існує інших дітей. Через дії ДВС порушуються права дитини та матері похилого віку на достатній рівень життя, так як єдиного їх утримувача ДВС залишила за межею бідності до погашення 120 000 гривень на утримання [PERSON] . Внаслідок незаконних дій відповідача його незаконно було притягнуто до адміністративної відповідальності, чим заподіяно моральні страждання, які полягали у переживаннях, розголосу вказаного факту за місцем проживання та місцем роботи, в мережі інтернет, у зв`язку зі значним громадським осудом, позбавленням можливості користуватися спеціальним правом щодо керування транспортним засобом, необхідністю нести витрати на правничу допомогу. ДВС було ініційовано судовий розгляд справи про притягнення до адміністративної відповідальності, що зробило дане притягнення загально відомим, так як в мережі Інтернет за веб-адресою сторінки на офіційному веб-порталі судової влади України - https://lbm.pl.court.gov.ua вказана інформація про адміністративне правопорушення, яке він не вчиняв. Інформацію про його борги занесено до реєстру боржників та не було видалено навіть після рішення суду, яким прямо вказано, що він не повинен бути притягнутий до адміністративної відповідальності. Вказує на те, що незаконність дій ДВС підтверджено рішенням Полтавського апеляційного суду в справі про стягнення моральної шкоди за позовом [PERSON] до Лубенського ДВС. Неіснування стягувача підтверджено рішенням Роздільнянського районного суду Одеської області та рішенням Лубенського міськрайонного суду Полтавської області Його право на відшкодування моральної шкоди виникло у зв`язку із закриттям провадження у справі про адміністративне правопорушення. Враховуючи характер правопорушення, тривалість та глибину моральних страждань, які він зазнав доводячи свою правоту, відверте порушення його прав державними органами, неправомірність відмови в припиненні неправомірних дій, розголосу та необхідності виправдовуватися в правопорушенні, яке ним не вчинено, позивач змушений докладати додаткових зусиль для підтвердження своєї невинуватості та відновлення ділової репутації, змушений виправдовуватися перед рідними, колегами та невизначеним колом осіб, та з метою виправдання розповідати, що правопорушення він не вчиняв, що принижує людську гідність. Посилаючись на викладене, ст.1174 ЦК України, враховуючи незаконне та безпідставне звинувачення позивача в правопорушенні, розголошення негативної інформації, глибину фізичних та душевних страждань, характер та тривалість немайнових втрат, часу та зусиль, необхідних для відновлення душевного спокою та попереднього життєвого стану, як компенсацію, за непоправну шкоду репутації та кар`єрі, а також як виховний засіб, для недопущення зі сторони Уряду, в майбутньому тиску, залякування та перешкоджання громадської діяльності через зловживання повноваженнями, зважаючи на невідворотність завданої шкоди та з врахуванням вимог розумності і справедливості, позивач вважає необхідним визначити розмір морального відшкодування з держави Україна в сумі 1 000 000 грн за незаконне притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності. У відзиві на позов Лубенський відділ державної виконавчої служби у Лубенському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) (колишня назва - Лубенський міськрайонний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми)) вважають позов [PERSON] не вмотивованим, безпідставним та необґрунтованим зважаючи на таке. На примусовому виконанні у відділі перебуває виконавче провадження №59646176 по примусовому виконанню виконавчого листа №2-4146/2010, виданого 24.06.2010 Оболонським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку починаючи з 21.04.2010 до досягнення повноліття. Державним виконавцем 25.07.2019 за заявою стягувача [PERSON] було відкрите виконавче провадження про стягнення заборгованості зі сплати аліментів в розмірі 121 721,79 грн, яка виникла на момент повноліття дитини. Під час виконання виконавчого провадження про стягнення аліментів державним виконавцем було складено протокол про адміністративне правопорушення відповідно до п.1 ст.183-1 КУпАП за несплату аліментів на утримання дитини. Лубенським міськрайонним судом Полтавської області винесено постанову про закриття провадження у справі у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. Суд дійшов висновку, що на час винесення постанови існували правові розбіжності щодо існування обов`язків [PERSON] по сплаті аліментів, які до цього часу неврегульовані. [PERSON] в позові звертає увагу на понесені ним моральні страждання, завдані діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, але відділ державної виконавчої служби не є суб`єктом, який підпадає під дію Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до ст.1 Закону України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» державна виконавча служба є органом, що здійснює примусове виконання судових рішень і рішень інших органів (посадових осіб). Завданням органів державної виконавчої служби є своєчасне, повне і неупереджене виконання рішень, примусове виконання яких передбачено законом. Державний виконавець під час здійснення професійної діяльності є незалежним, керується принципом верховенства права та діє виключно відповідно до закону. Виконавчий документ про стягнення аліментів пред`явлений [PERSON] для примусового виконання повністю відповідає вимогам Закону України «Про виконавче провадження» та є чинним на всій території України. Ставити під сумнів виконавчий документ, виданий судом на підставі рішення суду про стягнення аліментів, державний виконавець ставити не може. [PERSON] був присутній під час розгляду справи про стягнення з нього аліментів та заперечував проти такого мотивуючи тим, що він ніде не працює. Про факт відсутності в нього дочки не заперечував, рішення не оскаржував, чим фактично погодився на утримання з нього аліментів. Державним виконавцем вживалися всі можливі дії під час виконання рішення про стягнення аліментів, але з моменту відкриття виконавчого провадження Лубенським міськрайонним відділом ДВС 15.03.2017 [PERSON] жодного разу не оскаржував рішення, дії чи бездіяльність державного виконавця, фактично погоджуючись із застосуванням до нього санкцій та обмежень. В позовній заяві [PERSON] вказує на втручання в його особисте життя, але виконавець жодним чином не втручається, не впливає та не заважає особистому життю боржника, а чітко виконує вимоги законодавства. Державний виконавець не виконує функції в сфері державної реєстрації актів цивільного стану та не може вплинути на зміни в сімейному стані, не проводить реєстрацію шлюбу та народження, а виконує рішення суду, не ставлячи його під сумнів. В позові [PERSON] зазначено про страждання, втрату родини, відсутність змоги заробляти нібито через дії виконавця, але сам [PERSON] починаючи з 21.04.2010 (дата початку стягнення аліментів) жодного дня не працював та не отримував доходи, жодна сума не була утримана з його доходів. У відділі відкрито ще одне виконавче провадження про стягнення аліментів з [PERSON] на утримання іншої дочки, але аліменти він також не сплачує, що призвело до заборгованості у розмірі 62 625,54 грн та застосування до нього відповідних обмежень. Крім того, постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області по справі №539/2528/21 від 05 серпня 2021 року [PERSON] визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ч.3 ст.126 КУпАП та застосовано до нього адміністративне стягнення у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами на строк три місяці. Дане рішення прийняте на підставі постанови старшого державного виконавця Лубенського МРВ ДВС від 13.07.2020 через наявність заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої згідно з розрахунку від 01.07.2020 за період з 23.05.2018 по 01.07.2020 становить 34 916,12 грн, встановлено тимчасове обмеження [PERSON] у праві керування транспортними засобами та протоколу про адміністративне правопорушення серії ДПР18 №159195 від 14.06.2021. Вказана постанова не скасована як на час складання протоколу про адміністративне правопорушення так і на час розгляду справи і є чинною. Матеріали виконавчого провадження повністю підтверджують ту обставину, що [PERSON] із серпня 2020 року відомо про встановлення стосовно нього тимчасового обмеження. На момент застосування до боржника санкцій та обмежень рішення у справі №2-4146/2010 Оболонського районного суду м.Києва про стягнення з [PERSON] аліментів на користь [PERSON] на утримання дочки [PERSON] , [INFO], у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, до досягнення повноліття, є чинним та підлягає виконанню. Державним виконавцем під час виконання рішення про стягнення аліментів було вжито всі заходи, передбачені Законом України «Про виконавче провадження», з дотриманням основних принципів та засад. Просять у задоволенні позову відмовити, оскільки відсутні підстави та обставини для компенсації моральної шкоди, а державним виконавцем виконано всі дії передбачені Законом України «Про виконавче провадження» (т.1 а.с.51-56, 76-81). У відповіді на відзив позивачем викладено такі міркування і аргументи щодо наведених відповідачем ДВС у відзиві заперечень. Полтавським апеляційним судом рішення Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 03.07.2020 у справі №539/3403/19 було скасовано. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку про помилковість висновків суду першої інстанції про те, що закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення не є підставою для відшкодування шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно. Підставою звільнення від звільнення від доказування є преюдиціальність обставини, існування якої встановлене судовим рішенням, що вступило в законну силу, у цивільній, господарській або адміністративній справі. Преюдиціальність - це обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, адже їх істину вже встановлено у рішенні чи вироку і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акту, який вступив в законну силу. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини встановлені рішенням суду не доказуються при розгляді інших справ, в яких беруть участь ті ж особи, або особа, щодо якої встановлені ці обставини. Преюдиціальність дає привілей стороні у справі повторно не доказувати такі факти для обґрунтування своїх позовних вимог, а іншій стороні не дає права спростовувати ці факти іншими засобами доказування. Всі доводи відповідача спростовані судовим рішенням, яке набрало законної сили. Посилання відповідача у відзиві на те, що він не має права на стягнення моральної шкоди за складання протоколу про адміністративне правопорушення, яке в подальшому скасоване судом, вважає безпідставними і такими, що не можуть бути прийняті судом. Встановлені ДВС обмеження у праві виїзду за кордон, права керування автомобілем, арешт майна та рахунків - є не що інше, як адміністративна відповідальність, до якої його притягувати заборонено судовим рішенням, яке є обов`язковим до виконання (т.1 а.с.96-104). У поданому відзиві на позов Державна казначейська служба України позовні вимоги не визнає та заперечує проти їх задоволення зважаючи на те, що загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). У статті 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльності органів досудового розслідування, прокуратури і суду» наведений вичерпний перелік органів державної влади, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, посадовими особами яких, незалежно від вини, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі. Вважають, що при розгляді даної справи не можуть бути застосовані норми Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльності органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Звернувшись з цим позовом до суду позивач зазначив, що відповідач протиправно склав протокол про адміністративне правопорушення, передбачене ч.1 ст.183-1 КУпАП, стосовно нього, чим завдав йому суттєвих моральних страждань та призвело до необхідності виправдовуватися перед рідними, знайомими. Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Позивач має довести (відповідно до ст.81 ЦПК України) наявність такої шкоди, протиправну поведінку заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправною поведінкою заподіювача та вину. На підтвердження факту порушення права позивача, а саме у яких розмірах зазнав моральної шкоди позивач, не було надано жодних доказів. Визначення розміру заподіяння шкоди у судовому порядку готується висновок судового експерта, товарні чеки або договори, що є доказами у судовому процесі. Згідно з ст.ст.1173,1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше: невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге: факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, автономну Республіку Крим або органи місцевого самоврядування. Позивач не надав належних та допустимих доказів незаконності дій відповідачів, оскільки жодного адміністративного стягнення, передбаченого ч.1 ст.183-1 КУпАП, до нього застосовано не було, а складання протоколу про адміністративне правопорушення не є притягненням особи до адміністративної відповідальності, так як відповідно до статтей 283, 284 КУпАП таке питання може бути вирішене лише судом. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільного-правового характеру і не може бути доказом того, що дії та бездіяльність відповідача заподіяло позивачу моральної шкоди. Надані докази і фактичні обставини справи не дають обґрунтованих підстав вважати, що позивачу було завдано моральної шкоди, а також не зазначено з яких саме міркувань позивач виходить при визначенні розміру моральної шкоди у сумі 1 000 000 грн, що суперечить вимогам розумності та справедливості, а тому відсутні підстави для задоволення позову (т.4, а.с.139-140). Позивач в судове засідання 01.06.2022 не з`явився, надав суду заяву про розгляд спарви за його відсутності, позовні вимоги підтримує (т.4, а.с.171). Представник ДВС в судове засідання 01.06.2022 не з`явився, причин своєї неявки суду не повідомив. Представник Державної казначейської служби України проти позову заперчувала з підстав, викладених у відзиві. Заслухавши пояснення представника відповідача Державної казначейської служби України, дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню зважаючи на таке. Відповідно до частин першої, третьої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до ст.77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.ч.3,4, п.п.3,4 ч.5 ст.12, ч.ч.1,6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Таким чином суд розглядає справу виключно у межах заявлених вимог та наданих доказів, що стосуються предмета доказування. Предметом даного позову є стягнення на користь позивача моральної шкоди, яка спричинена позивачу у зв`язку зі складанням стосовно нього протоколу про адміністративне правопорушення, у якому закрите провадження у зв`язку з відсутністю складу адміністративного правопорушення. З огляду на викладене інші обставини, які не пов`язані із вказаним предметом цього позову, не входять до предмету доказування і судом не розглядаються. Як вбачається з матеріалів справи рішенням Оболонського районного суду м. Києва від 15 червня 2010 року з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] аліменти на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.04.2010 року до досягнення повноліття. Із мотивувальної частини вище вказаного рішення суду видно, що [PERSON] у судовому засіданні заперечував щодо стягнення з нього аліментів, пояснивши суду, що на даний час у нього немає коштів і він ніде не працює. Вказане рішення суду від 15.06.2010 року щодо стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дитини набрало законної сили. На примусовому виконанні у Лубенському міськрайонному відділі державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) перебуває виконавче провадження №59646176 з примусового виконання виконавчого листа № 2-4146/2010, виданого 24.06.2010 р. Оболонським районним судом м.Києва про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліментів на утримання дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини від усіх видів заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.04.2010 року і до досягнення повноліття, а саме про стягнення заборгованості зі сплати аліментів, який нарахований до повноліття дитини у розмірі 121 721,79 грн.. Державним виконавцем 25.07.2019 року було відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] заборгованості зі сплати аліментів у розмірі 121 721,79 грн, яка утворилася на момент повноліття дитини. Під час виконання виконавчого провадження про стягнення аліментів державним виконавцем було складено протокол про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] відповідно до ч. 1 ст. 183-1 КУпАП за несплату аліментів на утримання дитини. Постановою Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 05 квітня 2019 року, що набрала законної сили, провадження у справі про адміністративне правопорушення відносно [PERSON] за ст. 183-1 ч. 1 КУпАП закрито на підставі пункту 1 частини першої статті 247 КУпАП за відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Вказані обставини встановлені Постановою Полтавського апеляційного суду від від 04.11.2020 року у справі №539/3403/19 за позовом [PERSON] до Лубенського міськрайонного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавської області про відшкодування моральної шкоди (т.1, а.с.14-18, 84-88). В силу ч.ч.4,5 ст.84 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Обставини, встановлені стосовно певної особи рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, проте можуть бути у загальному порядку спростовані особою, яка не брала участі у справі, в якій такі обставини були встановлені. З огляду на викладене, такі обставини, встановлені стосовно позивача рішенням суду, що набрало законної сили, не спростовані, не підлягають повторному доказуванню та оцінці. Згідно з ч.1 ст.4 ЦПК України, ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до частин першої-третьої статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені статтями 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Загальноконституційні засади відносин між державою та громадянином, зокрема щодо відповідальності держави, закріплено у конституційній та цивільно-правових нормах, а саме у статті 56 Конституції України; статті 1173-1176 ЦК України, Законі України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Статтею 56 Конституції України кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, зокрема органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені статтею 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди, серед яких законодавець виокремлює посадових чи службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органи досудового розслідування, прокуратури або суду, та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. За відсутності підстав для застосування частини першої статті 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (статті 1173, 1174 цього Кодексу). Згідно ст. 1174 К України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Відповідно до висновку, викладеного у постанові Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №569/1799/16-ц (провадження №61-19000сво18), здійснення провадження у справі про притягнення до адміністративної відповідальності, яке у подальшому закрито судом за відсутністю складу адміністративного правопорушення, свідчить про незаконні дії посадових осіб, які ініціювали та здійснювали вказане провадження (складання протоколу, отримання пояснень та інше). Згідно ч. 4 статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. З огляду на викладене, закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення є підставою для відшкодування шкоди, оскільки закриття справи про адміністративне правопорушення через відсутність його складу свідчить, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності незаконно, а крім того, відшкодування здійснюється незалежно від вини. При цьому необхідно зазначити, що відшкодування моральної шкоди провадиться незалежно від того, чи застосувались з боку держави будь-які заходи примусу. Таким чином, зважаючи на те, що шкода завдана позивачу діями, які не входять до переліку визначеного ч.1 ст. 1176 ЦК України та Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», порядок та підстави її відшкодування повинні визначатися, за встановлених обставин у справі, виходячи з положень ст. 1174 ЦК України, на яку і посилається позивач у позовній заяві. Враховуючи глибину перенесених душевних страждань позивача, вимушених змін у його життєвих стосунках, виходячи з принципу виваженості, розумності та справедливості, суд дійшов висновку, що розмір компенсації моральної шкоди, завданої [PERSON] у розмірі 1 000 гривень буде справедливою сатисфакцією потерпілої сторони внаслідок дій неправомірного характеру з боку посадових осіб органу державної влади, які перебувають у причинно-наслідковому зв`язку із погіршенням психологічного стану позивача. Позивачем не доведено належними і допустимими доказами співрозмірність завданої моральної шкоди у заявленому розмірі 1 000 000 грн. Матеріали справи не містять даних щодо роботи позивача, понесених витрат на правничу допомогу, відомостей щодо значного громадського осуду. При цьому суд не бере до уваги посилання позивача на позбавлення можливості користуватись спеціальним правом щодо керування транспортним засобом, оскільки ці обставини не стосуються пред`явленого позову. Конституційним Судом України у Рішенні від 03 жовтня 2001 року у справі №1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) зазначено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Пунктом 101 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що при вирішенні спору про відшкодування моральної шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, його посадовими або службовими особами, судам слід виходити з того, що зазначений орган має бути відповідачем у такій справі, якщо це передбачено відповідним законом (наприклад, стаття 9 Закону «Про оперативно-розшукову діяльність»). Якщо ж відповідним законом чи іншим нормативним актом це не передбачено або в ньому зазначено, що шкода відшкодовується державою (за рахунок держави), то поряд із відповідним державним органом суд має притягнути як відповідача відповідний орган Державного казначейства України. Згідно п. 28 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №6 від 07.02.2014 р. «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» при розгляді позовів фізичних чи юридичних осіб про відшкодування завданої шкоди рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження суди повинні виходити з положень статті 56 Конституції України, статті 11 Закону "Про державну виконавчу службу", частини другої статті 87 Закону про виконавче провадження, а також з положень статей 1173, 1174 ЦК і враховувати, що в таких справах відповідачами є держава в особі відповідних органів державної виконавчої служби, що мають статус юридичної особи, в яких працюють державні виконавці, та відповідних територіальних органів Державної казначейської служби України. Підставою для цивільно-правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби. Згідно Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15 квітня 2015 р. № 215, реалізацію державної політики у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів здійснює Казначейство України. Відповідно до покладених завдань Казначейство України здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду (підпункт 3 пункту 4 цього Положення). За змістом пунктів 1,35,38 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03 серпня 2011 р. № 845, у редакції постанови Кабінету Міністрів України від 30 січня 2013 р. № 45, цей Порядок визначає механізм виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів, прийнятих судами. Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації): 1) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду; 2) шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень; 3) шкоди, заподіяної органом державної влади у сфері нормотворчої діяльності; 4) різниці між сумою коштів, що надійшли до державного бюджету від реалізації конфіскованого або зверненого судом у дохід держави майна, іншого майна, у тому числі валютних цінностей, що переходять у власність держави, та сумою, встановленою у судовому рішенні; 5) шкоди, заподіяної фізичній особі внаслідок кримінального правопорушення. Для забезпечення безспірного списання коштів державного бюджету згідно з пунктом 35 цього Порядку в Казначействі відкривається в установленому порядку відповідний рахунок. Аналогічна позиція зазначена і в ч. 1 ст. 3 Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» - виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду. Верховний Суд у своїй практиці, зокрема, у справах № 521/10640/15-ц, №520/3307/16-ц, №554/741/16-ц виходить з того, що обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна, шляхом списання казначейством України із державного бюджету як органом, що здійснює казначейське обслуговування бюджетних коштів. З огляду на викладене шкода повинна стягуватися з Державного бюджету України, що відповідає висновку Великої Палати Верховного Суду у постанові від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18), в якій вказано, що резолютивні частини рішень не повинні містити відомостей про суб`єкта його виконання, номери та види рахунків, з яких буде здійснено безспірне списання. Виходячи з наведеного,

Outcome: partial