Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

позивач звернулась до суду з даним позовом, у якому просить: -визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації [PERSON] інформацію, поширену відповідачами [PERSON] , [PERSON] у заяві від 20 вересня 2017 року до Управління патрульної поліції м. Львова: «підставою для звернення послужили факти вчинення [PERSON] викрадення та утримання дитини, торгівля дітьми», а також інформацію яка повідомлялась знайомим позивача про те, що [PERSON] перебувала в місцях позбавлення волі; -стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] на користь [PERSON] 50 000 грн. 00 коп. моральної шкоди. В обґрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що 20 вересня 2017 року, на прохання [PERSON] , [INFO] , якій вона на той момент надавала притулок, та задля підтримки останньої, позивач приїхала до ТЦ «Ашан», що на вул. В. Великого, 58 у м. Львові, на зустріч з відповідачами. Відповідач [PERSON] є матір`ю [PERSON] . У той час, на території ТЦ на неї було вчинено напад та спроба її затримання відповідачами. Відповідачі бігли за нею та кричали на всю вулицю: «Затримайте її, бо вона викрала і утримує мою дитину». Разом з відповідачами підбігли люди в формі, подібній на форму поліцейських і заламали їй руки. Пізніше з`ясувалось, що це були інкасатори з м. Києва, до яких на початку підбігли [PERSON] , [PERSON] й надали їм завідомо неправдиву інформацію про викрадення й утримання нею дитини. У подальшому був викликаний наряд поліції, а відповідачі стверджували, що позивач займається «продажей детей зарубеж», і що вони мають докази у вигляді фотографій. Також, відповідачі розповсюджували інформацію про те, що [PERSON] перебувала в місцях позбавлення волі сім років. Інформація щодо неї була поширена шляхом виклику та подання заяви в патрульну поліцію і є недостовірною, оскільки не відповідає дійсності. Вказує, що своїми діями відповідачі порушили її немайнові права на честь, гідність та ділову репутацію, завдали шкоди її немайновим інтересам. Вважає, що внаслідок порушень відповідачами її прав, в порядку ст. 23 ЦК України, має право на відшкодування моральної шкоди, яку оцінює в розмірі 50000 грн. У зв`язку з наведеним, просить позовні вимоги задовольнити повністю, справу розглядати за її відсутності. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] подали до суду відзив на позовну заяву, відповідно до якого позовні вимоги заперечили, зважаючи на їх необґрунтованість. Вказали, що [PERSON] є матір`ю [PERSON] . Вони приїхали до м. Львова як переселенці у 2014 році. За цей час, [PERSON] була забезпечена житлом. У її власності на час подій перебували нерухоме майно, автомобіль та банківські картки, на яких знаходились грошові кошти. Донька була офіційно працевлаштована. Як близьких родичів [PERSON] , їх дуже бентежив тісний зв`язок останньої з позивачкою. Їм стало відомо, що позивачка разом з невідомими людьми часто приходили в гості до [PERSON] , в мережах стали з`являтись фото, на яких були зображені [PERSON] та [PERSON] . Ці фото мали досить інтимний характер. Також, ними було з`ясовано, що [PERSON] має масажний кабінетів одному з готелів та надає послуги «особливого масажу». Через ці обставини, [PERSON] та [PERSON] припустили, що позивач [PERSON] та невідомі люди могли мати злочинні наміри щодо доньки відповідачки - [PERSON] . Таким чином, будучи схвильованим через [PERSON] , яка є єдиною дитиною в їх сім`ї, 20 вересня 2017 року вони викликали поліцію до ТЦ. Зазначають, що у цей день, відповідач [PERSON] звернула увагу, що у її доньки [PERSON] були синці на зап`ястях рук і великі подряпини, які були схожі на сліди жіночих нігтів. Своє звернення до правоохоронних органів вважають обґрунтованим і не протиправним, оскільки таке було обумовлене діями [PERSON] . З цих підстав, просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Позивач подала відповідь на відзив, відповідно до якого агрументи відповідачів вважає необґрунтованими. Зазначає, що працевлаштування [PERSON] , її матеріальне та майнове становище, відносини з її рідними, телефонні дзвінки та розмови, не мають жодного відношення до предмету позову. Щодо викладених фотознімків в соціальний мережах пояснила, що [PERSON] є повнолітньою особою, а тому вправі сама вирішувати, які фото оприлюднювати. Події, які мали місце 20 вересня 2017 року перекручені відповідачами, оскільки спочатку її затримали інкасатори, до яких вони звернулись з твердженнями, що позивач викрала їхню дитину. Відповідачі викликали поліцію, вже після того як їй заламали руки, особи, які не мали на те жодних законних підстав. Ухвалою суду від 03.12.2019 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду закрито підготовче судове засідання та призначено справу до розгляду по суті. Сторони подали до суду заяви про розгляд справи за їх відсутності. Суд, дослідивши в повному обсязі матеріали справи, оцінивши всі надані сторонами докази в їх сукупності, заслухавши пояснення учасників процесу, прийшов до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Судом встановлено, що 20 вересня 2017 року відповідачами [PERSON] та [PERSON] у заяві до Управління патрульної поліції м. Львова повідомлено про викрадення та утримання позивачем [PERSON] їх дитини [PERSON] , торгівлю дітьми, а також повідомляли знайомим позивача інформацію про те, що [PERSON] перебувала в місцях позбавлення волі. Також, 20 вересня 2017 року, на території ТЦ «Ашан», що на вул. В. Великого, 58 у м. Львові, відповідачі кричали, щоб [PERSON] затримали, оскільки вона викрала та утримує їхню дитину. Наряду поліції відповідачі стверджували, що позивач займається продажом дітей за кордон. Вказані факти сторонами не оспорюються. Вбачається, що інформація щодо [PERSON] була поширена відповідачами шляхом виклику та подання заяви в патрульну поліцію. Даний факт підтверджується інформацією, яка міститься на DVD-R-диску, долученому позивачем до матеріалів справи та заявами по суті справи. Згідно з ч.1 ст. 277 ЦК України, фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Згідно ст. 40 Конституції України, усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Із роз`яснень, викладених в п.16 постанови Пленуму Верховного суду України № 1 від 27 лютого 2009 року «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» вбачається, що відповідно до статті 40 Конституції України усі мають право направляти індивідуальні чи колективні письмові звернення або особисто звертатися до органів державної влади, органів місцевого самоврядування та посадових і службових осіб цих органів, що зобов`язані розглянути звернення і дати обґрунтовану відповідь у встановлений законом строк. Суди повинні мати на увазі, що у випадку, коли особа звертається до зазначених органів із заявою, в якій міститься та чи інша інформація, і в разі, якщо цей орган компетентний перевіряти таку інформацію та надавати відповідь, проте в ході перевірки інформація не знайшла свого підтвердження, вказана обставина не може сама по собі бути підставою для задоволення позову, оскільки у такому випадку мала місце реалізація особою конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. Європейський суд з прав людини у справі «Сірик проти України» від 31.03.2011 року вказав, що згідно з рішенням Конституційного Суду від 10 квітня 2003 року звернення до правоохоронного органу про порушення прав особи не може вважатись поширенням відомостей, які порочать честь, гідність чи ділову репутацію. Отже, у даному випадку, звернення відповідачів до поліції із заявою, в якій вони повідомили про вчинення злочину, свідчить про те, що має місце реалізація відповідачами свого конституційного права, передбаченого статтею 40 Конституції, а не поширення недостовірної інформації. У той час, поширену відповідачами інформацію має повноваження перевіряти компетентний правоохоронний орган. З урахуванням викладеного, суд вважає, що звернення [PERSON] та [PERSON] до органів поліції не може вважатися порушенням прав позивача. Відповідно до ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. (ст. 81 ЦПК України). У силу вимог ст. 2, 4, 12, 76-81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести належними та допустимими доказами ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. У параграфі 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» («Seryavin and Others v. Ukraine», заява №4909/04) Європейський суд з прав людини зазначив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» («Ruiz Torija v. Spain»), заява №18390/91, п. 29). Враховуючи, що відповідачі звернулись до Управління патрульної поліції як до компетентного державного органу, із заявою про вчинення злочину, який уповноважений провести таку перевірку, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про захист честі, гідності та ділової репутації слід відмовити за безпідставністю позовних вимог. З урахуванням того, що суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для задоволення вищевказаних позовних вимог, то не підлягають задоволенню й похідні позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, судові витрати слід залишити за позивачем.

Outcome: dismissed