Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

14 липня 2020 року до Деснянського районного суду м. Києва звернулася [PERSON] (далі - позивач) із позовною заявою до Товариства з обмеженою відповідальністю «Контрон України», про визнання дій неправомірними щодо не виконання рішення суду та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. В обгрунтування позовних вимог зазначалося, що Деснянським районним судом м. Києва від 27.04.2020 винесено рішення по цивільній справі № 574/16470/20 , яким позовні вимоги [PERSON] до ТОВ «Контрон України», про визнання дій неправомірними, визнання незаконним звільнення, поновлення на роботі, стягнення заборгованості по заробітній платі за середнього заробітку за час вимушеного прогулу - задоволено та вирішено поновити [PERSON] на посаді менеджера з зовнішньо-економічної діяльності в ТОВ «Контрон України» з 07.11.2019, стягнути на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі за серпень, вересень, жовтень, 01-06 листопада 2019 в загальній сумі 181 888,40 грн.; стягнути також середній заробіток за час вимушеного прогулу з 07.11.2019 по 27.04.2020 в сумі 191 224,90 грн., витрати на правову допомогу в сумі - 19 500,00 грн. та судові витрати на сплату судового збору в сумі - 2 305,20 грн. На виконання даного рішення 18.05.2020 Деснянським районним судом м. Києва було видано виконавчий лист № 754/16470/2019 про поновлення [PERSON] на посаді менеджера з зовнішньо-економічної діяльності в ТОВ «Контрон України» з 07.11.2019. Державним виконавцем Деснянського районного відділу державної виконавчої служби у м. Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції05.06.2020 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження ВП № 62263782 щодо примусового виконання вищевказаного виконавчого листа № 754/16470/2019. Під час виконавчого провадження державним виконавцем 01.07.2020 складено акт, відповідно до якого ТОВ «Контрон Україна» надало завірену належним чином копію наказу від 30.06.2018 № 1 про поновлення на роботі [PERSON] .. Примірник наказу про поновлення на роботі [PERSON] 01.07.2020 після ознайомлення її зі змістом цього наказу. Відповідно до наказу [PERSON] поновлена на посаді з 07.11.2019. Державним виконавцем винесена постанова про закриття виконавчого провадження. Фактично [PERSON] не була поновлена на посаді менеджера зовнішньо-економічної діяльності відповідно до рішення суду, яке підлягало негайному виконанню. З дати прийняття рішення 27.04.2020 до видання наказу про поновлення від 30.06.2020 минуло більш ніж 2 місяці, та факт доведення до [PERSON] цього наказу та ознайомлення з ним відбулося лише 01.07.2020. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2020 визначено середньомісячний заробіток позивача в розмірі, що становить - 66 442,71 грн. Зважаючи на те, що тривалість вимушеного прогулу позивача становить 43 робочих дня (з 27.04.2020 по 30.06.2020), що становить заборгованість згідно наданого розрахунку позивачем 145 541,17 грн. У разі несвоєчасного поновлення працівника на роботі з вини власника або уповноваженого органу середній заробіток виплачується йому за чітко визначений законом проміжок часу; з дня винесення відповідного рішення органом, що розглядав трудовий спір, до дня його фактичного виконання. Дана позиції знаходить своє підтвердження в постанові Пленуму Верховного Суду України № 9 від 06.11.1992 «Про практику розгляду судами трудових спорів» роз`яснив, що рішення суду про поновлення на роботі вважається виконаним з дня видання власником або уповноваженим ним органом про це наказу. Отже, враховуючи вищевикладене, позивач звернувся до Деснянського районного суду м. Києва із позовною заявою та, посилаючись на приписи трудового законодавства, просить суд: - визнати неправомірними дії відповідача щодо не виконання рішення Деснянського районного суду м. Києва по цивільній справі № 754/16470/19 від 27.04.2020; - стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу - різницю в заробітку за час затримки виконання поставленого по суті спору рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2020 за період з 27.04.2020 по 30.06.2020 в розмірі - 145 541,17 грн. з дати звільнення до дня поновлення на роботі; - судові витрати покласти на відповідача. Ухвалою судді від 03.08.2020 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Позивача та представника позивача будучи належним чином повідомленими про дату, час і місце розгляду справи, до суду не з`явилися, але в той же час подали заяву про слухання справи у без їх присутності, позовні вимоги підтримують та просили задовольнити в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, про день, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином. Причини неявки суду невідомі, у встановлений судом термін відповідач подав відзив на позовну заяву, в якому вважає, що позовні вимоги є не обгрунтованими і незаконними та такі що не підлягають задоволенню та просили суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Дослідивши матеріали справи, зібрані у справі докази, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до п. п. 3, 4 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є: свобода договору, свобода підприємницької діяльності, яка не заборонена законом. Підстави виникнення цивільних прав та обов`язків визначені в ст. 11 ЦК України, зокрема з договорів та інших правочинів. Статтею 14 ЦК України визначено, що цивільні обов`язки виконуються у межах, встановлених договором або актом цивільного законодавства. Виконання цивільних обов`язків забезпечується засобами заохочення та відповідальністю, які встановлені договором або актом цивільного законодавства. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини. Рішенням Деснянського районного суду м. Києва від 23.04.2020 року, яке вступило в законну силу, визнано незаконним та скасовано наказ про звільнення з роботи Позивача. Поновлено позивача на роботі на посаді менеджера зовнішньо-економічної діяльності ТОВ «Контрон України». Відповідно до ст. 235 КЗпП України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника підлягає негайному виконанню. Згідно зі ст. 129 Конституції України судове рішення є обов`язковим до виконання. Судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Невиконання судових рішень має наслідком юридичну відповідальність, установлену законом. Судові рішення не можуть бути переглянуті іншими органами чи особами поза межами судочинства. Згідно зі ст. 1 Закону України Про виконавче провадження (редакції чинної на час поновлення позивача на роботі) виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Згідно зі ст. 65 Закону України Про виконавче провадження рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника виконується невідкладно в порядку, визначеному ст. 63 цього Закону. Рішення вважається виконаним боржником з дня видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі та внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача, після чого виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження. Отже, тлумачення наведених норм ЗУ Про виконавче провадження дозволяє зробити висновок, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним за одночасного виконання роботодавцем двох умов: 1) видання відповідно до законодавства про працю наказу або розпорядження про поновлення стягувача на роботі; 2) внесення відповідного запису до трудової книжки стягувача. На виконання даного рішення відповідачем був виданий наказ від 30.06.2020 року № 1 про поновлення Позивача на роботі на посаді менеджера зовнішньо-економічної діяльності ТОВ «Контрон України» з 07.11.2019 року, який був доведений до позивача лише 01.07.2020 року, запис у трудовій книжці зроблений не був. Отже, суд констатує, що рішення Деснянського районного суду м. Києва від 23.04.2020 року в частині поновлення позивача на посаді менеджера зовнішньо-економічної діяльності ТОВ «Контрон України» було частково виконано відповідачем. Відносно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу слід зазначити наступне. Згідно з ч. 2 ст. 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу. Отже, виходячи зі змісту вказаних положень вбачається, що суд приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу одночасно із прийняттям рішення про поновлення на роботі. Оскільки суд прийшов до висновку про порушення при виконанні рішення про поновлення на роботі то є підстави про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно з ч.ч. 3,4 ст. 12, ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, при з`ясуванні, якими доказами кожна сторона буде обґрунтовувати свої доводи чи заперечення щодо невизнаних обставин, суд повинен виходити з принципу змагальності цивільного процесу, за яким кожна сторона несе обов`язки щодо збирання доказів і доказування тих обставин, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, якщо інше не встановлено процесуальним законом. Згідно положень ст.ст. 115, 116 КЗпП України відсутність заборгованості перед позивачем має довести саме роботодавець, але це не звільняє позивача процесуального обов`язку доведення наявності права на отримання відповідних сум. Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (постанови Верховного Суду від 2 жовтня 2018 року у справі № 910/18036/17, від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18, від 18 листопада 2019 року у справі № 902/761/18, від 4 грудня 2019 року у справі № 917/2101/17). Аналогічний стандарт доказування застосований Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц (провадження № 14-400цс19). Зазначений підхід узгоджується і з судовою практикою Європейського суду з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) (пункт 1 статті 32 Конвенції). Так, зокрема, у рішенні 23 серпня 2016 року у справі Дж. К. та Інші проти Швеції ( J.K. AND OTHERS v. SWEDEN ) ЄСПЛ наголошує, що у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування поза розумним сумнівом ( beyond reasonable doubt ). Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей . Суд повинен вирішити, чи являється вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри . Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 113 ЦПК України). У цивільному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин), та позбавляє можливості ініціювати судове провадження. Особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача. Отже, кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, а також предмет та підстави позову, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Також, суд звертає увагу на те, що оплата вимушеного прогулу, присуджена судом під час вирішення трудового спору про поновлення працівника на роботі та відшкодування коштів за час затримки розрахунку при звільненні є різними видами сум коштів, належних до виплаті особі, а отже стягнення з відповідача на користь позивача судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу не позбавляє права останнього вимагати від відповідача сплати йому середній заробіток за час затримки розрахунку. До вказаних порушень може бути застосовано положення ст. 117 КЗпП України, оскільки позивач був поновлений на роботі, а тому фактично звільнення не відбулося, оскільки вказане формулювання застосовується у трудовому законодавстві переважно для обчислення безперервності трудового стажу працівника, натомість стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку є компенсаційною виплатою за порушення власником обов`язку щодо проведення вчасного розрахунку з працівником. Отже, враховуючи встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час вимушеного прогулу - різницю в заробітку за час затримки виконання поставленого по суті спору рішення Деснянського районного суду м. Києва від 27.04.2020 року за період з 27.04.2020 року по 30.06.2020 року в розмірі - 145 541,17 грн. . Згідно зі ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу, пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Статтею 131-2 Конституції України визначено, що для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура. Законом можуть бути визначені винятки щодо представництва в суді у трудових спорах, спорах щодо захисту соціальних прав, щодо виборів та референдумів, у малозначних спорах, а також стосовно представництва малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена. Відповідно до ст.60 ЦПК України, представником у суді може бути адвокат або законний представник. Під час розгляду спорів, що виникають з трудових відносин, а також справ у малозначних спорах (малозначні справи) представником може бути особа, яка досягла вісімнадцяти років, має цивільну процесуальну дієздатність, за винятком осіб, визначених у статті 61 цього Кодексу. Згідно ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Верховного Суду №308/15007/15-ц від 15.05.2019 року суд дійшов висновку, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Згідно з ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. До складу витрат на правничу допомогу включаються: гонорар адвоката за представництво в суді; інша правнича допомога, пов`язана з підготовкою справи до розгляду; допомога, пов`язана зі збором доказів; вартість послуг помічника адвоката; інша правнича допомога, пов`язана зі справою. Витрати на правничу допомогу визначаються сукупністю таких документів: договором про надання правничої допомоги та відповідними доказами щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу учасник справи має подати (окрім договору про надання правничої допомоги) детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом (для визначення розміру гонорару, що сплачений або підлягає сплаті) та опис здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 визначила докази, які є необхідними для компенсації витрат на правничу допомогу: «…На підтвердження цих обставин (складу та розміру витрат) суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування витрат». Документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та ін.), які б засвідчували факт того, що відповідач дійсно поніс витрати на правничу допомогу, матеріали заяви не містять. Надані акти наданих та виконаних послуг, розрахунок та копії квитанцій не є належним доказом таких витрат, у зв`язку з чим суд не вбачає підстав для стягнення з позивача на користь відповідача витрат на професійну (правничу) допомогу. В матеріалах справи наявні докази щодо понесених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 9 000,00 грн. Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (справа Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року). На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved