Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

В провадженні Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська перебуває цивільна справа за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення коштів. В обґрунтування позовних вимог було вказано, що позивач мав намір придбати квартиру, та в процесі пошуків житла за допомогою ріелторів йому було запропоновано придбати квартиру за адресою: [ADDRESS] , яку він погодився придбати. 12.11.2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір про наміри №12\\11. Відповідач декілька разів зазначала, що вона є єдиним власником квартири, ріелтори запевнили позивача, що усі документи перевірено та жодних питань щодо їх правової частини не має. Згідно п. 2.1 договору позивач передав відповідачу у якості гарантії виконання зобов`язань грошову суму у розмірі 52200.00 грн. Згодом виявилося, що відповідач не є одноособовою власницею квартири за адресою [ADDRESS] . 3\\4 означеної квартири належать відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2006, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.07.2019 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2015. 1\\4 квартири належить доньці відповідача - [PERSON] [INFO] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2006, як учасниці приватизації квартири. Даний факт був прихований від позивача та з цих підстав він відмовився від купівлі квартири. Після того як позивач звернувся до відповідача з прохання повернути сплачені кошти за договором, відповідач відмовилась їх повертати, що на думку позивача порушує його права. На підставі викладено просить суд стягнути з відповідача грошову суму у розмірі 52200.00 грн., яка була сплачена за договором про наміри №12\\11, а також судові витрати. Представник позивача у судовому засідання позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив позов задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позову заперечувала, просила відмовити в задоволенні позову з підстав вказаних у відзиві на позовну заяву, зокрема, оскільки позивач був обізнаний про кількість власників квартири та відмовився від її купівлі без поважних причин, наслідки чого передбачені відповідним пунктом договору про наміри №12\\11. Вислухавши думки сторін, вивчивши матеріали справи, об`єктивно оцінивши докази у відповідності до вимог ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч. 2 ст. 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на всі правовідносини, що виникають у державі. Згідно ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. Судом встановлено, що 12.11.2021 між позивачем та відповідачем було укладено договір про наміри №12\\11 відповідно до якого сторони погодили не пізніше 13 грудня 2021 року до 17:00 годин, укласти та нотаріально посвідчити приватним нотаріусом договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Згідно п. 2.1 договору позивач передав відповідачу у якості гарантії виконання зобов`язань грошову суму у розмірі 52200.00 грн. Власниками вказаної квартири є відповідач та її донька. 3\\4 означеної квартири належать відповідачу на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2006, свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 31.07.2019 та свідоцтва про право на спадщину за законом від 18.03.2015. 1\\4 квартири належить доньці відповідача - [PERSON] [INFO] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 16.03.2006, як учасниці приватизації квартири. Вказані обставини не заперечуються сторонами. Договір про наміри був укладений на підтвердження сторонами дійсних намірів про наступне укладання договору купівлі-продажу, а час протягом одного місяця між укладанням договору про наміри - 12 листопада 2021 року та узгодженою сторонами датою вчинення договору купівлі-продажу - 13 грудня 2021 року був необхідним для отримання дозволу органу опіки та піклування на продаж позивачу частки житла, яка належить неповнолітній доньці відповідача, оскільки для вчинення правочинів щодо нерухомого майна дитини обов`язково надається дозвіл органу опіки та піклування після перевірки, що проводиться протягом одного\~місяця, і лише в разі гарантування збереження права дитини на житло (частина 4 статті 177 Сімейного кодексу У країни). Розпорядженням голови адміністрації соборного району Дніпровської міської ради від 02 грудня 2021 року №267-р «Про надання дозволу дитині, [PERSON] , на продаж житла та прийняття в дар житла на своє ім`я» було надано дозвіл [PERSON] , [INFO] , яка діє за згодою своїх батьків, [PERSON] та [PERSON] , на продаж частини квартири, належної їй на праві спільної сумісної власності, розташованої за адресою: [ADDRESS] , за умови одночасного прийняття в дар на своє ім`я квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] (а.с. № 52). На підтвердження своїх дійсних намірів щодо укладення договору купівлі-продажу, 10 грудня 2021 року відповідачем було надіслано позивачу лист- запрошення, з пропозицією 13 грудня 2021 року о 17:00 з`явитись до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Тетерєвої М.М., офіс якої розташовано за адресою: [ADDRESS] , приміщення 12 (кабінет 15, 17), проте відправлення так і не було доставлено позивачу, що підтверджується роздруківкою трекінгу відправлення з офіційного веб-сайту Укрпошти (а.с. № 56-59). 13 грудня 2021 року о 17:00 позивач та її неповнолітня донька [PERSON] з`явились до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Тетерєвої М.М. та знаходились у приміщенні нотаріальної контори, очікуючи явку позивача, що підтверджується свідоцтвом від 13 грудня 2021 року, зареєстрованим в реєстрі за №1319, заявою позивача про надання згоди своїй неповнолітній доньці [PERSON] на отримання свідоцтва про перебування особи в певному місці від 13 грудня 2021 року, зареєстрованою в реєстрі за №1318, свідоцтвом від 13 грудня 2021 року, зареєстрованим в реєстрі за №1320 (а.с. 53-55). Позивач вказаний час не з`явився та договір купівлі-продажу укладено не було, що також не заперечують сторони. Разом з цим суд критично оцінює посилання позивача на те, що спірна сума, яка була передана відповідачу є авансом, оскільки сторони домовились та узгодили в договорі (пункт 2.1. Договору), що гарантійна грошова сума, яка передана відповідачу на підтвердження дійсних намірів про наступне укладання основного договору, є завдатком (а.с. № 16 зворот). У пункті 3.2. договору сторони домовилися встановити наступні штрафні санкції, зокрема: 3.2.2. у разі необґрунтованого, без поважних причин, ухилення від укладання основного договору купівлі-продажу, на умовах зазначених в цьому договорі, або неявки без додаткової письмової угоди до нотаріуса з боку позивача, у вигляді відмови від покупки об`єкта, Позивач зобов`язаний відшкодувати відповідачу збитки, що дорівнюють сумі завдатку, тобто при невиконанні умов цього договору позивачем, сума завдатку залишається у відповідача. Відповідно до статті 637 Цивільного кодексу України, тлумачення умов договору здійснюється відповідно до статті 213 цього Кодексу. Статтею 213 Цивільного кодексу України передбачено - Зміст правочину може бути витлумачений стороною (сторонами). При тлумаченні змісту правочину беруться до уваги однакове для всього змісту правочину значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів. Якщо буквальне значення слів і понять, а також загальноприйняте у відповідній сфері відносин значення термінів не дає змоги з`ясувати зміст окремих частин правочину, їхній зміст встановлюється порівнянням відповідної частини правочину зі змістом інших його частин, усім його змістом, намірами сторін. Якщо за правилами, встановленими частиною третьою цієї статті, немає можливості визначити справжню волю особи, яка вчинила правочин, до уваги беруться мета правочину, зміст попередніх переговорів, усталена практика відносин між сторонами, звичаї ділового обороту, подальша поведінка сторін, текст типового договору та інші обставини, що мають істотне значення. При підписанні договору про наміри позивач усвідомлював, що після його підписання він буде виконувати саме договір про наміри, а не будь-який інший вид договорів і що в якості гарантій його виконання він передав саме завдаток, а не будь-який інший вид платежу. За приписами статті 610 Цивільного кодексу України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована па встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (частина 1 статті 626 цього кодексу). У відповідності із частиною 1 статті 627 Цивільного кодексу України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Слід зазначити, що укладений між відповідачем і позивачем договір не містить пункту, у якому б зазначалось про бажання сторін щодо надання йому правового статусу попереднього договору. Згідно із статтею 628 Цивільного кодексу України, Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. Договір про наміри підтверджує волю сторін до вчинення правочину в майбутньому. Діючим законодавством України не вимагається обов`язкове нотаріальне посвідчення договору про наміри. Статтею 177 Сімейного кодексу України передбачено, що батьки управляють майном, належним малолітній дитині, без спеціального на те повноваження. Батьки зобов`язані дбати про збереження та використання майна дитини в її інтересах. Батьки малолітньої дитини не мають права без дозволу органу опіки та піклування вчиняти такі правочини щодо її майнових прав: укладати договори, які підлягають нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, щодо майна, власником (співвласником) та/або користувачем якого є дитина; видавати письмові зобов`язання від імені дитини; відмовлятися від майнових прав дитини. До цього списку не входить укладання договору про наміри, який може укладатися в письмовій формі без нотаріального посвідчення, а тому дозвіл органу опіки та піклування для укладання такого договору не є обов`язковим. За таких обставин, аналізуючи правовідносини, що склалися між сторонами, та правові норми, що їх регулюють, оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, враховуючи, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для стягнення спірних коштів з відповідача та, відповідно, для задоволення позову. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed