Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Позивач ПрАТ «Азот» звернувся до Соснівського районного суд м. Черкаси з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів. Свої позовні вимоги мотивує тим, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.01.2018 у справі №711/8902/17 позов [PERSON] до ПрАТ «Азот» задоволено, стягнуто з підприємства на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 16892 грн. 75 коп., середньомісячну заробітну плату за весь час затримки розрахунку в розмірі 89405,28 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 грн. Вказане рішення набрало законної сили 10.04.2018 року. Рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.11.2018 у справі №711/6648/18 позов [PERSON] до ПрАТ «Азот» задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «Азот» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 22.01.2018 по 27.06.2018 в сумі 52787 грн. 16 коп. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 2393 грн. 85 коп. з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. Вказане рішення набрало законної сили 28.12.2018. 01.06.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Недоступом Д. М. було відкрито виконавче провадження №56513915 про стягнення з ПрАТ «Азот» на користь [PERSON] 106\~798 грн. 03 коп. на виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкасивід 22.01.2018 у справі №711/8902/17. 02.07.2018 постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д. М. виконавче провадження №56513915 було закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. 11.01.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Недоступом Д. М. було відкрито виконавче провадження №58064031 про стягнення з ПрАТ «Азот» на користь [PERSON] 55181 грн. 01 коп. на виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.11.2018 року у справі №711/6648/18. 28.03.2019 постановою приватного виконавця виконавчого округу Черкаської області Недоступа Д. М. виконавче провадження №58064031 було закінчено в зв`язку з повним фактичним виконанням. Однак, під час виконання вказаних виконавчих проваджень [PERSON] отримав середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні, компенсацію втрати частини заробітної плати та моральну шкоду без відрахування всіх обов`язкових платежів, передбачених законом, тобто у розмірі більшому, ніж встановлено чинним законодавством України. Вказує, що позивач повністю виконав вимоги податкового законодавства і дотримався правового механізму оподаткування доходу та, як податковий агент, сплатив під час виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.01.2018 у справі №711/8902/17 з суми 89\~405 грн. 28 коп. середнього заробітку та з суми 500грн. 00 коп. моральної шкоди - податок на доходи фізичних осіб в сумі 16182 грн. 95 коп. і військовий збір в сумі 1348 грн. 58 коп. Також, під час виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.11.2018 у справі №711/6648/18 з суми 55181 грн. 01 коп. середнього заробітку та компенсації, ПрАТ «Азот» було сплачено податок на доходи фізичних осіб в сумі 9932 грн. 58 коп. і військовий збір в сумі 827 грн. 72 коп. за відповідача за свій кошт, не маючи можливості відрахувати необхідну суму з належних відповідачу коштів. Таким чином, на думку позивача, у нього виникло право вимагати від відповідача відшкодування понесених на сплату податку і збору витрат, а у відповідача відповідне зобов`язання відшкодувати позивачу ці витрати. 28.07.2021 позивач звернувся з письмовими вимогами до відповідача, однак жодної реакції на намагання врегулювати спір в позасудовому порядку відповідач не відреагував. На підставі вищевикладеного позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти в загальній сумі 28291 грн. 83 коп. та судові витрати. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 24.09.2021 було відкрито провадження у справі №712/8893/21. В процесі розгляду, справу передано за підсудністю на розгляд до Придніпровського районного суду м. Черкаси, у відповідності до ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від 28.02.2022. Відповідно до даних протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 29.03.2022, суддя Придніпровського районного суду м. Черкаси Піковський В. Ю. визначений для розгляду судової справи № 712/8893/21. Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 31.03.2022 прийнято до розгляду позовну заяву, розгляд справи ухвалено проводити за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк з дня вручення ухвали для подання відзиву на позовну заяву. В судовому засіданні представник позивача адвокат Савенко Ю.Н. позовні вимоги підтримала та просила задовольнити позовні вимоги, посилаючись на обґрунтування, що викладене у позовній заяві, вказала що обов`язок відрахувань передбачений законодавством України та повідомила, що рішеннями Придніпровського районного суду м. Черкаси у справах №711/8902/17 та №711/6648/18, якими було задоволено позовні вимоги [PERSON] , встановлено, що при стягненні суми слід здійснити перерахунок з відрахуванням податків. Однак при приведенні судового рішення до виконання приватним виконавцем було допущено порушення, оскільки з підприємства стягнуто повну суму, визначену судовим рішенням. ПрАТ «Азот», у відповідності до норм чинного законодавства, був змушений за власний кошт перерахувати податки та збори за [PERSON] , а тому вважає, що відповідачем було отримано кошти без достатньої на те правової підстави. Просили врахувати доводи викладені у позові та задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явився, будучи повідомленим про дату, час та місце судового засідання, у відповідності до норм чинного законодавства України. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги заперечував та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що позивачем не було надано достатньо доказів, що ними було здійснено сплату податків саме за [PERSON] , а платіжні доручення, наявні в матеріалах справи, не містять точної інформації, яка б свідчила про перерахування податків саме за відповідача, а єдиним підтвердженням вказаного є довідка, яка за своєю суттю являється внутрішнім документом. Окрім того, ним було заявлено клопотання про застосування строків позовної давності в три роки до заявлених вимог позивача. Представник позивача Савенко Ю. Н. заперечила проти задоволення заявленого клопотання про застосування строків позовної давності та зазначила, що положеннями Цивільного кодексу України передбачено продовження строків позовної давності в умовах запровадження на території України карантинних обмежень зумовлених пандемією COVID-19. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги підлягають до задоволення за таких підстав: Встановлено, що рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.01.2018 у справі №711/8902/17 позов [PERSON] до ПрАТ «Азот» задоволено, стягнуто з підприємства на користь [PERSON] заборгованість по заробітній платі в розмірі 16892 грн. 75 коп., середньомісячну заробітну плату за весь час затримки розрахунку в розмірі 89405,28 грн. та моральну шкоду в розмірі 500 грн. Вказане рішення набрало законної сили. Також, рішенням Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.11.2018 у справі №711/6648/18 позов [PERSON] до ПрАТ «Азот» задоволено частково, стягнуто з ПрАТ «Азот» на користь [PERSON] середній заробіток за час затримки виплати заробітної плати звільненому працівнику за період з 22.01.2018 по 27.06.2018 в сумі 52787 грн. 16 коп. та компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в сумі 2393 грн. 85 коп. з відрахуванням всіх обов`язкових платежів, передбачених законом. Вказане рішення набрало законної сили. 01.06.2018 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Недоступом Д. М. було відкрито виконавче провадження №56513915 про стягнення з ПрАТ «Азот» на користь [PERSON] 106\~798 грн. 03 коп. на виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.01.2018 у справі №711/8902/17, яке було закінчено у зв`язку з повним фактичним виконанням. 11.01.2019 приватним виконавцем виконавчого округу Черкаської області Недоступом Д. М. було відкрито виконавче провадження №58064031 про стягнення з ПрАТ «Азот» на користь [PERSON] 55181 грн. 01 коп. на виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.11.2018 року у справі №711/6648/18, яке було закінчено в зв`язку з повним фактичним виконанням. Крім того, встановлено, що підприємством сплачені, під час виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 22.01.2018 у справі №711/8902/17 з суми 89\~405 грн. 28 коп. середнього заробітку та з суми 500 грн. 00 коп. моральної шкоди - податок на доходи фізичних осіб в сумі 16182 грн. 95 коп. і військовий збір в сумі 1348 грн. 58 коп., а також під час виконання рішення Придніпровського районного суду м. Черкаси від 27.11.2018 у справі №711/6648/18 з суми 55181 грн. 01 коп. середнього заробітку та компенсації, ПрАТ «Азот» було сплачено податок на доходи фізичних осіб в сумі 9932 грн. 58 коп. і військовий збір в сумі 827 грн. 72 коп. що в загальній сумі складає 28291 грн. 83 коп. Отже, до виплати [PERSON] , в межах справи №711/8902/17 підлягала сума 72373 грн. 75 коп., що підтверджується даними довідки від 28.11.2020 №175 та платіжними дорученнями №32291, №32290 від 07.08.2018, а також в межах справи №711/6648/18 до виплати підлягала сума 44420 грн. 71 коп., що підтверджується даними довідки від 28.11.2020 №175 та платіжними дорученнями №45436, №45439 від 08.05.2019. На письмові вимоги від 28.07.2021 №501-06/367 та №501-06/366 щодо відшкодування підприємству шкоди у загальній сумі 28291 грн. 83 коп., відповідач [PERSON] не відреагував, хоча таку вимогу ним було отримано. Як визначено ст. 55 Конституції України та ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст.\~5 ЦПК України). Відповідно до положень ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування (ч.ч.\~3, 4 ст.\~77 ЦПК України). Крім того, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.\~2 ст.\~78 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (ст. 80 ЦПК України). Цивільне процесуальне законодавство закріплює положення щодо того, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. При цьому жодні докази для суду не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість та достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК). Згідно з принципом диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ст. 49 ЦПК України). Предметом спору в даному випадку є повернення на користь позивача, як податкового агенту, коштів у вигляді не відрахованих із заробітної плати звільненого працівника податку та військового збору у спосіб, визначений\~ст. 1212 ЦК України. Обраний позивачем спосіб захисту свого цивільного права не суперечить положенням\~ст. 16 ЦК України. Частиною 1\~статті 117 Кодексу законів про працю України\~передбачено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Статтею 163 Податкового кодексу України\~визначені доходи, які є об`єктом оподаткування. Зокрема, об`єктом оподаткування резидента є загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід та доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання). Таким чином, середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні є доходом, який підлягає оподаткуванню. Згідно із п.п.\~15.1\~ст.\~15 Податкового кодексу України\~платниками податків визнаються фізичні особи (резиденти і нерезиденти України), юридичні особи (резиденти і нерезиденти України) та їх відокремлені підрозділи, які мають, одержують (передають) об`єкти оподаткування або провадять діяльність (операції), що є об`єктом оподаткування згідно з цим Кодексом або податковими законами, і на яких покладено обов`язок із сплати податків та зборів згідно з цим Кодексом. Підпунктом\~168.1.1\~п.168.1\~ст.168 Податкового кодексу України\~визначено, що податковий агент, що нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену ст. 167 Кодексу. Відповідно до п.\~167.1\~ст.\~167 Податкового кодексу України\~ставка податку становить 18 відсотків бази оподаткування щодо доходів, нарахованих (виплачених, наданих) у тому числі, але не виключно у формі: заробітної плати, інших заохочувальних та компенсаційних виплат або інших виплат і винагород, які нараховуються (виплачуються, надаються) платнику у зв`язку з трудовими відносинами та за цивільно - правовими договорами. Відповідно до п.16-1 підр.10 розд. ХХ ПК України, тимчасово, до набрання чинності рішенням ВР України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлено військовий збір. Ставка збору становить 1,5 % від об`єкта оподаткування. Відповідно до п. 6 роз`яснень\~постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 грудня 1999 р. № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», задовольняючи вимоги про оплату праці суд має навести в рішенні розрахунки, з яких він виходив при визначенні сум, що підлягають стягненню. Оскільки справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів, про що зазначає і рішенні суду. Також слід зазначити, що середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є і об`єктом щодо сплати військового збору, що становить 1,5 відсотка об`єкта оподаткування. За даними листа Державної фіскальної служби України від 05.11.2015 р. №23714/6/99-99-17-03-03-15, роботодавець має виконати функції податкового агента щодо нарахування, утримання та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу у вигляді середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні, нарахованої на підставі рішення суду. Державна фіскальна служба України у листі від 09 березня 2016 року № 665/4/99-99-17-03-03-13 зазначила, що відповідно до\~пп. 14.1.48 ПКУ, заробітна плата це основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні й компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. Оскільки виплата доходу у вигляді суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку під час звільнення працівника, здійснюється звільненому працівнику й не пов`язана з відносинами трудового найму, такий дохід обкладається ПДФО за ставкою 18% і військовим збором за ставкою 1,5%, як інші доходи. Підприємство, яке виплачує такий дохід, для такого платника податку являється податковим агентом, а тому повинно утримати ПДФО та військовий збір із суми доходу, перерахувати їх до бюджету та відобразити виплату у формі № 1ДФ. Суми середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника, слід класифікувати як інші доходи, відповідно до п.п.\~164.2.20\~п.\~164.2\~ст.\~164 Податкового кодексу України, оскільки між роботодавцем і колишнім працівником уже відсутні трудові відносини. При цьому, визначення виду доходу впливає на його відображення у податковому розрахунку 1-ДФ, а інші доходи зазначаються за ознакою «127». Оскільки об`єкти оподаткування військового збору фактично дублюють об`єкти оподаткування податку на доходи фізичних осіб, то із даного доходу утримується також військовий збір, за ставкою 1, 5 %, відповідно до п. 161\~Перехідних положень Податкового кодексу України. Ставка податку на доходи фізичних осіб, згідно із\~ст. 167 зазначеного Кодексу, на суму середньої заробітної плати, нарахованої на підставі рішення суду за час затримки розрахунку при звільненні працівника становить 18%. Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що суми, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Тому, незважаючи на те, що призначена судом сума зменшується на суму податкових відрахувань, цей факт в жодному разі не погіршує становище працівника, адже якби працівник просто отримував зарплату, а вимушено був відсутній на роботі, то таку зарплату він отримував би також з урахуванням утримання обов`язкових податкових платежів. Схожі висновки містяться в постановах Верховного Суду від 05 серпня 2020року у справі №817/893/17, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 10 жовтня 2019року у справі №522/13736/15 та у справі №369/10046/18, а також в постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019року у справі №910/4518/16 та в постанові Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі №401/1813/16-ц, від 18 липня 2018року у справі №359/10023/16-ц, від 07 жовтня 2020 року у справі №523/14396/19. Отже, правовідносини, що виникли між сторонами, врегульовані нормами\~Глави 83 Цивільного кодексу України\~про зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави. Відповідно до ч. 1\~ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Зобов`язання з безпідставного набуття (придбання) майна виникають за наявності трьох умов: 1) має місце набуття або збереження майна; 2) вказане набуття або збереження майна здійснено за рахунок іншої особи; 3) має місце відсутність правової підстави для набуття або збереження майна за рахунок іншої особи (відсутність положень закону, адміністративного акта, правочину або інших підстав, передбачених\~ст. 11 ЦК України). Стаття 1215 ЦК України\~встановлює випадки, коли набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Відповідно до ч. 1\~ст. 1215 ЦК України\~не підлягають поверненню безпідставно набуті: заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача. До правовідносин щодо набуття грошових коштів без достатньої правової підстави, якщо ці кошти є заробітною платою і платежами, що прирівнюються до неї, яка проведена іншою особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача, застосуванню підлягають положення\~ст. 1215 ЦК України, за якою зазначені грошові кошти поверненню не підлягають. Подібні висновки щодо застосування\~ст. 1215 ЦК України\~викладені у постановах Верховного Суду України від 02 липня 2014 року (справа 6-91цс14), від 22 січня 2014 року (справа 6-151цс13), постановах Верховного Суду від 07 березня 2018 року (справа №517/186/17), від 28 березня 2018 року (справа №173/166/17), від 03 травня 2018 року (справа №473/2859/17). Виходячи із системного аналізу\~ст. 1215 ЦК України, безпідставно набуте майно не підлягає поверненню за відсутності рахункової помилки при виплаті коштів, а також добросовісності з боку набувача. Обов`язок довести недобросовісність набувача грошових сум, зазначених у ч. 1 вказаної статті, покладається на сторону, яка вимагає повернення цих коштів. Однак, згідно ч. 1\~ст. 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із ч. 1\~ст. 1 ЗУ «Про оплату праці», заробітна плата це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно із п.п.14.1.48 ПК України\~заробітна плата - основна та додаткова заробітна плата, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, які виплачуються (надаються) платнику податку у зв`язку з відносинами трудового найму згідно із законом. У рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Отже, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). При цьому, середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні\~ст. 2 ЗУ «Про оплату праці», тому на неї не розповсюджується правило\~ст. 1215 ЦК України. Суд звертає увагу, незважаючи на те, що в резолютивній частині рішення не зазначено про відповідні відрахування податків і зборів із суми задоволеного середнього заробітку за час затримки виплати заробітної плати, все ж таки такі відрахування передбачені законодавством та про це вказано в мотивувальній частині рішення суду від 19.12.2017. Також, відносно поданої заяви щодо строків позовної давності суд зазначає наступне: Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлена тривалістю три роки (ст. 257 ЦК). Частинами першою, п`ятою статті 261 ЦК України\~встановлено, що перебіг починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права. За зобов`язаннями з визначеним строком виконання перебіг позовної давності починається зі спливом строку виконання. Позовна давність відповідно до частини першої\~статті 260 ЦК України\~обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими\~статтями 253-255 цього Кодексу. Варто зазначити, що позовна давність є строком для пред`явлення позову безпосередньо особою, право якої порушене. Формулювання загального правила щодо початку перебігу позовної давності пов`язане не тільки з часом безпосередньої обізнаності особи про певні обставини (факти порушення її прав), а й з наявністю об`єктивної можливості знати про ці обставини. Правило ч. 1 ст. 261 ЦК України\~містить презумпцію обізнаності, в даному випадку юридичної особи, про стан своїх суб`єктивних прав, відтак обов`язок доведення строку, з якого стало (могло стати) відомо про порушення права, покладається на позивача. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ч. 4\~ст. 267 ЦК). Враховуючи встановлену загальну позовну давність тривалістю у три роки, позивач ПрАТ «Азот», мав звернутись до суду з даним позовом саме протягом такого строку з дня коли він довідався про своє порушене право. Варто зазначити, що вищезгадані судові рішення виконувалися в примусовому порядку і позивач ПрАТ «АЗОТ» самостійно не перераховував на рахунок відповідача [PERSON] кошти, стягнуті рішеннями суду від 22.01.2018 року та 27.11.2018 року, а їх було в порядку безспірного списання (без відома останнього) списано з рахунку товариства через органи ДВС в порядку примусового виконання судового рішення, та перераховано відповідачу, тому, про порушення своїх прав позивач міг довідався лише після отримання від органу ДВС Головного територіального управління юстиції у Черкаській області постанови від 02.07.2018 року про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішень суду за виконавчим документом (ВП № 56513915) та від 28.03.2019 (ВП №58064031) Даних про те, що державний виконавець ВПВР УДСВ ГТУЮ у Черкаській області надсилав на адресу ПАТ «Азот» копію постанов від 02.07.2018 року та 28.03.2019 про закінчення виконавчих проваджень у зв`язку з повним фактичним виконання рішень суду та що ПАТ «Азот» отримував такі постанови матеріали справи не містять. Тому підстав вважати, що ПАТ «Азот» саме з 02.07.2018 року (з дня винесення постанови про закінчення виконавчого провадження) знав про стягнуті з нього суми саме на користь [PERSON] та що таке стягнення було здійснено без відрахування всіх обов`язкових податків та платежів, враховуючи що в рішенні суду навпаки було зазначено про стягнення таких сум з відрахуванням при виплати всіх обов`язкових податків та платежів, немає. Факт зайво перерахованих коштів за вищевказаними рішеннями суду у справі № 711/6648/18 та №711/8902/17 на рахунок [PERSON] підтверджується довідкою головного бухгалтера ПрАТ «Азот» від 28.01.2021 №175, що в свою чергу дає суду підстави вважати саме цю дату, датою встановлення даного факту (а.с. 28). Сам же відповідач, заявляючи клопотання про застосування строку позовної давності, також не довів того факту, що позивач ПАТ «Азот» знав про порушення свого права своєчасно, ще у 2018 році та відповідно пропустив строк звернення до суду. Також, суд враховує, що Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (СОVID-19)» (набрав законної сили 02.04.2020 року) розділ «Прикінцеві\~та перехідні\~положення» Цивільного\~кодексу України доповнено пунктом 12 такого змісту: «12. Під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (СОVID-19), строки, визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього\~Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину». З 12.03.2020 року постановою Кабінету Міністрів України\~№ 211\~від 11.03.2020\~року «Про\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~СОVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-СоV-2» на всій території України встановлено карантин. Постановою Кабінету Міністрів України\~від 16.06.2021\~року №\~611 дію карантину на всій території України продовжено до 31.08.2021 року. В подальшому\~постановою Кабінету Міністрів України від 11.08.2021 року № 855\~дію карантину на всій території України продовжено до 01.10.2021 року; постановою Кабінету Міністрів України від 22.09.2021 року № 981\~дію карантину на всій території України продовжено до 31.12.2021 року; постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 15.12.2021\~року №\~1336 дію карантину на всій території України продовжено до 31.03.2022 року. З огляду на приписи статей 256, 258 ЦК України та встановлені судом обставини, у суду відсутні підстави вважати, що строк звернення до суду з даним позовом позивачем є пропущеним, а тому, і відсутні підстави для застосування його наслідків та відмови в задоволенні позову саме з цих підстав. Таким чином, за результатами розгляду справи, суд дійшов висновку, що відповідач, отримавши у порядку примусового виконання, за рішеннями Придніпровського районного суду м. Черкаси у справах №711/8902/17 та №711/6448/18 суму коштів, набув її частину без достатньої правової підстави, адже вона повинна була бути сплачена його податковим агентом в дохід держави, а враховуючи, що позивачем сплачені всі необхідні податки та збори, то вони підлягають стягненню із відповідача на користь позивача. Крім того, відповідно до ст. 141 ЦПК України, необхідно із відповідача стягнути на користь позивача сплачений при подачі позову судовий збір в сумі 2270 грн. 00 коп. (платіжне доручення №136439 від 30.07.2021). На підставі викладеного та

Outcome: approved