Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

В січні 2021 року [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області, [PERSON] , [PERSON] про скасування рішення Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 25 жовтня 2019 року №20 п.2/37/VІІ, рішення Старокостянтинівської міської ради Хмельницької області від 03 липня 2020 року №10 п.13/41/VІІ, визнання недійсним договору купівлі-продажу №1422 від 10 вересня 2020 року земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:06:018:0149 площею 0.07 га, укладеного [PERSON] з [PERSON] , про скасування запису про право власності №38123958 на земельну ділянку з кадастровим номером 6810800000:06:018:0149, скасування запису про право власності №37818468 на земельну ділянку з кадастровим номером 6810800000:06:018:0149, скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:06:018:0149 площею 0.07 га, скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 6810800000:06:018:0148 площею 0.03 га. В обґрунтування заявленого позову [PERSON] , [PERSON] вказують, що вказаними рішеннями Старокостянтинівської міської ради незаконно поділено земельну ділянку площею 0.10 га на дві земельні ділянки площею 0.07 га та 0.03 га, з яких передано у власність [PERSON] земельну ділянку площею 0.07 га за адресою [ADDRESS] , так як порушено їх право на земельну ділянку площею 0.14 га за адресою [ADDRESS] , яка перебуває у їх спільному користування, тому що з ними, як суміжними землекористувачами, не погоджено схему земельної ділянки сформованої на підставі технічної документації із землеустрою щодо поділу земельної ділянки, а також що [PERSON] не мав права на земельну ділянку площею 0.07 га., так як спір щодо користування земельною ділянкою загальною площею 0.21 га триває до цього часу. Договір купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.07 га укладений між [PERSON] та [PERSON] є незаконним, оскільки [PERSON] незаконно отримав у власність зазначену земельну ділянку. В судовому засіданні представник позивачів адвокат Вонсович М.М. підтримав позовні вимоги у повному обсязі, просив позов задовольнити, з вищенаведених підстав. Представник відповідача - Старокостянтинівської міської ради Тарасюк В.Я. та представник відповідачів [PERSON] , [PERSON] - адвокат Віхерко Н. проти позову заперечили з підстав недоведеності порушення права позивачів по справі та відсутністю доказів і просять у позові відмовити. Заслухавши учасників справи, дослідивши надані докази, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позов слід відмовити з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] належить житловий будинок за адресою [ADDRESS] . [PERSON] належала 43/100 частка житлового будинку за адресою [ADDRESS] , яку в подальшому було виділено в окреме домоволодіння та присвоєно адресу [ADDRESS] і зазначенні житлові будинки розташовані на земельній ділянці площею 0.21 га, яка перебувала в спільному користуванні [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Рішенням Старокостянтинівської міської ради №272 від 14.06.2012 року виділено у самостійний об`єкт землекористування земельну ділянку площею 1000 кв.м. за адресою [ADDRESS] , якій в подальшому присвоєно кадастровий номер 6810800000:06:018:0125. Рішенням Хмельницького апеляційного суду від 05 лютого 2015 року справа №683/2496/14-ц провадження №22-ц/792/97/15 визнано недійсним п.6 рішення виконавчого комітету Старокостянтинівської міської ради №272 від 14.06.2012 року про видалення в самостійний об`єкт землекористування земельної ділянки площею 1000 кв.м за адресою [ADDRESS] та встановлено, що [PERSON] , [PERSON] зберігають право користування земельною ділянкою площею 0.14 га - по 0.07 га кожному, і [PERSON] зберігає право користування земельною ділянкою площею 0.07 га. Рішенням Старокостянтинівської міської ради від 03 липня 2020 року №10 п.1341/VІІ затверджено технічну документацію із землеустрою щодо поділу розташованої по [ADDRESS] земельної ділянки площею 1000 кв.м кадастровий номер 6810800000:06:018:0125 на дві земельні ділянки площею 700 кв.м кадастровий номер 6810800000:06:018:0149 та площею 300 кв.м кадастровий номер 6810800000:06:018:0148 і передано безкоштовно у власність [PERSON] земельну ділянку площею 700 кв.м за адресою [ADDRESS] , а земельну ділянку площею 300 кв.м залишено у віданні міської ради. Встановлено, що [PERSON] належну йому земельну ділянку кадастровий номер 6810800000:06:018:0149 площею 700 кв.м за адресою [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 10.09.2020 року відчужив [PERSON] . Відповідно до ст.12 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин на території сіл, селищ, міст належить: а) розпорядження землями територіальних громад; б) передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу. Згідно з ч.1 ст.116 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом, або за результатами аукціону. Частинами 6, 7, 10 ст.118 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) визначено, що громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду. Статтею 125 ЗК України встановлено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Таким чином суд дійшов висновку, що Старокостянтинівською міською радою при передачі земельної ділянки площею 700 кв.м. за адреосю [ADDRESS] [PERSON] дотримано норми чинного законодавства. Посилання представника позивачів на те, що схема земельної ділянки, сформованої на підставі технічної документації щодо поділу земельної ділянки, не погоджена із суміжними землекористувачами не заслуговує уваги, з наступних підстав. Так, відповідно до ст.198 ЗК України складовою кадастрових зйомок є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Однак це не означає, що у разі відмови суміжного землекористувача або землевласника від підписання відповідного акту погодження меж потрібно вважати, що погодження меж не відбулося. Такий висновок зробила Велика Палата Верховного Суду по справі № 545/1149/17. Стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні технічної документації є допоміжною. Підписання акту погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Аналогічні правові висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 20 березня 2019 року у справах №350/67/15 провадження №14-652цс18, №514/1571/14-ц провадження №14-552цс18 від 12 лютого 2020 року у справі №545/1149/17. Відповідно до ч.1 ст.116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Згідно із ч.1 ст.155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України). Відповідно до положень ч.3 ст.12, ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною шостою статті 81 ЦПК України передбачено, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч.1 ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (ст. 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України). Частиною першою статті 89 ЦПК України визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Позивачі, стверджуючи, що оскаржувані рішення суду порушують їх права, разом з тим не вказують які саме їх права порушено і яким чином. При цьому, судом не приймаються до уваги надані позивачами докази, оскільки вони не підтверджують порушення саме їх прав. Звертаючись до суду з позовом та обираючи спосіб захисту своїх інтересів, позивачі оспорюють саме рішення Старокостянтинівської міської ради про поділ земельної ділянки та передачу земельної ділянки у власність [PERSON] , не заявляючи вимог про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою, яка перебуває у їх користуванні. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа також має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відтак зазначена норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорене право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспоренні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Отже, порушення, невизнання або оспорення суб`єктивного права є підставою для звернення особи за захистом свого права із застосуванням відповідного способу захисту. Захист цивільних прав - це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. У розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь-яке право особи, а саме порушене, невизнане або оспорюване. Звертаючись до суду з позовом, особа повинна довести як те, що її права були дійсно порушеними, так і особу, яка їх порушила. Позивачі не довели факт порушення їх прав, як користувачів земельної ділянки загальною площею 0.14 га, у зв`язку з передачею [PERSON] земельної ділянки площею 0.07 га, що було їх процесуальним обов`язком відповідно до положень статей 12, 81 ЦПК України. Крім того, згідно зі ст.21 ЦК України суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Частинами першою та десятою статті 59 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлено, що рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Акти органів та посадових осіб місцевого самоврядування з мотивів їхньої невідповідності Конституції або законам України визнаються незаконними в судовому порядку. Акт державного чи іншого органу - це юридична форма рішень цих органів, тобто офіційний письмовий документ, який породжує певні правові наслідки, спрямований на регулювання тих чи інших суспільних відносин і має обов`язковий характер для суб`єктів цих відносин. Підставами для визнання акта недійсним є невідповідність його вимогам чинного законодавства та/або визначеній законом компетенції органу, який видав цей акт. Обов`язковою умовою визнання акта недійсним є також порушення у зв`язку з прийняттям відповідного акта прав та охоронюваних законом інтересів підприємства чи організації. Відповідно до ч.1 ст.393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади АР Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає закону і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується. Судом не встановлено невідповідність вимогам чинного законодавства рішень Старокостянтинівської міської ради від 25 жовтня 2019 року №20 п.2/37/VІІ та від 03 липня 2020 року №10 п.13/41/VІІ. Зазначенні рішення відповідають закону і не порушують прав позивачів. Також, не підлягає задоволенню позовна вимога про визнання недійсним договору купівлі-продажу земельної ділянки площею 0.07 га [PERSON] , оскільки даний договір не був предметом дослідження в суді. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed