Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

20 грудня 2021 року позивачка звернулася в суд із позовом до [PERSON] про визнання майна спільною власністю подружжя та його поділ. Позовні вимоги мотивовані тим, що позивач з 11.03.2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] . Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 20.12.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Позивачка зазначила, що під час перебування у шлюбі позивач мав кошти на депозитному рахунку в КБ «Приватбанк», тобто на його рахунках знаходилися спільні кошти подружжя, які підлягають поділу у зв`язку із розірванням шлюбу. Кошти накопичували для придбання більшого, ніж було у подружжя в наявності, житла. Рахунки було відкрито на ім`я відповідача. Після розірвання шлюбу позивачка неодноразово зверталася до відповідача та пропонувала добровільно поділити вказані кошти, але відповідач на такі пропозиції позивачці відмовив. Фактично, коштами розпорядився самостійно шляхом зняття з рахунків та передачі його сестрі з метою подальшого придбання нерухомого майна. \~В подальшому повідомив її про намір продати належне йому житло з метою уникнення реалізації в примусовому порядку. Просила визнати за [PERSON] право власності на Ѕ частину коштів, що були розміщені на рахунках [PERSON] у АТ КБ «Приватбанк» з 11.03.2010 року по 20.12.2018 рік. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] суму коштів, що дорівнює Ѕ частини коштів, що були розміщені в АТ КБ «Приватбанк» з 11.03.2010 року по 20.12.2018 рік, стягнути з відповідача судові витрати. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 23.12.2021 року відкрито провадження в справі у порядку спрощеного позовного провадження, витребувано в АТ КБ «Приватбанк» відомості про рух коштів на рахунках [PERSON] за період з 11.03.2010 року по 20.12.2018 рік. Ухвалою Соснівського районного суду м. Черкаси від 02.02.2022 року за клопотанням відповідача до розгляду у справі у якості третьої особи залучено Службу у справах дітей Черкаської міської ради. Відповідач 01.02.2022 року скерував до суду відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначив, що дійсно в період березня 2010 року по грудень 2018 рік проживав однією сім`єю з позивачкою та мали на утриманні двох неповнолітніх дітей. Маючи незначні доходи, разом з позивачкою всі кошти витрачали на забезпечення потреб дітей у харчуванні, одязі, оплати за садочок, комунальних платежів. З огляду на це, посилання позивачки на наявність можливості накопичувати значні кошти на депозитних рахунках не відповідає дійсності. 20.12.2018 року шлюб між позивачкою та відповідачем розірваний, малолітні діти залишились проживати з відповідачем. Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 12.11.2020 року з [PERSON] стягнуто аліменти на утримання дітей на користі [PERSON] в розмірі 1/3 частин всіх видів доходів. Відповідно до довідки розрахунку заборгованості по аліментах, яка складає 45\~626 грн. Зазначив, що спільного побуту з позивачем не веде з 2018 року. Отже, вимога позивачки заявлена з пропущенням загального строку позовної давності, який складає три роки. За таких обставин, позивачкою не доведена наявність у позивача грошових заощаджень та відкритих депозитних рахунків, та не зазначено поважних причин пропуску строку позовної давності щодо поділу майна подружжя. В судовому засіданні позивачка підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Зазначила, що поділу підлягають кошти, а також у випадку їх відсутності квартира, яка була придбана за рахунок вказаних коштів, у тому числі нерухомість може бути оформлена на третю особу. Відповідач заперечував проти позову з мотивів, наведених у відзиві. Представник третьої особи Служби у справах дітей Черкаської міської ради - Молчанович Н.О. заперечувала проти задоволення позову, зазначила, що відповідач має на своєму утриманні двох малолітніх дітей, позивачка аліменти не сплачує, життям дітей не цікавиться, натомість необґрунтовано вимагає частину майна. Суд заслухавши учасників справи, дослідивши матеріали справи, оцінивши докази в їх сукупності приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Згідно з ч.1ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно зі ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що позивачка з 11.03.2010 року перебувала з відповідачем у зареєстрованому шлюбі. Від шлюбу мають двох неповнолітніх дітей: доньку - [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] . Рішенням Соснівського районного суду м.Черкаси від 20.12.2018 року шлюб між сторонами було розірвано. Зазначеним рішенням встановлено, що сторони сімейних та подружніх стосунків не підтримують. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту (ч.1 ст. 61 СК України). Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентується ст. 63 СК України, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя. Згідно ст. 65 СК України, дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Право подружжя на поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, закріплено у ст. 69 СК України. Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а в разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч. 1, 2 ст. 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (ч. 2 ст. 364 ЦК України). Таким чином до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. Відповідно до пунктів 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України N 11 від 21 грудня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (ст. ст. 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Конструкція норми ст. 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. З матеріалів справи вбачається, що ухвалою Соснівського районного суду від 23.12.2021 року витребувано в АТ КБ «Приватбанк» відомості про рух коштів на рахунках [PERSON] за період з 11.03.2010 року по 20.12.2018 рік. Згідно даних щодо інформації про депозити [PERSON] за період з 11.03.2010 року по 20.12.2018 рік станом на 09.01.2022 рік, відповідач мав депозити за період з 2010 по грудень 2012 року на загальну суму 48\~000 гривень. Тобто, в період спільного проживання з позивачем у відповідача були наявні кошти на депозитних рахунках у вказаному розмірі. Проте, станом на час припинення ведення спільного господарства - грудень 2018 року, кошти на депозитних рахунках АТ КБ «Приватбанк» у [PERSON] , відсутні. Таким чином, як вбачається з інформації по депозитам [PERSON] , вказані грошові кошти, які перебували на депозитних рахунках відповідача в період 2010-2012 рік, вибули із його власності ще під час перебування його у шлюбі з позивачкою в порядку ст.65 СК України. У постанові від 03 жовтня 2018 року Верховний Суд при розгляді справи № 761/3136/16-ц дійшов висновку, що укладення одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном без згоди другого з подружжя може бути підставою для визнання такого договору недійсним лише в тому разі, якщо судом буде встановлено, що той з подружжя, який уклав договір щодо спільного майна, та третя особа - контрагент за таким договором діяли недобросовісно, зокрема, що третя особа знала чи за обставинами справи не могла не знати про те, що майно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, і що той з подружжя, який укладає договір, не отримав згоди на це другого з подружжя. Проте, доказів того, що позивачкою оспорювались дії щодо розпорядження коштів, які знаходились на депозитних рахунках відповідача в період 2010-2012 рік, в тому числі в межах строку позовної давності, який складає три роки, в матеріалах справи, відсутні. Так, п. 6 ст. 3 ЦК України до засад цивільного законодавства віднесено, серед іншого, добросовісність. Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦК України та ч. 2 ст. 65 СК України при укладенні одним із подружжя договору щодо розпорядження спільним майном вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Відповідно до ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно з ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, визначеного ст. 13 ЦПК України, відповідно до якої суд розглядає справу лише в межах заявлених сторонами вимог і лише на підставі поданих ними доказів, оскільки позивачем не заявлено інших позовних вимог, зокрема вимоги про поділ нерухомого майна, яке було придбане відповідачем в період шлюбу, в тому числі на користь інших осіб та такі вимоги не підтверджені належними та допустимими доказами. Таким чином, на основі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які посилаються сторони, як на підставу своїх вимог та заперечень підтверджених доказами, перевірених в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, а також достатність, взаємозв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, враховуючи, що суд прийшов до висновку про відмову в задоволенні позовів, то зі сторін не підлягають стягненню понесені ними судові витрати.

Outcome: dismissed