Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Позивач Акціонерне товариство Комерційний Банк «Приватбанк» (далі по тексту - АТ КБ «Приватбанк») через свого представника Безменко М.Є. звернулося до суду з позовом до [PERSON] , в якому просить у рахунок погашення заборгованості, яка виникла за кредитним договором №E/V072165 від 26.12.2007 у сумі 12113,85 євро, звернути стягнення на предмет іпотеки, а саме на: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 84,40 кв.м., житловою площею 52,20 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] - шляхом продажу вказаного предмету іпотеки на прилюдних торгах. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 26.12.2007 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] було укладено кредитний договір № №E/V072165 відповідно до умов якого, банк надав [PERSON] кредит у розмірі 6000 євро строком до 20.12.2011 із сплатою 15,00 % річних, а позичальник зобов`язався належним чином використати та повернути банку суму отриманого кредиту, а також сплатити відсотки за користування кредитом, комісії згідно умов договору та тарифів кредитора та виконати всі інші зобов`язання в порядку та строки визначені кредитним договором. Надання кредитних коштів проводилося згідно вимог п. 2.1.2. Кредитного договору шляхом видачі готівки через касу (перерахування на рахунок позичальника) в межах суми, зазначеної в п.1.2. даного договору, за умови виконання позичальником зобов`язань передбачених п.2.2.10 кредитного договору. Крім того, у рахунок забезпечення зобов`язання за вищевказаним кредитним договором 26.12.2007 між [PERSON] та банком було укладено Договір іпотеки, відповідно до умов якого остання надала в іпотеку нерухоме майно, а саме: житловий будинок з господарськими будівлями і спорудами, загальною площею 84,40 кв.м., житловою площею 52,20 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] . В свою чергу, [PERSON] взяті на себе зобов`язання не виконала належним чином, внаслідок чого станом на 01.09.2021 у неї утворилася заборгованість в розмірі 12113,85 євро, що за курсом 31,83 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.09.2021 складає 385583,85 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 1817,21 євро, заборгованості по процентам за користування кредитом - 3513,20 євро, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 6783,44 євро. З метою досудового врегулювання спірних правовідносин, враховуючи приписи статті 40 Закону України «Про іпотеку» позивачем на адресу відповідача було направлено письмову вимогу про добровільне звільнення будинку, яка останньою була проігнорована, у зв`язку із чим позивач звернувся до суду за захистом своїх прав. В судове засідання представник позивача Поліщук Т.В. не з`явилася, до суду подала заяву, в якій позовні вимоги підтримала в повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав зазначених у позовній заяві. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечувала. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася, як вбачається з повідомлень про вручення поштових відправлень, вона була завчасно та належним чином повідомлена про дату, час та місце розгляду справи, однак в судове засідання не з`явилася та не повідомила суд про причини неявки. Враховуючи наведене, суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при проведенні заочного розгляду справи, що відповідає положенням ст. 280 ЦПК України. Суд, врахувавши заяву представника позивача, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, встановив наступні обставини і відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ст. ст. 526, 530 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, у встановлений строк. Згідно ст. 536 цього Кодексу за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Судом встановлено, що відповідно до укладеного 26.12.2007 між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] кредитного договору №E/V072165 банк надав [PERSON] кредит у розмірі 6000 євро строком до 20.12.2011 із сплатою 15,00 % річних на умовах повернення кредиту згідно з Графіком погашення кредиту (а.с.13-16). Суд враховує наявність у позивача банківської ліцензії № 22 на право здійснювати банківські операції, визначені частиною першою та пунктами 5-11 частини другої статті 47 Закону України «Про банки і банківську діяльність» (а.с.26). З метою забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором між АТ КБ «Приватбанк» та [PERSON] 26.12.2007 було укладено договір іпотеки № E/V072165 (а.с.18-20). Обумовлена сторонами договору ціна предмету іпотеки дорівнює 47989 грн. Згідно п.7.1. зазначеного договору предметом іпотеки є житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] , житловою площею 52,20 кв.м., загальною площею 84,40 кв.м., зазначений в інвентарній справі під літ. А, вбиральня під літ. Б, криниця під літ. К, огорожа №1-3. Право власності іпотекодавця на житловий будинок з господарськими спорудами підтверджено свідоцтвом про право власності на нерухоме майно, виданим виконкомом Веренчанської сільської ради 12.10.2006 і зареєстрованим в Заставнівському РБТІ 12.10.2006 в реєстрову книгу №5, стр. №201, реєстровий №646, за реєстраційним номером №16358642 (а.с.18, зворотній бік а.с.18). Як встановлено судом, позивач виконав свої зобов`язання за кредитним договором належним чином, а позичальник та іпотекодавець порушила виконання зобов`язання. Згідно розрахунку заборгованості за кредитним договором №E/V072165 від 26.12.2007 внаслідок невиконання зобов`язань станом на 01.09.2021 утворилася заборгованість в розмірі 12113,85 євро, що за курсом 31,83 відповідно до службового розпорядження НБУ від 01.09.2021 складає 385583,85 грн., яка складається із заборгованості за кредитом в розмірі 1817,21 євро, заборгованості по процентам за користування кредитом - 3513,20 євро, пені за несвоєчасність виконання зобов`язань за договором - 6783,44 євро (а.с. 7- 9). Встановлено, що умовами укладеного між сторонами Договору іпотеки від 26.12.2007 обумовлено право позивача на звернення стягнення на предмет іпотеки (а.с.19). Зокрема, п.п. 17.10 Договору іпотеки визначає право Іпотекодержателя у разі невиконання Іпотекодавцем зобов`язань за цим або за Кредитним договором право задовольнити за рахунок предмету іпотеки свої вимоги в повному обсязі, що визначаються на момент фактичного задоволення, включаючи проценти, винагороди та інші платежі, відшкодування збитків, неустойки, витрати на утримання майна, а також на здійснення забезпечених іпотекою вимог. Пунктом 23. Договору Іпотеки передбачена можливість звернення стягнення на предмет іпотеки Іпотекодержателем на підставі рішення суду, або на підставі виконавчого напису нотаріуса або згідно із застереженням про задоволення вимог Іпотекодержателя, що містяться в цьому договорі. Так, згідно із ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. У відповідності до ст. 572 Цивільного кодексу України в силу застави кредитор (заставодержатель) має право у разі невиконання боржником (заставодавцем) зобов`язання, забезпеченого заставою, одержати задоволення за рахунок заставленого майна переважно перед іншими кредиторами цього боржника, якщо інше не встановлено законом (право застави). Положеннями ч. 1 ст. 574 Цивільного кодексу України встановлено, що застава виникає на підставі договору, закону або рішення суду. Так, згідно ст. 575 ЦК України іпотекою є застава нерухомого майна, що залишається у володінні заставодавця або третьої особи. Статтею 3 Закону України «Про іпотеку» встановлено, що іпотека виникає на підставі договору, закону або рішення суду. До іпотеки, яка виникає на підставі закону або рішення суду, застосовуються правила щодо іпотеки, яка виникає на підставі договору, якщо інше не встановлено законом. У разі порушення боржником основного зобов`язання відповідно до іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити забезпечені нею вимоги за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими особами, права чи вимоги яких на передане в іпотеку нерухоме майно зареєстровані після державної реєстрації іпотеки. За рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання (ст. 7 Закону України «Про іпотеку»). Згідно ч.ч. 1, 3 ст. 33 Закону 898-ІV у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. Право іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлено Конституцією України та ст.35 ЗУ «Про іпотеку». Право іпотекодержателя звернутись у будь-який час за захистом своїх порушених прав до суду у встановленому законом порядку встановлено Конституцією України та ст.35 ЗУ «Про іпотеку». Порядок реалізації предмета іпотеки за рішенням суду, у разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки, визначений положеннями ст.ст.39, 41 ЗУ «Про іпотеку», якими передбачено, що в разі задоволення судом позову про звернення стягнення на предмет іпотеки у рішенні суду зазначаються: загальний розмір вимог та всі його складові, що підлягають сплаті іпотекодержателю з вартості предмета іпотеки; опис нерухомого майна, за рахунок якого підлягають задоволенню вимоги іпотекодержателя; заходи щодо забезпечення збереження предмета іпотеки або передачі його в управління на період до його реалізації, якщо такі необхідні; спосіб реалізації предмета іпотеки шляхом проведення прилюдних торгів або застосування процедури продажу, встановленої статтею 38 цього Закону; пріоритет та розмір вимог інших кредиторів, які підлягають задоволенню з вартості предмета іпотеки; початкова ціна предмета іпотеки для його подальшої реалізації. Відповідно до ч. 3 ст. 47 Конституції України позбавити громадянина житла можна лише на підставі закону та рішення суду. Згідно ч. 1 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців за винятком наймачів та членів їх сімей. Відповідно до ч.1, 2 ст 109 ЖК України виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самовільно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначене в рішенні суду. Постановою Верховного суду України від 03.02.2016 року по цивільній справі №6-2947цс15 міститься правовий висновок, відповідно до якого вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст. 40 ЗУ «Про іпотеку». Відповідно до абз. 3 п. 43 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ №5 від 30.03.2012 року примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду тільки за певних умов: якщо мешканці добровільно не звільнили житловий будинок чи житлове приміщення, на яке звернуто стягнення як на предмет іпотеки, протягом одного місяця з дня отримання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника або в інший погоджений сторонами строк. Відповідно до ч. 9. Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 30 березня 2012 року N 5 Про практику застосування судами законодавства при вирішенні спорів, що виникають із кредитних правовідносин право вибору способу судового захисту, передбаченого законом або договором (дострокове стягнення кредиту, стягнення заборгованості, у тому числі шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки/застави, одночасне заявлення відповідних вимог у разі, якщо позичальник є відмінною від особи іпотекодавця (майновий поручитель), одночасне заявлення вимог про стягнення заборгованості з позичальника з вимогами про стягнення заборгованості шляхом звернення стягнення на предмет застави/іпотеки, належні іпотекодавцю, який не є позичальником, розірвання кредитного договору, набуття права власності на предмет іпотеки тощо) належить виключно позивачеві (частина перша статті 20 ЦК, статті 3 і 4 ЦПК). Відповідно до п.26 постанови КМУ №207 від 02.03.2016 року «Про затвердження Правил реєстрації місця проживання» та Порядку передачі органами реєстрації інформації до Єдиного державного демографічного реєстру зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про зняття з реєстрації місця проживання особи, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19) зазначено, що «загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК УРСР, застосовується в разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» та у частині третій статті 109 ЖК України процедури, в разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги». Отож, встановлено, що 02.09.2021 АТ КБ «Приватбанк» з метою досудового врегулювання спірних правовідносин, враховуючи приписи ст.40 ЗУ «Про іпотеку» надіслав на адресу відповідачки [PERSON] письмову вимогу про добровільне звільнення будинку (а.с.11). Відправлення відповідачки даної вимоги підтверджується копією реєстру 080921-1 та копією фіскального чеку (а.с.12). Зі змісту зазначених норм убачається, що вимога письмового попередження про добровільне звільнення житлового приміщення стосується лише такого способу звернення стягнення на предмет іпотеки, як позасудове врегулювання на підставі договору, і не застосовується в порядку звернення стягнення за рішенням суду. Задоволення позову про виселення мешканців з переданого в іпотеку житлового приміщення не залежить від дотримання іпотекодержателем ч.2 ст.40 Закону України «Про іпотеку». З урахуванням ч.2 ст.39 цього Закону відповідне рішення може бути прийнято судом (за заявою іпотеко держателя) одночасно з прийняттям рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки. Такі правові висновки узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду України, висловленою у постанові від 09.09.2015 року справа № 6-455цс15. Відповідно до частини другої статті 109 ЖК України громадянам, яких виселяють із жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при звернення стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Таким чином, основною обставиною, яку слід з`ясувати при розгляді цієї справи є те, чи придбано житловий будинок, який став предметом іпотеки, за кредитні кошти, чи ні. Саме від цього залежить можливість виселення відповідача з іпотечного житла з наданням чи без надання іншого жилого приміщення. Аналогічна правова позиція викладена в Постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі №753/12729/15-ц та у Постановах Верховного Суду від 24 червня 2020року у справі №139/839/19, від 21 грудня 2020 року у справі №724/1488/19, від 19 травня 2021 року у справі № 759/11260/18. Як вбачається з матеріалів справи, відповідно до п. 7 Договору іпотеки від 26.12.2007 предметом іпотеки є житловий будинок з належними до нього господарськими будівлями, який розташований в [ADDRESS] , загальною площею 84,40 кв.м., яка належить іпотекодавцю на праві приватної власності на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно виданого виконкомом Веренчанської сільської ради 12.10.2006, зареєстрованого за іпотекодавцем в Заставнівському РБТІ за реєстровим номером №646. Отже, судом установлено, що в іпотеку передано житловий будинок, який є власністю [PERSON] , який набуто до отримання кредитних коштів. Крім того, судом встановлено, що відповідно до довідки виданої Веренчанською сільською радою №325 від 26.04.2022 у житловому будинку, який знаходиться в [ADDRESS] , зареєстровані: [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] (а.с.75). Суд вважає, що відповідачка не виконала вимоги досудової вимоги, заборгованість не гасить, добровільно не звільнила житлове приміщення, а тому вона та особи, які зареєстровані у даному житловому будинку, підлягають примусовому виселенню з даного житлового будинку. Задоволення позову кредитора про звернення стягнення на предмет іпотеки/застави не є перешкодою для пред`явлення позову про стягнення заборгованості з поручителя за тим самим договором кредиту у разі, якщо на час розгляду справи заборгованість за кредитом не погашена. Тому зважаючи на викладене суд приходить до висновку, що в АТ КБ «Приватбанк» достатньо підстав встановити спосіб реалізації нерухомого майна предмета іпотеки за договором іпотеки від 26.12.2007, посвідченим нотаріально та зареєстрованим за №4747, шляхом проведення прилюдних торгів, у межах процедури виконавчого провадження, передбаченої Законом України «Про виконавче провадження», встановивши початкову ціну предмета іпотеки на рівні, не нижчому за звичайні ціни на цей вид майна, на підставі оцінки, яка буде проведена суб`єктом оціночної діяльності в межах процедури виконавчого провадження. Разом із тим, слід зазначити, що 03.06.2014 набув чинності Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», пунктом 1 якого передбачено, що протягом дії цього Закону не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно із статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно із статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що: - таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно; - таке нерухоме житлове майно придбавалося за кредитні кошти і при цьому умовами кредитного договору передбачена заборона реєстрації місця проживання позичальника або майнового поручителя за адресою знаходження нерухомого житлового майна, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності немає іншого нерухомого житлового майна; - загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. метрів для квартири та 250 кв. метрів для житлового будинку. Відповідно до пункту 2 частини першої статті 263 ЦК України, поняття «мораторій» у цивільному законодавстві визначається як відстрочення виконання зобов`язання, що повною мірою відповідає лексичному значенню цього слова, яке розкривається в тлумачному словнику української мови. Отже, мораторій є відстроченням виконання зобов`язання, а не звільнення від його виконання. Відтак мораторій на стягнення майна, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті, установлений Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», не позбавляє кредитора права на звернення стягнення на предмет іпотеки (застави) у випадку невиконання боржником зобов`язань за договором, а лише тимчасово забороняє примусово стягувати (відчужувати без згоди власника) зазначене майно. Рішення судів про звернення стягнення на предмет іпотеки, ухвалені до і після прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» залишаються в силі, а їх виконання зупиняється до вдосконалення механізму, передбаченого статтею 3 цього Закону. Крім того, згідно зі статтею 4 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм. З огляду на те, що вказаний Закон не зупиняє дії решти нормативно-правових актів, що регулюють забезпечення зобов`язань, то й не може бути мотивом для відмови в позові, а є лише правовою підставою, що унеможливлює вжиття органами і посадовими особами, які здійснюють примусове виконання рішень про звернення стягнення на предмет іпотеки та провадять конкретні виконавчі дії, заходів, спрямованих на примусове виконання таких рішень стосовно окремої категорії боржників чи іпотекодавців, які підпадають під дію положень цього Закону на період його чинності. Рішення ж суду в частині звернення стягнення на предмет іпотеки на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не підлягає виконанню. Разом з тим Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» не є підставою для відмови в захисті порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів кредиторів. Вказана правова позиція висловлена Верховним Судом України в Постанові від 23 вересня 2015 року, Постанові Верховного Суду України у справі № 6-1196 цс15 та Постанові Верховного Суду України від 10 червня 2015 року у справі № 6-2096цс16. Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції та зважаючи на те, що житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , виступає як забезпечення зобов`язань за кредитом, його площа не перевищує 250 кв.м., а також те, що вказаний будинок, згідно відомостей, які містяться в матеріалах справи, є єдиним майном, яке перебуває у відповідача на праві власності та використовується ним, як місце постійного проживання, суд вважає за необхідне відстрочити виконання рішення суду на час дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». З огляду на наведене, з урахуванням тієї обставини, що позивач звертався до відповідача з вимогою звільнити житлове приміщення та намагався врегулювати питання в позасудовому порядку, проте відповідач вимогу про виселення залишив без уваги, суд приходить до висновку про наявність у позивача правових підстав для звернення до суду із вимогою про звернення стягнення на предмет іпотеки згідно з договором іпотеки № №E/V072165 від 26.12.2007. Вимогами ч. 1 ст. 141 ЦПК України передбачено, що стороні, на користь якої ухвалено рішення, суд присуджує з другої сторони понесені нею і документально підтверджені судові витрати, тому судовий збір покладається на відповідача. Згідно ч. 4, 5 ст.268 ЦПК України у разі неявки всіх учасників справи в судове засідання, яким завершено розгляд справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Оскільки в судове засідання, призначене на 10:00 годину 31.05.2022, учасники справи не з`явилися, а повне судове рішення складено (в межах строку, встановленого ч.6 ст.259 ЦПК України) 06.06.2022, то датою ухвалення даного судового рішення є 06.06.2022. На підставі викладеного,

Outcome: approved