Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

26 травня 2021 року заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури в інтересах Дніпровської міської ради звернувся з позовом до [PERSON] про знесення самочинного збудованого нерухомого майна та скасування державної реєстрації права власності. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 31 травня 2021 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито загальне позовне провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 лютого 2022 року [PERSON] у задоволенні заяви про закриття провадження було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 15 квітня 2022 року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 травня 2022 року у задоволенні заяви про проведення судового засідання в режимі відеоконференції представникові відповідача було відмовлено. Позивач у своєму позові та відповіді на відзив посилався на те, що 20 листопада 2020 року державним реєстратором виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучковою Т.Ф. на підставі рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради від 23 лютого 2003 року «Про дозвіл на розміщення торгівельного павільйону по [ADDRESS] » було зареєстровано право приватної власності [PERSON] на нежитлову будівлю магазин, площею 130,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , реєстраційний номер нерухомого майна 2230264112101. Зазначений документ не має статусу правовстановлюючого документу та не може бути підставою для виникнення права власності на нерухоме майно. З листа адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради від 09 лютого 2021 року було встановлено, що рішення від 23 лютого 2002 року виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради не ухвалювалося. Відомостей про надання у користування та реєстрацію дозвільних документів [PERSON] у зв`язку із будівництвом об`єкта нерухомого майна, площею 130,9 кв.м., який розташований за адресою: [ADDRESS] , не виявлено. Відповідно до інформації управління ДАБК Дніпровської міської ради від 29 січня 2021 року, адреса: [ADDRESS] , жодному об`єкту на території міста не надавалися, відповідні розпорядчі документи про присвоєння або зміну вказаної адреси відсутні, паспорти прив`язки тимчасових споруд не оформлювалися, містобудівні умови та обмеження для проектування та будівництва не надавалися. Дніпровською міської радою у листі від 24 лютого 2021 року зазначено, що земельна ділянка за адресою: [ADDRESS] , у користування [PERSON] не надавалася. При цьому, попри те, що про самовільне зайняття спірної земельної ділянки Дніпровській міській раді та її виконавчим органам з січня 2021 року відомо, жодних заходів до припинення її незаконного використання нею вжито не було, претензійно-позовну роботу, спрямовану на звільнення самовільно зайнятої земельної ділянки шляхом знесення самочинно збудованого нерухомого майна та демонтажу тимчасових споруд, не здійснено, тому звернення прокурора фактично спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання, у зв`язку з чим заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури звертається до суду з позовом. Згідно з даними з Публічної кадастрової карти України та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно відомості про реєстрацію речових прав на земельну ділянку відсутні. Таким чином, спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, не наданих у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу її в оренду [PERSON] не ухвалювалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилася. Документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за [PERSON] на спірну земельну ділянку відсутні, так само як і відсутні будь-які документи на підтвердження надання Дніпровською міської радою дозволу на використання земельної ділянки, будь-які угоди про таке використання не укладалися, тому відсутні правові підстави зайняття [PERSON] земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . Створення об`єкту нерухомого майна на земельній ділянці, фактичні обставини, правовий режим об`єкта будівництва як самочинного не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку. Посилання відповідача у відзиві про розгляд даного спору в порядку адміністративного судочинства не відповідає вимогам закону, оскільки постанова Верховного Суду, на яку вона посилається, стосується позову прокурора в інтересах ДАБІ у Полтавській області, а висновок взято з контексту. Також прокурор звернувся в інтересах держави в особі Ради для захисту права комунальної власності територіальної громади на землю, яка як власник земельної ділянки не ухвалювала рішення про надання її в оренду з цільовим призначенням, що дозволяє здійснювати будівництво. Верховний Суд зазначив у своїй постанові, що даний спір не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства та є приватноправовим спором. Єдиною підставою для громадян і юридичних осіб набуття права користування земельною ділянкою із земель державної чи комунальної власності є рішення органів виконавчої влади або місцевого самоврядування в межах їх повноважень. Оскільки об`єкт нерухомості збудований за відсутності будь-яких дозвільних документів, земельна ділянка для його будівництва не виділялася та не може бути виділена на теперішній час, Дніпровська міська рада наділена правом звернутися до суду за захистом порушених прав власника земельної ділянки та знесення самочинно збудованого майна. Наявність зареєстрованого права власності перешкоджає належному володінню, розпорядженню та користуванню майном комунальної власності. Державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відбулася за відсутності правових підстав та порушує встановлений порядок здійснення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого, тому підлягає скасуванню з одночасним припиненням речових прав відповідача на спірний об`єкт нерухомого майна. Просив суд зобов`язати [PERSON] знести самочинно збудоване нерухоме майно нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , здійснену на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучкової Т.Ф. від 24 листопада 2020 року (індексний номер 55317931) номер запису про право власності 39349983, з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на об`єкт нерухомого майна реєстраційний номер 2230264112101, стягнути з відповідача сплачений судовий збір. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві зазначила, що позивач не має повноважень для звернення до суду з позовом про знесення самочинно збудованого нерухомого майна, а сам спір підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства. Позивачем не доведено належними доказами порушення [PERSON] норм містобудівних норм, що унеможливлює твердження про самочинність зведених будівель. Державна реєстрація прав не є підставою набуття права власності, а є лише засвідченням державою вже набутого особою права. Питання про прийняття, чи неприйняття Ленінською районною у м. Дніпропетровську радою рішення № 133 від 23 лютого 2003 року не було предметом дослідження, з позовом про його визнання недійсним позивач не звертався, тому вважає, що позивачем не спростовано правомірність набуття відповідачем права власності на об`єкт нерухомого майна. Пред`явлення такого позову прокурором не відповідає критерію правомірності втручання у право особи на мирне володіння майном. У зв`язку з тим, що відповідач не була обізнана про провадження, судових повідомлень не отримувала, повідомлення про розгляд справи надійшло лише 06 січня 2022 року через за стосунок «Дія» 06 січня 2022 року, 10 січня 2022 року представником відповідача було ознайомлено з матеріалами справи та отримано копію позовної заяви, новий договір про надання правничої допомоги було укладено 03 лютого 2022 року, просила суд поновити строк для подання відзиву та відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі. Судом зазначається, що практика Європейського суду з прав людини з питань гарантій публічного характеру провадження у судових органах в контексті пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, свідчить про те, що публічний розгляд справи може бути виправданим не у кожному випадку (рішення від 08 грудня 1983 року у справі «Axen v. Germany», заява №8273/78, рішення від 25 квітня 2002 року «Varela Assalino contre le Portugal», заява № 64336/01). Так, у випадках, коли мають бути вирішені тільки питання права, то розгляд письмових заяв, на думку ЄСПЛ, є доцільнішим, ніж усні слухання, і розгляд справи на основі письмових доказів є достатнім. В одній із зазначених справ заявник не надав переконливих доказів на користь того, що для забезпечення справедливого судового розгляду після обміну письмовими заявами необхідно було провести також усні слухання. Зрештою, у певних випадках влада має право брати до уваги міркування ефективності й економії. Зокрема, коли фактичні обставини не є предметом спору, а питання права не становлять особливої складності, та обставина, що відкритий розгляд не проводився, не є порушенням вимоги пункту 1 статті 6 Конвенції про проведення публічного розгляду справи. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Маломихайлівської сільської ради Покровського району Дніпропетровської області Сучкової Т.Ф. за [PERSON] зареєстровано право власності на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 33). Підставою ухвалення рішення державним реєстратором стало рішення виконавчого комітету Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради № 133 від 23 лютого 2002 року (а.с. 27). Згідно з відомостями Головного архітектурно-планувального управління за даними містобудівного кадастру та Адресного плану м. Дніпра адреса: [ADDRESS] , жодному об`єкту нерухомості на території міста не надавалася, відповідні розпорядчі документи, на підставі яких була присвоєна або змінена ця адреса, у розпорядженні управління відсутня. Містобудівні умови та обмеження для проектування об`єктів будівництва за зазначеними адресами управлінням не надавалися, паспорти прив`язки тимчасових споруд не оформлювалися (а.с. 34). Відповідно до листа адміністрації Новокодацького району Дніпровської міської ради № 3/2-3 від 09 лютого 2021 року рішення № 133 від 23 лютого 2002 року «Про дозвіл на розміщення торгівельного павільйону по [ADDRESS] » виконавчим комітетом Ленінської районної у м. Дніпропетровську ради не ухвалювалося (а.с. 43). Управлінням державного архітектурно-будівельного контролю у листі № 10/1-67 від 05 березня 2021 року зазначено, що в Реєстрі будівельної діяльності станом на час надання відповіді, відомості про реєстрацію/скасування дозвільних документів на об`єкті за адресою: [ADDRESS] , відсутні (а.с. 44-45). Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі набуває статусу позивача. Крім того, Європейський Суд з прав людини неодноразово звертав увагу на участь прокурора в суді на боці однієї зі сторін як обставину, що може впливати на дотримання принципу рівності сторін. Оскільки прокурор або посадова особа з аналогічними функціями, пропонуючи задовольнити або відхилити скаргу, стає противником або союзником сторін у справі, його участь може викликати в однієї зі сторін відчуття нерівності (рішення у справі «Ф.В. проти Франції» (F.W. v. France) від 31 березня 2005 року, заява № 61517/00, пункт 27). Водночас, Європейський Суд з прав людини уникає абстрактного підходу до розгляду питання про участь прокурора у цивільному провадженні. Розглядаючи кожен випадок окремо, суд вирішує наскільки участь прокурора у розгляді справи відповідала принципу рівноправності сторін. Відповідно до пункту 2 Рекомендації Rec (2012) 11 Комітету Міністрів Ради Європи державам-учасникам «Про роль публічних обвинувачів поза системою кримінальної юстиції», прийнятих 19 вересня 2012 року на 1151-му засіданні заступників міністрів (далі Рекомендації), якщо національна правова система надає публічним обвинувачам певні обов`язки та повноваження поза системою кримінальної юстиції, їх місія полягає в тому, щоби представляти загальні або публічні інтереси, захищати права людини й основоположні свободи та забезпечувати верховенство права. У пункті 7 Рекомендацій передбачено, що ілюстрацією повноважень публічних обвинувачів у системі загального права є визнання або анулювання шлюбів, захист дітей або недієздатних осіб і реєстрацію або припинення діяльності асоціацій та фондів. Іншою групою повноважень публічних обвинувачів є правовий контроль публічної адміністрації та інших юридичних осіб під кутом зору відповідності їх діяльності закону. В цілому, ці повноваження покладені на публічного обвинувача з міркувань публічного інтересу та захисту прав людини і, як правило, здійснюється в суді. З огляду на викладене, з урахуванням ролі прокуратури у демократичному суспільстві та необхідності дотримання справедливого балансу у питанні рівноправності сторін судового провадження, зміст пункту 3 частини 1 статті 131-1 Конституції України щодо підстав представництва прокурора інтересів держави в судах не може тлумачитися розширено. Відтак, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (п. 3 ч. 2 ст. 129 Конституції України). Статтею 324 ЦК України передбачено, що від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, встановлених Конституцією України. Таким чином, з огляду на зазначені законодавчі положення, прокурор може заявити в інтересах держави позов, який виражається в інтересах частини українського народу - членів територіальної громади, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює саме орган місцевого самоврядування, хоча він, цей орган, навпаки, покликаний ці інтереси захищати. Такий підхід узгоджується з Європейською хартією місцевого самоврядування 1985 року (ратифікована Законом України від 15 липня 1997 року № 452/97-ВР), яка передбачає, що органи місцевого самоврядування при вирішенні відповідної частини публічних (суспільних) справ (public affairs) діють під власну відповідальність в інтересах місцевого населення й у правовій системі держав-учасниць, зокрема у сфері адміністративного контролю за органами самоврядування, має забезпечуватись співмірність (баланс) між заходами контролю та важливістю інтересів, які контролюючий орган має намір захищати (статті 3, 8). Крім того, з урахуванням статей1, 2, 6, 10 «Про місцеве самоврядування в Україні», орган місцевого самоврядування представляє відповідну територіальну громаду і здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Однак первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада - жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр. Конституція України визначає, що місцеве самоврядування в Україні здійснюється територіальною громадою в порядку, встановленому законом, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування: сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи; особливості здійснення місцевого самоврядування в містах Києві та Севастополі визначаються окремими законами України (статті 140 Конституції України). Відповідно до статті 2 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» місцеве самоврядування територіальної громади є однією з гарантій держави. Згідно із частиною 1 статті 10 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські рада є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до статті 142 Конституції України, статті 60 «Про місцеве самоврядування в Україні» матеріальною та фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів. Положення статті 60 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» встановлюють, що територіальним громадам міст належить право комунальної власності на рухоме і нерухоме майно. До повноважень міських рад у галузі земельних відносин згідно зі ст.ст. 12, 83, 122 ЗК України, ст. 26 ЗУ «Про місцеве самоврядування в Україні» належить розпорядження землями комунальної власності в межах, визначених Земельним кодексом України. Враховуючи викладене, органом, уповноваженим здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, є Дніпровська міська рада як розпорядник земельних ділянок комунальної власності на території м. Дніпра, суб`єкт, уповноважений на здійснення самоврядного контролю за використанням та охороною земель на території міста Дніпра, та зобов`язана здійснювати захист комунальних майнових прав. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. Як зазначив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Оскільки повноваження органів влади, зокрема і щодо здійснення захисту законних інтересів держави, є законодавчо визначеними, тому суд згідно з принципом «суд знає закони» під час розгляду справи має самостійно перевірити доводи сторін щодо наявності чи відсутності повноважень органів влади здійснювати у спосіб, який обрав прокурор, захист законних інтересів держави у спірних правовідносинах (пункт 50 постанови Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 587/430/16-ц (провадження № 14-104цс19). Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого ст. 23 ЗУ «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим. Звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання самовільного зайняття земельної ділянки комунальної власності та дотримання конституційного принципу рівності усіх перед Законом, а отже порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції з прав людини та основоположних свобод у даному спорі відсутнє. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Право власності та користування на землю набувається та реалізується фізичними та юридичними особами в порядку і на підставах, визначених Конституцією України, Земельним кодексом України, а також інших законів, що видаються відповідно до них. Згідно зі статтею 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього. Право власності на самочинно збудоване нерухоме майно може бути за рішенням суду визнане за особою, яка здійснила самочинне будівництво на земельній ділянці, що не була їй відведена для цієї мети, за умови надання земельної ділянки у встановленому порядку особі під уже збудоване нерухоме майно. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. Стаття 120 ЗК України не гарантує прав на земельну ділянку у разі самочинного будівництва об`єкта нерухомості на ній та його відповідної реєстрації. Порядок набуття права власності на новозбудовану річ (нерухоме майно) регулюється законодавством про містобудівну діяльність та відповідними державними будівельними нормами. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України). Право власності на нерухомі речі підлягає державній реєстрації (частина 1 статті 182 ЦК України). При цьому згідно з висновками Верховного Суду державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності немає. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного (постанова Верховного Суду у справі № 910/19726/17 від 20 вересня 2018 року, постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/2791/13 від 07 квітня 2020 року та у справі № 680/214/16-ц від 23 червня 2020 року. Відповідно до інформації Публічної кадастрової карти України та Державного реєстру речових прав на нерухоме майно встановлено, що відомості про реєстрацію речових прав на спірну земельну ділянку відсутні. Таким чином, встановлено, що зазначена земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, не наданих у користування іншим особам, рішення уповноваженого на розпорядження земельною ділянкою органу про передачу її в оренду [PERSON] не приймалося, відповідно, державна реєстрація речових прав на земельну ділянку не проводилася. Правовою підставою набуття права власності та права користування на землю згідно зі ст.ст. 116, 118, 123, 124 ЗК України є рішення органу виконавчої влади або органів місцевого самоврядування. Статтею 125 ЗК України передбачено, що право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Відповідно до ст. 126 ЗК України, право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». За приписами ст.ст. 187, 188 3К України, контроль за використанням та охороною земель полягає в забезпеченні додержання органами державної влади, органами місцевого самоврядування, підприємствами, установами, організаціями і громадянами земельного законодавства України. За змістом ст. 1 ЗУ «Про державний контроль за використанням та охороною земель» самовільним зайняттям земельної ділянки є будь-які дії, які свідчать про фактичне використання земельної ділянки за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про її передачу у власність або надання у користування (оренду) або за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки, за винятком дій, які відповідно до закону є правомірними. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Підпунктом 6 пункту 2 частини 1 статті 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державній реєстрації прав підлягає право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки. Відповідно до ч. 1 ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках, встановлених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту його державної реєстрації. Документи на підтвердження реєстрації права власності чи оренди за [PERSON] на вказану земельну ділянку відсутні. Також відсутні будь-які документи на підтвердження надання Дніпровською міською радою дозволу щодо використання спірної земельної ділянки, будь-які угоди щодо такого використання не укладалися. Таким чином, законні правові підстави зайняття зазначеної земельної ділянки [PERSON] відсутні. Згідно зі статтею 152 ЗК України, держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Відповідно до ч. 2 ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (частина 3 цієї статті). Приведення земельних ділянок у придатний для використання стан, включаючи знесення будинків, будівель і споруд, здійснюється за рахунок громадян або юридичних осіб, які самовільно зайняли земельні ділянки (стаття 212 ЗК України). Також необхідно зазначити, що відповідно до положень статті 377 ЦК України, статті 120 ЗК України діє принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована. У разі переходу права власності на об`єкт нерухомості у встановленому законом порядку право на земельну ділянку у набувача нерухомості виникає одночасно із виникненням права власності на розташовані на земельній ділянці об`єкти, оскільки право власності на будівлі з усіма притаманними для власності складовими - володіння, користування, розпорядження ними, неможливе без перебування у власника будівель земельної ділянки, на якій розташовані об`єкти нерухомості, у власності або користуванні. За висновками, викладеними у п.п. 51, 52 постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 квітня 2019 року у справі № 921/158/18, згідно з принципом єдності юридичної долі земельної ділянки та розташованих на ній будинку, споруди особа, яка законно набула у власність будинок, споруду, має цивільний інтерес в оформленні права на земельну ділянку під такими будинком і спорудою після їх набуття. Водночас, з огляду на принцип слідування юридичної долі земельної ділянки долі нерухомості, що на ній розташована, а також фактичні обставини створення об`єкту нерухомості на [ADDRESS] , правовий режим зазначеного об`єкта будівництва як самочинного не створює підстав для виникнення прав на земельну ділянку. Аналогічні висновки викладено у постанові Верховного Суду у справі № 910/19726/17 від 20 вересня 2018 року, постановах Великої Палати Верховного Суду у справі № 916/2791/13 від 07 квітня 2020 року та у справі № 680/214/16-ц від 23 червня 2020 року. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України права володіння, користування та розпорядження своїм майном належать власникові. Згідно із положеннями ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним, ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ст. 321 ЦК України). За змістом ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. З огляду на викладене, вбачається, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема з позовом про усунення перешкод у розпоряджанні власністю. За змістом статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Частиною 2 статті 152 ЗК України встановлено, що власник земельної ділянки може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (п. б ч. 3 ст. 152 ЗК України). Системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності. При цьому формулювання положень ст. 376 ЦК України виключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею. Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів ч. 2 ст. 376 ЦК України не змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті. Власник має право вимагати від [PERSON] усунення перешкод у користуванні своєю земельною ділянкою, шляхом знесення самочинно збудованого майна, оскільки, набувши у власність нежитлову будівлю (магазин), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , відповідач набула усі права та обов`язки щодо майна, тому вона є належним відповідачем за заявленими у цій справі вимогами, що узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 01 липня 2020 року у справі № 755/3782/17 (провадження № 61-10992св18). В свою чергу наявність зареєстрованого права власності, перешкоджає належному володінню, розпорядженню та користуванню майном комунальної власності, його передачі відповідальній особі з метою задоволення потреб та інтересів територіальної громади міста, у тому числі шляхом забезпечення надходження коштів до місцевого бюджету від використання майна, земельної ділянки. Пунктом 1 частини 1 статті 2 ЗУ «Про державну реєстрацію прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 8 ст. 18 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (в редакції станом на момент внесення запису в Державний реєстр речових прав на нерухоме майно) державній реєстрації підлягають виключно заявлені речові права на нерухоме майно та їх обтяження, за умови їх відповідності законодавству і поданим документам. Документи, що подаються для державної реєстрації прав, повинні відповідати вимогам, встановленим цим Законом та іншими нормативно-правовими актами (ст. 22 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Статтею 24 Закону визначено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом, подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, наявні суперечності між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяження. За наявності підстав для відмови в державній реєстрації прав, державний реєстратор приймає рішення про відмову в державній реєстрації прав. З огляду на викладене, державна реєстрація права власності на нежитлову будівлю (магазин), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно 2230264112101) прийняте за відсутності належних правових підстав, порушує встановлений чинним законодавством порядок проведення державної реєстрації права власності на об`єкти нерухомого майна та підлягає скасуванню. Відповідно до п.п. 1, 2, 3 ч. 3 ст. ст. 26 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому п.п. «а» п. 2 ч. 6 ст. 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець застеріг, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Таких правових висновків дійшов Верховний Суд у постанові від 20 серпня 2020 року у справі № 916/2464/19. Відповідно до ч. 1 ст. 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Статтею 1213 ЦК України визначено, що набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. З урахуванням викладеного, з метою усунення перешкод територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради у вільному використанні або розпорядженні своїм майном у вигляді земельної ділянки комунальної власності, наявні підстави для скасування державної реєстрації права власності на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] з одночасним припиненням речових прав [PERSON] на об`єкт нерухомого майна (реєстраційний номер 2230264112101). Суд не приймає до уваги посилання [PERSON] на те, що позивачем не доведено порушення нею містобудівного законодавства, оскільки питання містобудівного законодавства не є підставою позовних вимог прокурора в інтересах територіальної громади в особі Дніпровської міської ради. Також суд критично оцінює твердження відповідача, що стороною позивача не спростовано правомірність набуття нею права власності на нежитлову будівлю (магазин), загальною площею 130,9 кв.м., яка розташована за адресою: [ADDRESS] , оскільки реєстрація права власності не є підставою набуття права власності, та є лише засвідченням державою вже набутого особою права власності, тому що підставою позовних вимог є реєстрація права власності за відповідачем на об`єкт нерухомого майна без належних правових підстав за відсутності правовстановлюючих документів. На підставі ч. 1 ст.\~141\~ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при зверненні до суду було сплачено судовий збір у розмірі 4 540 гривень (а.с. 1), який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного,

Outcome: approved