Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з даним позовом, в якому просить скасувати запис в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію додаткової угоди від 10.03.2017р. до договору оренди земельної ділянки від 01.04.2013р. площею 1,82га, кадастровий номер 7420881600:05:001:0544, для ведення особистого селянського господарства, яка знаходиться на території Головеньківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області. Свої вимоги обгрунтовує тим, що вона, будучи власником зазначеної земельної ділянки, на підставі договору оренди землі б/н від 01.04.2013р. передала її в оренду строком на 10 років ФГ «Вікторія». Однак, у квітні 2021 року дізналась, що від її імені з ФГ «Вікторія» 10.03.2017р. було підписано та укладено додаткову угоду до вказаного договору оренди землі, яку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Оскільки зазначену додаткову угоду вона не підписувала, в ній містяться неправдиві відомості щодо особи орендодавця, зокрема, її попереднє прізвище [PERSON] замість чинного [PERSON] , яке вона змінила ще у 2014 році й про що не було відомо орендарю, відповідачем самостійно без її волевиявлення складено, підписано та зареєстровано дану додаткову угоду, між сторонами не досягнуто згоди щодо всіх істотних умов правочину, то вважає додаткову угоду від 10.03.2017р. неукладеною. Зважаючи на незакінчення строку дії основного договору оренди землі, не вбачає підстав для звернення до суду з негаторним позов про повернення земельної ділянки, вважаючи ефективним способом захисту свого порушеного права як власника землі скасування відповідного запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо проведеної державної реєстрації додаткової угоди. Позивачка, як і її представник, у судовому засіданні заявлені вимоги підтримала і пояснила, що вона додаткової угоди до договору оренди землі не підписувала, її умови не погоджувала і вони є явно несправедливими, зокрема, в частині строку дії, коли їй повинно виповнитись 100 років, та розміру орендної плати, який не відповідає реаліям часу; примірник додаткової угоди їй не надавався. Керівник ФГ «Вікторія» Чечель А.Д. особисто надавав підроблену додаткову угоду до реєстраційної служби, використавши відомості її старого паспорта, який вже був недійсним, а на даний час навмисно приховує примірники додаткових угод стосовно багатьох орендодавців з метою унеможливлення проведення відповідних експертиз та уникнення кримінального переслідування. Отримуючи орендну плату, вважала, що це кошти по основному договору оренди землі, строк дії якого спливає в 2023 році. Відповідач Борзнянська міська рада Чернігівської області була належним чином та своєчасно повідомлена про дату, час і місце розгляду справ, що підтверджується розпискою про одержання повістки, але своїм процесуальним правом на участь у судовому засіданні не скористалась, повноважного представника не направила, надала заяву від 11.05.2022р. про розгляд справи без їх участі та не заперечує проти позову, хоча в раніше поданому відзиві від 07.12.2021р. просила відмовити в задоволенні позову. Відповідач ФГ «Вікторія» відзиву на позов не подав, його представник у судовому засіданні позовні вимоги не визнав, вважав їх необгрунтованими й просив у задоволенні відмовити. Пояснив, що як основні договори оренди землі, так і додаткові угоди до них, складалися в двох примірниках, один з яких видавався орендодавцю, а другий надавався до реєстраційної служби, яка потім могла повернути його ФГ; в себе залишалася копія договору. Оскільки в штаті ФГ «Вікторія» відсутній діловод, то примірники основних та додаткових угод чи їх копії, в тому числі й стосовно позивачки, не збереглися. За спливом часу керівник ФГ «Вікторія» [PERSON] не пам`ятає обставин укладення й підписання додаткової угоди з позивачкою та надання її реєстраційній службі, проте стверджує, що домовленості щодо умов вказаної угоди були досягнуті між сторонами. Про зміну прізвища позивачки [PERSON] був обізнаний, а в додатковій угоді було зазначено її попереднє прізвище [PERSON] з метою співпадання з відомостями державного акту на право власності на землю. Чому в реєстраційній службі наявна лише перша сторінка додаткової угоди їм не відомо. Заслухавши пояснення позивачки та її представника, представника відповідача, дослідивши матеріали справи, суд приходить до такого висновку. В судовому засіданні встановлено, що позивачка є власником земельної ділянки загальною площею 2,52га з цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства на території Головеньківського старостинського округу Височанської сільської ради Ніжинського району (до проведення децентралізації влади - Головеньківської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області), з яких: рілля - 1,82га кадастровий номер-7420881600:05:001:0544, кормові угіддя - 0,70га кадастровий номер-7420881600:05:002:0544, що підтверджується копією державного акту на право власності на земельну ділянку серії ЧН №045660 від 09.02.2005р. Згідно свідоцтва про зміну імені позивачка 05 листопада 2014 року змінила прізвище з [PERSON] на [PERSON] та 07 листопада 2014 року отримала новий паспорт. 01 квітня 2013 року між позивачкою та ФГ «Вікторія» було укладено договір оренди землі, зареєстрований державним реєстратором реєстраційної служби Борзнянського районного управління юстиції Чернігівської області Товстим С.А. 16 квітня 2013 року. В подальшому, цим же державним реєстратором у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно було зареєстровано речове право право оренди землі згідно додаткової угоди б/н від 10 березня 2017 року між [PERSON] та ФГ «Вікторія» строком дії до 31.12.2066р. За інформацією Ніжинської РДА реєстраційна справа щодо належної позивачці земельної ділянки з кадастровим номером 7420881600:05:001:0544 відсутня; щодо даної земельної ділянки мається лише перша сторінка електронної копії додаткової угоди від 10 березня 2017 року до договору оренди землі від 01 квітня 2013 року між [PERSON] та ФГ «Вікторія», на якій відсутні підписи сторін угоди. За змістом положень ст.15, 16 ЦК України, ст.4, 5 ЦПК України кожна особа має право в установленому законом порядку звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, обравши відповідний спосіб такого захисту. Відповідно до ст.391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з\~ч.1,\~2\~ст.152\~ЗК України\~держава забезпечує\~громадянам та\~юридичним особам\~рівні умови\~захисту прав\~власності на\~землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Відповідно до ч.2 ст.792 ЦК України, ч.9 ст.93 ЗК України відносини щодо найму (оренди) земельної ділянки регулюються законом, яким є, зокрема, Закон України «Про оренду землі». Так, за приписами ч.1 ст.93, ст.124-126 ЗК України, ст.1-6 Закону України «Про оренду землі» оренда землі - це засноване на договорі строкове платне володіння і користування земельною ділянкою, необхідною орендареві для проведення підприємницької та інших видів діяльності. Передача в оренду земельних ділянок, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, здійснюється за договором оренди між власником земельної ділянки і орендарем. Право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав й оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно зі ст.14 Закону України «Про оренду землі» договір оренди землі укладається у письмовій формі і за бажанням однієї із сторін може бути посвідчений нотаріально. В ст.15 Закону України «Про оренду землі» наведено перелік істотних умов договору оренди землі; за згодою сторін у договорі оренди землі можуть зазначатися інші умови. За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Згідно з ч.1, 4 ст.202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків; дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін. Відповідно до законодавчого визначення правочином є перш за все вольова дія суб`єктів цивільного права, що характеризує внутрішнє суб`єктивне бажання особи досягти певних цивільно-правових результатів - набути, змінити або припинити цивільні права та обов`язки. Здійснення правочину законодавством може пов`язуватися з проведенням певних підготовчих дій учасниками правочину (виготовленням документації, оцінкою майна, інвентаризацією), однак сутністю правочину є його спрямованість, наявність вольової дії, що полягає в згоді сторін взяти на себе певні обов`язки (на відміну, наприклад, від юридичних вчинків, правові наслідки яких наступають у силу закону незалежно від волі його суб`єктів). У двосторонньому правочині волевиявлення повинно бути взаємним, двостороннім і спрямованим на досягнення певної мети; породжуючи правовий наслідок, правочин - це завжди дії незалежних та рівноправних суб`єктів цивільного права. Приписами ч.3 ст.203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу вимог ч.1 ст.215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. В тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. Згідно зі\~ст.207\~ЦК України\~правочин вважається\~таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо його\~зміст зафіксований\~в одному\~або кількох\~документах (у\~тому числі\~електронних),\~у листах,\~телеграмах,\~якими обмінялися\~сторони. Правочин\~вважається таким,\~що вчинений\~у письмовій\~формі,\~якщо воля\~сторін виражена\~за допомогою\~телетайпного,\~електронного або\~іншого технічного\~засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Оскільки для договору оренди землі встановлено обов`язковість письмової форми, то в силу приписів ч.2 ст.207 ЦК України цей правочин повинен бути підписаний його сторонами. Відтак, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У разі ж якщо сторони такої згоди не досягли, такий договір є неукладеним, тобто таким, що не відбувся, а наведені в ньому умови не є такими, що регулюють спірні відносини. Правочин, який не вчинено (договір, який не укладено), не може бути визнаний недійсним. Наслідки недійсності правочину також не застосовуються до правочину, який не вчинено. Згідно п.1 ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до практики Великої Палати Верховного Суду відомості державного реєстру прав на нерухомість презюмуються правильними, доки не доведено протилежне, тобто державна реєстрація права за певною особою не є безспірним підтвердженням наявності в цієї особи права, але створює спростовувану презумпцію права такої особи (пункт 6.13 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 січня 2021 року у справі №916/1415/19. За змістом положень ст.26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. В даній справі вимоги позивачки про скасування державної реєстрації безпосередньо пов`язані зі спором щодо неукладення правочину (додаткової угоди до договору оренди землі) і цей спір стосується речових прав на нерухоме майно третіх осіб (права оренди земельної ділянки ФГ «Вікторія»), тобто, за своєю природою є приватноправовим спором, а не з державним реєстратором чи щодо оскарження дій державного реєстратора. Відтак, вимоги [PERSON] за даним позовом до Борзнянської міської ради Чернігівської області як суб`єкта державної реєстрації прав не підлягають задоволенню, оскільки звернуті до неналежного відповідача. Наведений висновок суду узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постановах від 28 листопада 2018 року по справі №490/5986/17-ц, від 15 травня 2019 року по справі №522/7636/14-ц. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача (п.40 постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі №523/9076/16-ц). Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Загальними засадами державної реєстрації прав є , зокрема, гарантування державою об`єктивності, достовірності та повноти відомостей про зареєстровані права на нерухоме майно та їх обтяження. Обраний позивачкою у даній справі спосіб захисту шляхом скасування запису в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про проведену державну реєстрацію додаткової угоди до договору оренди землі на думку суду є ефективним та зможе забезпечити власнику земельної ділянки реальне відновлення порушеного права, оскільки укладений між сторонами основний договір оренди землі є чинним і строк його дії закінчується лише в квітні 2023 року, в зв`язку з чим заявлення вимоги про повернення земельної ділянки було б передчасним, а висновок щодо неукладення чи недійсності спірного правочину може бути викладений в мотивувальній частині судового рішення, що узгоджується з правовими висновками, викладеними Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 16 червня 2020 року по справі №145/2047/16-ц, Верховним Судом в постанові від 12 жовтня 2021 року по справі №546/581/19. Вирішуючи ж питання щодо неукладення оспорюваної додаткової угоди з підстав відсутності в позивачки волевиявлення на її вчинення, суд зважує на наступне. За змістом положень ст.12, 81, 89 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін; кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях; суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом; суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Верховний Суд неодноразово наголошував щодо необхідності застосування категорій стандартів доказування та зазначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зазначений принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний. Такий підхід узгоджується з судовою практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні від 23.08.2016р. у справі «Дж. К. та Інші проти Швеції» зазначив, що «у країнах загального права у кримінальних справах діє стандарт доказування «поза розумним сумнівом». Натомість, у цивільних справах закон не вимагає такого високого стандарту; скоріше цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням «балансу вірогідностей». … Суд повинен вирішити, чи є вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує довіри». Перевіряючи доводи позивачки щодо непідписання (неукладення) нею оспорюваної додаткової угоди від 10.03.2017р. до договору оренди землі, суд констатує, що в даній ситуації саме вона є менш захищеною (слабшою) стороною правочину й за відсутності повного тексту додаткової угоди, зокрема, аркушу з підписами сторін, на підтвердження своїх тверджень фактично позбавлена можливості провести почеркознавчу експертизу щодо автентичності свого підпису на угоді. При цьому, суд відзначає, що в даній категорії справ висновок експерта хоча й в силу вимог ст.110 ЦПК України не має заздалегідь встановленої сили, проте має досить важливе значення для підтвердження наміру та волевиявлення учасників правочину на його вчинення, а також забезпечення їх ідентифікації. Одночасно суд звертає увагу відповідача ФГ «Вікторія», що в наявній ситуації з метою підтвердження правомірності укладення додаткової угоди саме він повинен бути найбільш зацікавлений у наданні повного тексту цього правочину для спростування вищевказаних доводів позивачки та забезпечення проведення відповідного почеркознавчого дослідження її підпису. Адже, до закінчення строку дії основного договору оренди землі залишалося ще 6 років, а строк дії за додатковою угодою становить 49 років до 31 грудня 1966 року, коли позивачка мала б досягнути 100-річного віку, що при середній тривалості життя в Україні (за даними Держкомстату для чоловіків 66 років, для жінок 76 років) є нонсенсом. Крім цього, «за дивним збігом обставин» в реєстраційній службі залишилась лише електронна копія першої сторінки оспорюваної додаткової угоди, тоді як з підписами учасників правочину відсутня, хоча за інформацією Борзнянської міської ради, наведеною у відзиві на позов, та Ніжинської РДА заявником щодо державної реєстрації вказаної додаткової угоди було саме ФГ «Вікторія» в особі його керівника Чечеля А.Д., який особисто подавав необхідні документи. В зв`язку\~з цим,\~поведінка керівника\~ФГ «Вікторія»\~керівника Чечеля\~А.Д.,\~який згідно\~наданих у\~судовому засіданні\~пояснень представника\~даного відповідача\~не пам`ятає\~обставин укладення\~оспорюваної додаткової\~угоди,\~не надав\~суду її\~примірника,\~пославшись на\~його відсутність,\~дає обгрунтовані\~підстави для\~сумнівів у\~добросовісному користуванні\~ним своїми\~процесуальними правами\~та належному\~виконанні процесуальних\~обов`язків (ч.2\~ст.43,\~ч.1\~ст.44\~ЦПК України),\~суперечить таким\~основоположним засадам\~цивільного права\~як справедливість,\~добросовісність та\~розумність (п.6\~ч.1\~ст.3\~ЦК України).\~Натомість,\~вказані принципи певною мірою виступають як гарантія захищеності прав слабшої сторони в зобов`язальних відносинах; через призму даних принципів має оцінюватися і тлумачитися все позитивне і природне право й наслідки його застосування; основне призначення цих принципів вбачається в «наданні судам більше можливостей з`ясовувати в повному обсязі фактичні обставини справи і, насамкінець, встановити об`єктивну істину». Посилання представника відповідача в своїх запереченнях, що в оспорюваній додатковій угоді було зазначено попереднє прізвище позивачки Труба через його тотожність з відомостями державного акту на право власності на землю, не заслуговують на увагу, оскільки в разі обізнаності [PERSON] про зміну прізвища орендодавиці та перебування з нею на той час (2017 рік) у дружніх стосунках (як то вказує представник відповідача), він не був позбавлений можливості отримати в позивачки копію відповідного свідоцтва органу ДРАЦС та надати його разом з іншими документами до реєстраційної служби для проведення державної реєстрації додаткової угоди з зазначенням дійсного прізвища позивачки [PERSON] . Отже, враховуючи викладені обставини, оцінюючи надані сторонами докази за правилами, встановленими ст.89 ЦПК України, з огляду на притаманний цивільному (господарському) судочинству стандарт «баланс вірогідностей», суд вважає, що правдивість тверджень позивачки та заявлені нею вимоги заслуговують на довіру, вона як сторона (орендодавець) додаткової угоди від 10.03.2017р. до договору оренди землі від 01.04.2013р. її не підписувала, волевиявлення позивачки на укладення даного правочину відсутнє, в зв`язку з чим він є неукладеним (не вчиненим) і такий договір не може кваліфікуватися як недійсний (нікчемний чи оспорюваний). Разом з тим, державна реєстрація зазначеної неукладеної між сторонами додаткової угоди до договору оренди порушує права та законні інтереси позивачки на розпорядження її власністю й не відповідає вимогам закону. Таким чином, враховуючи викладене, наявні правові підстави для задоволення позовних вимог [PERSON] до відповідача ФГ «Вікторія». Оскільки позовні вимоги [PERSON] до ФГ «Вікторія» суд задовольняє в повному обсязі, то у відповідності до положень ст.141 ЦПК України з даного відповідача на користь позивачки підлягає стягненню 908,00 грн сплаченого судового збору та 6000,00 грн понесених витрат на правничу допомогу адвоката, а всього по 6908,00 грн цих судових витрат. При цьому, суд враховує, що за змістом положень ст.133, 137, 141 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу входять до складу судових витрат, пов`язаних з розглядом справи й процесуальне законодавство України передбачає право учасників справи на відшкодування витрат на правничу допомогу за рахунок сторони, яка програла судовий спір, проте розмір витрат підлягає доказуванню. По даній справі [PERSON] понесені витрати на професійну правничу допомогу адвоката Ярового О.І. в сумі 6000,00 грн, які підтверджені належними та допустимими доказами (договір-доручення про надання правової допомоги в цивільній справі від 20.12.2021р., квитанція від 20.12.2021р. про сплату [PERSON] коштів гонорару на виконання правової допомоги в сумі 6000,00 грн, розрахунок-калькуляція з детальним описом та витраченого часу виконаних робіт від 17.01.2022р. Одночасно суд зважує на ту обставину, що відповідачами не оспорювався вказаний розмір витрат, понесених позивачкою на професійну правничу допомогу, який є співмірним зі складністю даної справи, наданим адвокатом часом та обсягом послуг, відповідає критерію реальності та розумності таких витрат, й всупереч вимог ст.12, 13, 81, ч.6 ст.137 ЦПК України відповідачами нічим не спростований. На підставі викладеного,

Outcome: approved