Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

09.02.2022 року [PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу. Свої позовні вимоги позивач мотивує тим, що 18.12.2015 року вона зареєструвала шлюб з відповідачем [PERSON] у виконавчому комітеті Делятинської селищної ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області, актовий запис № 42. Від шлюбу у них народилася одна дитина - син [PERSON] , [INFO] , який на даний час є неповнолітнім. Зазначає, що причиною припинення сімейних стосунків стало те, що через рік після спільного проживання сімейне життя між ними поступово погіршувалося. Причиною стало те, що відповідач почав їздити на заробітки в Бельгію. Між ними виникали безпричинні сварки та скандали. З січня 2021 року сторони припинили спільне проживання. Крім того, вони втратили почуття поваги та любові один до одного. Вважає, що їхні сімейні відносини остаточно розірвані та примирення між ними неможливе, а шлюб носить тільки формальний характер. Просить шлюб між нею і відповідачем розірвати, неповнолітню дитину залишити проживати з нею та після розірвання шлюбу залишити їй прізвище « [PERSON] ». Крім того, просить стягнути з відповідача в її користь понесені нею судові витрати по справі. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, натомість направила на адресу суду заяву, в якій свої вимоги підтримала з підстав, наведених в позовній заяві та просила їх задоволити. Справу просить розглянути у її відсутність. Відповідач [PERSON] в судове засідання також не з`явився, аналогічно подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, зазначивши, що позов визнає в частині позовних вимог щодо розірвання шлюбу. Що стосується стягнення з нього в користь позивача витрат за надання правничої допомоги - в цій частині позовних вимог просив відмовити за необгрунтованістю. Дослідивши письмові докази, представлені сторонами на виконання вимог ст.ст.80, 81 ЦПК України і які сторони вважають достатніми для обґрунтування і заперечення позовних вимог та з`ясувавши фактичні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Згідно ч.1 ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.2 ст.104 СК України, шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Частина 2 статті 112 СК України передбачає, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. Факт перебування сторін у шлюбі підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу, що долучене до матеріалів справи, згідно якого вказаний шлюб зареєстровано 18.12.2015 року у виконавчому комітеті Делятинської селищної ради Надвірнянського району, Івано-Франківської області, актовий запис № 42 (а.с.5). Від шлюбу у них народилася одна дитина - син [PERSON] , [INFO] , який на даний час є неповнолітнім. Судом встановлено, що сторони припинили подружні відносини та проживають окремо протягом часу, який оцінюється тривалим, не ведуть спільне господарство, не підтримують подружніх відносин, а тому їх шлюб носить формальний характер. Відповідно до змісту п.10 Постанови пленуму Верховного суду України №11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Враховуючи наведене, суд прийшов до переконання, що сторони протягом тривалого часу проживають окремо та не підтримують сімейних відносин, не мають наміру підтримувати їх в подальшому, а також наміру зберегти сім`ю у них немає. За таких обставин суд вважає, що позов підставний, так як в судовому засіданні знайшли своє підтвердження доводи, які викладені в позовній заяві і які не спростовано відповідачем та встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам сторін. Сторони не вживають заходів для примирення, тривалий час не підтримують жодних стосунків як подружня пара, а за таких обставин цей шлюб існує формально. Враховуючи наведене, суд вважає, що шлюб слід розірвати. Неповнолітню дитину: [PERSON] , [INFO] , слід залишити проживати з матір`ю - [PERSON] , оскільки сторони дійшли спільної згоди щодо місця проживання неповнолітньої дитини. Також, згідно ст.113 СК України, після розірвання шлюбу позивачу [PERSON] слід залишити шлюбне прізвище « [PERSON] ». Що стосується розподілу судових витрат по даній справі, суд констатує наступне. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до вимог ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до ст.30 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Разом з тим суд звертає увагу, що у відповідності до ч.4 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Крім того, відповідно до п.2 ч.3 ст.141 ЦПК України, при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує, чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Аналогічні критерії застосовує ЄСПЛ, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (пункт 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (пункти 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/WestAllianceLimited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (пункт 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим. У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Вказаний правовий висновок міститься в постанові Верховного Суду від 26 вересня 2018 року у справі №753/15683/15. Згідно ч.5 ст.137 ЦПК України, у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Як зазначено вище, правнича допомога надавалась позивачу [PERSON] адвокатом Госедло О.Д. Згідно долученої стороною позивача до матеріалів справи акту прийому-передачі наданих послуг (виконаних робіт) та квитанції № 84062302 від 08.02.2022 року, витрати на правничу допомогу склали 3000 грн. 00 коп. Дослідивши надані докази на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу адвоката, складність справи та виконані адвокатом роботи, обсяг наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, суд вважає, що з відповідача на користь позивача слід стягнути витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 1500 грн. 00 коп. Також, з відповідача в користь позивача слід стягнути 992 грн. 40 коп. сплаченого судового збору, а всього судових витрат - 2492 грн. 40 коп. На підставі ст.ст.24, 105, 110, 112 СК України,

Outcome: approved