Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

Представник позивача, адвокат Непокульчицький В.С., звернувся в суд з даним позовом, в якому просить усунути, [PERSON] , [INFO] , перешкоди у користуванні та розпорядженні майном, а саме: житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , з боку відповідача - [PERSON] , шляхом його зняття з реєстрації місця проживання. В обгрунтування позову зазначає, що [PERSON] належить на праві приватної власності житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] . Вказаний житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами позивач отримала у подарунок від її матері [PERSON] .. Крім того, [PERSON] , подарувала позивачу земельну ділянку на якій знаходиться вищезазначений житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами. З часу набуття у власність позивачем житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] , а також земельної ділянки, крім позивача, зареєстрованими були [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , дружина та син [PERSON] проживають без реєстрації. Позивач неодноразово зверталася до відповідача з вимогою, щоб він добровільно знявся з реєстрації та звільнив її будинок, так як вона з ним перебуває в неприязних стосунках, що унеможливлює сумісне проживання в одному будинку, однак останній в добровільному порядку не бажає звільнити будинок. Вищевказані обставини і стали причиною звернення до суду з даним позовом. Позивач та його представник в судове засідання не з`явилися, через канцелярію суду подали заяву про підтримання позовних вимог, справу просили розглянути у його відсутність. Відповідач, [PERSON] , в судове засідання також не з`явився, від його представника адвоката Ткач І.І., надійшла заява про визнання позовних вимог. Представник третьої особи на стороні відповідача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, в судове засідання не з`явилася, через канцелярію суду подала заяву про розгляд справи у її відсутність, не заперечує проти задоволення позову. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши та оцінивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Так, [PERSON] , звертаючись до суду даним позовом зазначає, що вона є власником будинку з господарськими будівлями та спорудами, що розташований в [ADDRESS] , та земельної ділянки, що підтверджується договором дарування житлового будинку від 17.02.2017 року та договором дарування земельної ділянки від 17.02.2017 року. Згідно довідки №1719 від 20.11.2020 року, виданої виконавчим комітетом Бирлівської сільської ради Бершадського району Вінницької області, до складу зареєстрованих в домогосподарстві осіб входять [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Зі змісту позову вбачається, що реєстрація відповідача створює для позивача перешкоди в користуванні житлом та позбавляє права вільно володіти, користуватися та розпоряджатися власним майном, оскільки вони перебувають з ним в неприязних стосунках. Крім того, на підтвердження викладених в позові обставин, за клопотанням представника позивача, в судовому було допитано в якості свідка [PERSON] .. Свідок, [PERSON] , надала до суду покази, в яких вказала, що сторони по справі є її дітьми та зазначила, що її син [PERSON] був одружений та проживав зі своєю жінкою в с. Яланець, проте сімейні стосунки у них не склалися, внаслідок чого вони розлучилися. З часом, [PERSON] , знову одружився та деякий час він з дружиною проживав на орендованій квартирі, але згодом вони переїхали жити в житловий будинок, який вона разом з покійним чоловіком побудувала. Однак проживання в них з відповідачем та його дружиною постійно супроводжувалося конфліктами. Також свідок відмітила, що інколи відповідач застосовував до неї фізичну силу, штовхав її. Надаючи свої покази, свідок зазначила, що в 2017 році нею було прийнято рішення, будинок і земельну ділянку на якій він знаходиться, подарувати своїй дочці та позивачу по справі - [PERSON] , сину вона ж придбала земельну ділянку, на якій він бажав побудувати будинок. Проте, незважаючи, на існування договору дарування на користь дочки, [PERSON] проживав в ньому, при цьому постійно разом з дружиною ображали її. Вирішуючи даний спір, суд виходить з наступного. Так, спірні правовідносини, що виникли між сторонами за своєю правовою природою є цивільно-правовими, регулюються положеннями Цивільного кодексу України щодо права власності та захисту права власності та положеннями Житлового кодексу України. Зі змісту ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Так, ст. 41 Конституції України, ст.1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, протоколами 2, 4, 7 та 11 до Конвенції закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися, розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежна від волі інших осіб. Гарантуючи захист права власника, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням володіння. Способи захисту права власності передбачені нормами ст.ст. 16, 386, 391 ЦК України. Об`єктом власності особи може бути, зокрема, житло - житловий будинок, садиба, квартира (ст.379, 382 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Статтею 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до п.11 Постанови Пленуму ВС України «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» на ствердження вибуття суд може брати до уваги будь-які фактичні дані, які свідчать про обрання стороною іншого постійного місця проживання (повідомлення про це в листах, розписка, переадресовка кореспонденції, утворення сім`ї в іншому місці, перевезення майна в інше жиле приміщення, виїзд в інший населений пункт, укладення трудового договору на невизначений строк тощо). Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Частиною першою статті 156 ЖК УРСР передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм матеріального права правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням, а також інші особи, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. (Правова позиція ВСУ у справі № 6-709цс16). Позивачем виконано всі можливі та передбачені законом умови для добровільного зняття з реєстрації відповідача. Згідно ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» зняття з реєстрації місця проживання здійснюється на підставі заяви особи, запиту органу реєстрації за новим місцем проживання особи, остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, визнання особи безвісно відсутньою або померлою), свідоцтва про смерть. За таких обставин, суд дійшов висновку, що позов ґрунтується на нормах чинного законодавства, а тому підлягає до задоволення у повному обсязі. Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання як розподілити між сторонами судові витрати. Згідно з ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. За правилом ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог. Виходячи з того, що позивачем, при зверненні до суду, сплачено судовий збір в розмірі 840,80 грн., а також враховуючи, що позов задоволено в повному обсязі, суд приходить до висновку про стягнення з відповідачки понесені витрати зі сплати судового бору. За таких обставин суд,

Outcome: approved