Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

І. Зміст позовних вимог та заперечень сторін. Позивач звернувся до суду із зазначеним вище позовом, в якому просить визнати недійсним договір кредитної лінії №IU0991484, укладений між [PERSON] та ТОВ «Інстафінанс» 24.07.2021 року, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» на користь позивача понесені по справі витрати на отримання правової допомоги, стягнути з товариства з обмеженою відповідальністю «Інстафінанс» на користь держави судовий збір. Заявлені позовні вимоги обґрунтовує тим, що на ім`я [PERSON] поштовою кореспонденцією надійшло попередження про початок процедури примусового стягнення боргу за вих. №10233 від 20.09.2021, відправником якого значиться TOB «Інстафінанс». Зі змісту попередження вбачається, що 24.07.2021 року між позивачем та товариством було укладено договір № IU0991484, у відповідності до якого [PERSON] нібито було отримано кредитні кошти, які він вчасно не повернув, у зв`язку з чим станом на 20.09.2021 сума його заборгованості становить 2698 грн. Оскільки ніяких кредитних договорів [PERSON] не оформляв та кредитних коштів, відповідно, не брав, тому звернувся за правовою допомогою для з`ясування обставин вищевказаної заборгованості. Відповіддю на адвокатський запит ТОВ «Інстафінанс» повідомило, що спірний договір № IU0991484 був укладений між [PERSON] та ТОВ «Інстафінанс» відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію» та станом на 15.11.2021 року заборгованість по ньому становить 2698 грн. [PERSON] ніколи не звертався до ТОВ «Інстафінанс» із приводу отримання позики, не реєструвався на їх офіційному сайті, не робив ніяких заявок на отримання коштів, не укладав ніяких договорів позики та не отримував від даного товариства ніяких коштів. Спірний кредитний договір був укладений без його вільного волевиявлення та волі, без його участі, про існування такої угоди йому не було нічого відомо, а тому такий договір є недійсним. 05.01.2022 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого просить відмовити в задоволенні позовних вимог, оскільки, ТОВ «Інстафінанс» є неналежним відповідачем, зазначений договір між позивачем та відповідачем ніколи не укладався. Розгляд справи просить проводити за відсутності відповідача. ІІ. Заяви, клопотання та інші процесуальні рішення у справі. Суд своєю ухвалою від 03.12.2021 відкрив провадження у справі за позовною заявою, ухвалив розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін, призначив судове засідання. ІІІ. Позиції сторін. Позивач та його представник до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені, представник подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримує та просить задовольнити. Відповідач до судового засідання не з`явився, як зазначено у відзиві просить проводити розгляд справи за його відсутності. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Згідно копії попередження про початок процедури примусового стягнення боргу за вих. №10233 від 20.09.2021, відправником якого значиться TOB «Інстафінанс», вбачається, що позивачем та товариством було укладено договір № IU0991484, у відповідності до якого [PERSON] нібито було отримано кредитні кошти, які він вчасно не повернув, у зв`язку з чим станом на 20.09.2021 сума його заборгованості становить 2698 грн. Для добровільного погашення боргу вказані реквізити ТОВ «Інстафінанс» (а.с.13-14). На адвокатський запит відповідач надав лист з додатками, в якому зазначено, що вказаний договір підписаний відповідно до ЗУ «Про електронну комерцію», заборгованість за договором становить 2698 грн., також, відповідач надав копію тексту договору №IU0991484 з додатками (а.с.14 зворот-16). V. Норми права, які підлягають застосуванню та мотиви суду, щодо оцінки аргументів наведених учасниками справи. Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Стаття 1047 ЦК України передбачає, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до положень ч.1, 2 ст. 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.202 ПК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.1 статті 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 639 ЦК України визначає, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Згідно статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Частина 3 статті 207 ЦК України чітко визначає, що використання при вчиненні правочинів факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного, електронного або іншого копіювання, електронного підпису або іншого аналога власноручного підпису допускається у випадках, встановлених законом, іншими актами цивільного законодавства, або за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідного аналога їхніх власноручних підписів. Статтею 509 ЦК України визначено, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. Частиною 1 статті 626 ЦК України визначено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч.2 ст.1954 ЦК України до відносин за кредитним договором застосовуються положення про договір позики, а згідно з п.2 ч.1 ст.1046 ЦК України договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1051 ЦК України позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем, або під впливом тяжкої обставини. Згідно статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Частини третя та п`ята статті 203 ЦК України передбачають, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Судом встановлено, що саме відповідач звертався до позивача з вимогою про стягнення боргу, відповідачем надано відповідь на запит адвоката та вказано, що позивач уклав з ним договір з допомогою дистанційних засобів та є боржником за спірним договором, надавши його копію. Як встановлено в ході судового засідання [PERSON] грошові кошти на виконання кредитного договору не отримував, відповідач таку обставину не спростував та не подав жодних доказів про перерахування позивачеві грошових коштів. Отже, суд дійшов висновку, що порушено вимоги частини 3 статті 203 ЦК України, а саме: на момент укладення договору було відсутнє волевиявлення [PERSON] та внутрішня воля на його укладення, а тому такий договір підлягає визнанню його недійсним, а позовні вимоги - задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України судові витрат, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача. У відповідності зі ст.133 ЦПК України витрати на професійну правничу допомогу відносяться до судових витрат як витрати, пов`язані з розглядом справи. Порядок визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу, розподілу витрат між сторонами визначається ст.137 ЦПК України. Відповідно до ч.8 ст.141 ЦПК України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Згідно розрахунку наданого стороною позивача розмір понесених витрат складає 10000 грн., з них 4000 грн. за участь та представництво інтересів позивача в суді. Оскільки розгляд справи здійснено у письмовому провадженні, що виключає участь адвоката в судовому засіданні, витрати на отримання правової допомоги підлягають частковому відшкодуванню, а саме, на суму 6000 грн. Оскільки позивач згідно Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору, то відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір.

Outcome: approved