Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

17.02.2021 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась Дніпровська міська рада з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору: Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради, приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Людмила Анатоліївна, про витребування майна з чужого незаконного володіння, визнання недійсним спадкового договору, скасування запису про обтяження, припинення обтяження, в якому позивач просить суд: - витребувати з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради земельну ділянку з кадастровим номером 1210100000:06:046:035; - визнати недійсним спадковий договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. за реєстровим №361; - скасувати запис про обтяження за номером: 36801763, що зареєстрований на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №52570792 від 09.06.2020 року та припинити заборону на нерухоме майно, що виникла відповідно до спадкового договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. за реєстровим №361. І. Стислий виклад позицій учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що спірна земельна ділянка належить на праві комунальної власності територіальній громаді в особі Дніпровської міської ради. Водночас вказаний об`єкт нерухомого майна вибув з володіння власника поза його волею. Так, як зазначив позивач, [PERSON] не дотрималась процедури передачі земельної ділянки з комунальної власності у приватну власність, їй не надавався дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішення про передачу з комунальної власності у приватну власність [PERSON] на пленарних засіданнях Дніпровської міської ради не приймалося, а тому проведення державної реєстрації права приватної власності за нею на земельну ділянку за кадастровим номером №1210100000:06:046:0035 було здійснено протиправно. При цьому, правочини щодо відчуження вказаної земельної ділянки були вчинені з порушенням норм чинного законодавства України на підставі підроблених документів, тому вибули з володіння власника поза його волею. Окрім того, у подальшому [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 21.06.2017 року придбав у [PERSON] спірну земельну ділянку. Через деякий час [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2018 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. з реєстраційним номером №648, набув право власності на домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] , номер запису про право власності: 21028526. Отже, власником спірної земельної ділянки є [PERSON] . Натомість, оскільки на пленарних засіданнях Дніпровської міської ради рішення щодо передачі з комунальної власності у приватну власність стосовно спірної земельної ділянки не приймалось, тому є всі законні підстави для витребування її з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради. При цьому на момент звернення позивача до суду з позовом у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно наявний запис про заборону відчуження за №36801763, що виник на підставі спадкового договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] від 09.06.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. за реєстровим номером №361 стосовно земельної ділянки з кадастровим номером №1210100000:06:046:0035. З огляду на викладене вище, позивач звернувся до суду з позовом про витребування земельної ділянки з чужого незаконного володіння, визнання недійсним спадкового договору, скасування запису про обтяження, припинення обтяження. Відповідачі подали до суду письмові заяви про визнання позовних вимог, в яких зазначили, що підтримують позовні вимоги та просять суд винести рішення на розсуд суду. У судовому засіданні представник позивача підтримав позовні вимоги у повному обсязі та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це зазначено вище. Крім того, представник позивача зазначив, що рішення від 19.04.2017 року Дніпровською міською радою не приймалось, тому позовна вимога про витребування майна з незаконного володіння є самостійною. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 18.02.2021 року заяву про забезпечення позову було повернуто заявнику. Ухвалою суду від 04.03.2021 року було задоволено заяву позивача про забезпечення позову та накладено арешт на нерухоме майно, а саме: земельну ділянку по [ADDRESS] (кадастровий номер 1210100000:06:046:0035), реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1269407612101; заборонено [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) вчиняти будь-які дії (купівля-продаж, міна, найм, виділ часток та інше) по відчуженню, реалізації, передачі іншим особам та переоформленню документів на земельну ділянку по [ADDRESS] (кадастровий номер 1210100000:06:046:0035); заборонено державному реєстратору прав на нерухоме майно вносити зміни до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, вчиняти будь-які дії (в тому числі реєстрацію та перереєстрацію права власності, внесення записів про накладення арештів, заборон на відчуження, записів про іпотеку, інші дії, передбачені чинним законодавством України) щодо земельної ділянки по [ADDRESS] (кадастровий номер 1210100000:06:046:0035). Ухвалою суду від 17.03.2021 року було залишено без руху позовну заяву та встановлено позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви. 25.03.2021 року представник позивача усунув недоліки позовної заяви у повному обсязі та належним чином. Ухвалою суду від 15.04.2021 року було відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою суду від 07.10.2021 року було закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. У чергове судове засідання, призначене на 18.05.2022 року, з`явився представник позивача. Інші учасники справи у судове засідання не з`явились, належним чином були повідомлені про час, дату та місце розгляду справи. Відповідачі подали до суду письмові заяви про розгляд справи за їх відсутності. Третя особа - приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Людмила Анатоліївна подала до суду письмову заяву про розгляд справи за її відсутності. Третя особа - Департамент адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради причини неявки суду не повідомила. Суд на підставі положень ст. ст. 128, 211, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності інших учасників справи. Суд під час розгляду справи по суті заслухав усні пояснення представника позивача, дослідив письмові докази, наявні в матеріалах справи, оголосив судові дебати та заслухав заключне слово представника позивача. 18.05.2022 року судом було оголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за відомостями з листа Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради від 14.08.2020 року №2/2-150 «Про надання інформації», наданого у відповідь на лист Департаменту по роботі з активами Дніпровської міської ради від 15.04.2020 року №4/7-1585 «Про розгляд клопотання [PERSON] та вжиття заходів реагування» від 30.01.2020 року за вх. №36/497, у модулі «Розпорядча діяльність» програмного забезпечення «Електронне самоврядування» рішення Дніпровської міської ради від 19.04.2017 року №164/31 не було знайдено. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до інформаційної довідки від 19.02.2020 року №200956444, 21.06.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рохман Людмилою Анатоліївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 35790654 від 21.06.2017 року, був внесений запис про державну реєстрацію приватного права власності на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1269407612101, кадастровий номер: 1210100000:06:046:0035, площею: 0,0336 га, за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 463, виданий 21.06.2017 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А.; 26.10.2018 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Рохман Людмилою Анатоліївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 43707525 від 26.10.2018 року, був внесений запис про державну реєстрацію приватного права власності на домоволодіння реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 752387312101, за адресою: [ADDRESS] , за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , підстава виникнення права власності: договір купівлі-продажу, серія та номер: 648, виданий 26.10.2018 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. За відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, відповідно до інформаційної довідки від 03.02.2021 року №242916191, 06.06.2017 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Кононенко Світланою Анатоліївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 35576632 від 08.06.2017 року, був внесений запис про державну реєстрацію приватного права власності за [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , на земельну ділянку реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 1269407612101, кадастровий номер: 1210100000:06:046:0035, площею: 0,0336 га, за адресою: [ADDRESS] , підстава для державної реєстрації: рішення про передачу земельної ділянки у власність, серія та номер: 164/31, виданий 19.04.2017 року, видавник: Дніпровська міська рада. У розділі відомості про державну реєстрацію обтяжень 09.06.2020 року у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Людмилою Анатоліївною на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52570792 від 09.06.2020 року, були зареєстровані відомості про реєстрацію обтяження: заборона на нерухоме майно, особа майно/права, якої обтяжуються: [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , підстава для державної реєстрації: спадковий договір, серія та номер: 361, виданий 09.06.2020 року, видавник: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., витяг про реєстрацію в спадковому реєстрі, серія та номер: 60474460, виданий 09.06.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., обтяжувач: приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., прощо внесено запис про обтяження за №36801763. Так, 21.06.2017 року між [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , (продавець) та [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , (покупець) був укладений договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого продавець передає у приватну власність покупця земельну ділянку, площею 0,0336 га, кадастровий номер земельної ділянки: 1210100000:06:046:0035, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , земельна ділянка за [ADDRESS] , а покупець приймає та сплачує продавцю обумовлену грошову суму. Вказаний договір є нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Людмилою Анатоліївною, зареєстровано в реєстрі за №463. 09.06.2020 року між [PERSON] , [INFO] , (відчужувач) та [PERSON] , [INFO] , (набувач) був укладений спадковий договір, за умовами якого відчужувач - [PERSON] передає у власність набувача - [PERSON] після його смерті належне йому на праві приватної власності домоволодіння з господарськими будівлями та спорудами та земельну ділянку - кадастровий номер: 1210100000:06:046:0035, що знаходяться за адресою: [ADDRESS] , в замін чого набувач - [PERSON] зобов`язується виконувати розпорядження, зазначені в договорі. Також за умовами вказаного спадкового договору, викладеними у п. 4.9, передбачено, що у зв`язку з посвідченням цього договору приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., накладено заборону на відчуження домоволодіння та земельної ділянки; з момент укладення договору відчужувач може користуватися домоволодінням та земельною ділянкою без права розпорядження ними. Вказаний договір є нотаріально посвідченим приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., зареєстрований в реєстрі за №362. Водночас 28.09.2006 року між Дніпровською міською радою (орендодавець) та громадянином [PERSON] (орендар) був укладений договір оренди землі, за умовами якого орендодавець передає, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , і зареєстрована в Державному реєстрі земель за кадастровим номером: 1210100000:06:046:0035; цільове використання земельної ділянки за цим договором: обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд; підставою для надання земельної ділянки в оренду є рішення міської ради від 21.09.2005 року за №196/30 та від 30.08.2006 року за №133/3. Також за умовами вказаного договору, викладеними в пунктах 2.1., 2.2., 3.1., 7.1., 7.8., в оренду передається земельна ділянка, загальною площею, 0,0336 га, на земельній ділянці знаходяться об`єкти нерухомого майна, інші об`єкти інфраструктури, які зазначені в акті приймання-передачі земельної ділянки; договір укладений на п`ятнадцять років; після припинення дії договору орендар повертає орендодавцеві земельну ділянку у стані не гіршому, порівняно з тим, у якому він одержав її в оренду; повернення земельної ділянки здійснюється за актом приймання-передачі. Вказаний договір посвідчений 28.09.2006 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Літаш Іриною Петрівною. За відомостями з акту приймання-передачі земельної ділянки, кадастровий номер: 1210100000:06:046:035, 2006 року, Дніпровська міська рада (орендодавець) та громадянин [PERSON] (орендар) уклали акт про те, що на підставі рішення міської ради від 21.09.2005 року №196/30 та від 30.08.2006 року №133/3, орендодавець передає, а орендар приймає в оренду земельну ділянку за кадастровим номером: 1210100000:06:046:0035, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Це підтверджується також копіями: витягу з рішення міської ради від 21.09.2005 року №196/30 «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадян у Кіровському районі м. Дніпропетровська» та витягу з додатку до рішення міської ради від 21.09.2005 року №196/30, рішення Дніпровської міської ради «Про продовження строків укладення договорів оренди земельних ділянок» від 30.08.2006 року №133/3 з додатком, рішення Дніпровської міської ради «Про передачу в оренду та у власність земельних ділянок громадянам у Кіровському районі м. Дніпропетровська» від 21.09.2005 року №196/20 з додатками, за якими [PERSON] , безоплатно в оренду було передано присадибну земельну ділянку в Кіровському районі м. Дніпропетровська, загальною площею 0,2123 га, з яких, зокрема, земельна ділянка, площею 0,0336 га, за адресою: [ADDRESS] , загальнодержавний кадастровий номер: 1210100000:06:046:0035. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання недійсним спадкового договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. за реєстровим №361, скасування запису про обтяження за номером: 36801763, що зареєстрований на підставі рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень №52570792 від 09.06.2020 року, припинення заборони на нерухоме майно, що виникла відповідно до спадкового договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2020 року, що посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А. за реєстровим №361. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. З приводу позовної вимоги про витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:06:046:035, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно до частин 1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів, і вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно з положеннями ст. 387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до положень п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно, зокрема, вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Відповідно до правового висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14- 208цс18), можливість власника реалізувати його право витребувати майно від добросовісного набувача згідно зі статтею 388 ЦК України залежить від того, на якій підставі добросовісний набувач набув це майно у власність, а у разі набуття його за оплатним договором - також від того, як саме майно вибуло з володіння власника чи особи, якій власник це майно передав у володіння. Задоволення вимоги про витребування майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Витребування майна шляхом віндикації застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема, якщо між власником і володільцем майна відсутні договірні відносини і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребувано від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (правовий висновок, викладений у постанові Верховного Суду України від 17 лютого 2016 року у справі №6-2407цс15). Також відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», власник має право витребувати майно з незаконного володіння набувача, якщо це майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, враховуючи ст. ст. 387, 388 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України). Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року №1952-IV (в чинній редакції), державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 1, ч. 1 ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування» від 21.05.1997 року №280/97-ВР (у чинній редакції), право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Сільські, селищні, міські ради є органами місцевого самоврядування, що представляють відповідні територіальні громади та здійснюють від їх імені та в їх інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування, визначені Конституцією України, цим та іншими законами. Відповідно до п. 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування», виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються такі питання, зокрема, вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування», право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Відповідно до вимог ст. 12 Земельного кодексу України від 25.10.2001 року №2768-ІІІ (у чинній редакції), до повноважень сільських, селищних, міських рад у галузі земельних відносин належить, зокрема, розпорядження землями комунальної власності, територіальних громад; передача земельних ділянок комунальної власності у власність громадян та юридичних осіб відповідно до цього Кодексу; надання земельних ділянок у користування із земель комунальної власності відповідно до цього Кодексу. Відповідно до положень частин 1, 2 ст. 83, ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України, землі, які належать на праві власності територіальним громадам є комунальною власністю. У комунальній власності перебувають: а) усі землі в межах населених пунктів, крім земельних ділянок приватної та державної власності; б) земельні ділянки, на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна комунальної власності незалежно від місця їх розташування; Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб. Суд, вирішуючи по суті спір між сторонами в світлі розглядуваної позовної вимоги, бере до уваги те, що у ході судового розгляду справи судом було встановлено, що спірна земельна ділянка належить територіальній громаді міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради на праві комунальної власності, відповідно до вимог закону. На підставі рішень Дніпровської міської ради та договору оренди землі від 28.09.2006 року земельна ділянка, кадастровий номер: 1210100000:06:046:0035, була передана відповідачу-2 - [PERSON] в оренду, строк дії договору - п`ятнадцять років. Водночас у визначений договором строк зі спливом п`ятнадцяти років станом на 28.09.2021 року відповідач-2 не повернув спірну земельну ділянку власнику, не уклав іншого договору з Дніпровською міської радою, та 21.06.2017 року до Державного реєстру речових прав державним реєстратором був внесений запис про державну реєстрацію права власності за [PERSON] на земельну ділянку, кадастровий номер: 1210100000:06:046:0035, на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки від 21.06.2017 року, укладеного з [PERSON] . Своєю чергою, за відомостями з реєстру, до [PERSON] право приватної власності на спірну земельну ділянку перейшло на підставі рішення Дніпровської міської ради про передачу земельної ділянки у власність від 19.04.2017 року. Натомість такого рішення Дніпровська міська рада 19.04.2017 року не приймала, про що є відповідь Департаменту забезпечення діяльності виконавчих органів Дніпровської міської ради від 14.08.2020 року №2/2-150. Також, як пояснив представник позивача, [PERSON] в порушення вимог статей 116, 118, 186-1 Земельного кодексу України не зверталась до Дніпровської міської ради із клопотанням про надання дозволу на розроблення землеустрою щодо відведення земельної ділянки, рішення про приватизацію спірної земельної ділянки комунальних власності не позивачем приймалось, та нею не було дотримано процедуру передачі земельної ділянки з комунальної власності у приватну власність, відповідно до закону. При цьому 26.10.2018 року за [PERSON] було зареєстроване право власності на домоволодіння, яке розташоване на спірній земельній ділянці за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 26.10.2018 року вже після державної реєстрації права власності на спірну земельну ділянку. Аналіз викладеного вище вказує, що спірне нерухоме майно - земельна ділянка за кадастровим номером: 1210100000:06:046:0035 вибуло з володіння власника поза його волею іншим шляхом. При цьому [PERSON] у розумінні положень ЦК України вважається добросовісним набувачем спірної земельної ділянки, оскільки право власності на земельну ділянку перейшло до нього за відплатним договором купівлі-продажу. А тому витребування спірного майна від добросовісного набувача як незаконного володільця на користь неволодіючого власника є ефективним способом захисту. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про те, що позовна вимога про витребування земельної ділянки з кадастровим номером 1210100000:06:046:035 з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. З приводу пов`язаних позовних вимог про визнання недійсним спадкового договору від 09.06.2020 року, скасування запису про обтяження за номером: 36801763 від 09.06.2020 року, та припинення заборони на нерухоме майно, що виникла відповідно до спадкового договору від 09.06.2020 року, суд зазначає таке. Щодо позовної вимоги про визнання недійсним спадкового договору від 09.06.2020 року. Відповідно до положень п. 2 ч. 1 ст. 16 ЦК України, способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, визнання правочину недійсним. Відповідно до положень ст. 215 ЦК України , підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається . У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків . Відповідно до положень ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним . Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Аналіз викладених вище норм ЦК України вказує, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є, зокрема, наявність підстав, визначених законом, для оспорення правочину, встановлення чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Так, Верховний Суд у постанові від 23.06.2021 у справі №537/3100/17 (провадження №61-343св19) вказав, що оспорюваний правочин визнається недійсним судом, якщо одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом (частина третя статті 215 ЦК України). Правочин, недійсність якого не встановлена законом (оспорюваний правочин), породжує правові наслідки (набуття, зміну або припинення прав та обов`язків), на які він був направлений до моменту визнання його недійсним на підставі рішення суду. Оспорювання правочину відбувається тільки за ініціативою його сторони або іншої заінтересованої особи шляхом пред`явлення вимог про визнання правочину недійсним (позов про оспорювання правочину, ресцисорний позов). Тлумачення статей 215, 216 ЦК України свідчить, що для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Як наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним, так і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину. Відповідно до вимог ст. 1302, ст. 1304 ЦК України, за спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача. Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України. Відповідно до положень ст. 1305 ЦК України, набувач у спадковому договорі може бути зобов`язаний вчинити певну дію майнового або немайнового характеру до відкриття спадщини або після її відкриття. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України у п. 28 Постанови № 7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування», спадковий договір може бути визнано недійсним із підстав, визначених нормами глави 16 ЦК України. Вимогу про визнання недійсним спадкового договору може бути заявлено як відчужувачем та набувачем, так і іншою заінтересованою особою. У разі пред`явлення позову особою, яка не є стороною спадкового договору, необхідно перевіряти, які права та охоронювані законом інтереси цієї особи порушено. Також відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України у абзаці 4 п. 7, п. 24 Постанови № 9 від 06.11.2009 року «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними», судам необхідно враховувати, що виконання чи невиконання сторонами зобов`язань, які виникли з правочину, має значення лише для визначення наслідків його недійсності, а не для визнання правочину недійсним. У разі якщо правочин ще не виконаний, він є таким, що не створює жодних юридичних наслідків (частина перша статті 216 ЦК України). Саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний. У ході судового розгляду справи судом було встановлено, що між [PERSON] та [PERSON] був укладений оспорюваний правочин - спадковий договір від 09.06.2020 року, предметом якого є передача у власність набувача після смерті відчужувача домоволодіння, що розташоване на спірній земельній ділянці, та спірної земельної ділянки, кадастровий номер: 1210100000:06:046:0035. Натомість, з урахуванням встановлених обставин щодо незаконного вибуття з комунальної власності територіальної громади міста спірної земельної ділянки у приватну власність [PERSON] , зміст правочину вважається таким, що суперечить актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам та не може вважатися таким, що спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Оскільки за умовами договору сторони визначили тільки умови щодо розпорядження нерухомим майном після смерті відчужувача, на підставі чого до Державного реєстру речових прав був внесений запис про обтяження нерухомого майна - заборона на нерухоме майно. Натомість у спадковому договорі всупереч вимогам ЦК України та умовам договору не обумовлені визначені розпорядження однієї сторони (набувача) на користь іншої сторони (відчужувача) в замін на передачу у власність нерухомого майна. Отже, оспорюваним спадковим договором було порушено право власника - територіальної громади в особі Дніпровської міської ради на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном а саме: спірною земельною ділянкою. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорюваний спадковий договір був укладений сторонами: [PERSON] та [PERSON] з недодержанням в момент вчинення правочину вимог частин 1 та 5 ст. 203 ЦК України, що своєю чергою, відповідно до вимог ст. 215 ЦК України, є підставою для визнання такого правочину недійсним. Тому позовна вимога про визнання спадкового договору недійсним є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню у повному обсязі. Щодо позовних вимог про скасування запису про обтяження за номером: 36801763 від 09.06.2020 року, та припинення заборони на нерухоме майно, що виникла відповідно до спадкового договору від 09.06.2020 року. Відповідно до положень ст. 55 Конституції України, права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Відповідно до положень ст. 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України), кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною в постановах від 19.01.2022 року, справа №924/316/21, від 10.11.2021 року, справа №910/8060/19, наведена норма Цивільного кодексу України визначає об`єктом захисту саме порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язано із позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, спричинена поведінкою іншої особи. Встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу у захисті, встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених вимог. Порушеним суб`єктивне право вважається, якщо воно зазнавало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок якого суб`єктивне право уповноваженої особи зазнало зменшення або ліквідації як такого. Порушення права пов`язане з позбавленням його носія можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Також Верховний Суд у постанові від 13.01.2022 по справі №921/591/20 зауважив, що додатково, в контексті обраного способу захисту, розглядаючи справу, суд має з`ясувати: 1) з яких саме правовідносин сторін виник спір; 2) чи передбачений обраний позивачем спосіб захисту законом або договором; 3) чи передбачений законом або договором ефективний спосіб захисту порушеного права позивача; 4) чи є спосіб захисту, обраний позивачем, ефективним для захисту його порушеного права у спірних правовідносинах. Якщо суд дійде висновку, що обраний позивачем спосіб захисту не передбачений законом або договором та/або є неефективним для захисту порушеного права позивача у цих правовідносинах, позовні вимоги останнього не підлягають задоволенню (пункт 43 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19). Ефективним вважається такий спосіб захисту, за допомогою якого може бути досягнуте припинення, запобігання, усунення порушення права, його відновлення і (або) відшкодування шкоди, заподіяної порушенням права; обраний спосіб захисту має безпосередньо втілювати мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту, тобто мати наслідком повне припинення порушення його прав та охоронюваних законом інтересів, повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі №705/552/15-а, постанови Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі №826/14016/16, від 11 лютого 2019 року у справі № 2а-204/12, від 15 липня 2019 року у справі № 420/5625/18, від 11 лютого 2020 року у справі № 0940/2394/18). Так, у цивільній справі, що розглядається, в контексті вказаної вище частини позовних вимог, позивач обрав спосіб захисту шляхом визнання недійсним спадкового договору, скасування записів про обтяження, внесених до Державного реєстру прав на підставі спадкового договору, та припинення обтяження спірного нерухомого майна. Відповідно до положень частин 1, 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», за результатом розгляду документів, поданих для державної реєстрації прав, державний реєстратор на підставі прийнятого ним рішення про державну реєстрацію прав вносить відомості про речові права, обтяження речових прав до Державного реєстру прав. Відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав, не підлягають скасуванню та/або вилученню. У разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Державна реєстрація набуття, зміни чи припинення речових прав у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, проводиться без подання відповідної заяви заявником та справляння адміністративного збору на підставі відомостей про речові права, що містилися в Державному реєстрі прав. У разі відсутності таких відомостей про речові права в Державному реєстрі прав заявник подає оригінали документів, необхідних для проведення державної реєстрації набуття, зміни чи припинення речових прав. Аналіз викладених вище норм чинного законодавства України, встановлених обставин справи, дає суду підстави для висновку про те, що рішення державного реєстратора про державну реєстрацію обтяження, прийняте на підставі документа, який визнаний судом недійсним, підлягає скасуванню з одночасним припиненням такої заборони на нерухоме майно. При цьому на підставі такого судового рішення державний реєстратор вносить до Державного реєстру прав та їх обтяжень відомості про скасування державної реєстрації обтяження. Аналогічний правовий висновок був викладений у постанові Верховного Суду від 28.10.2020 року, справа №910/10963/19, яким наголошено, що зі змісту частини третьої статті 26 Закону № 1952-ІV вбачається, що не підлягають скасуванню та/або вилученню відомості про речові права, обтяження речових прав, внесені до Державного реєстру прав. При цьому, можуть бути, зокрема, скасовані рішення державного реєстратора про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяження, а також державна реєстрація речових прав з одночасним визнанням, зміною чи припиненням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні вимог чинного законодавства України розглядувана частина позовних вимог Дніпровської міської ради не суперечить положенням ч. 3 ст. 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» та узгоджується з висновком Верховного Суду, що викладений у постанові від 28.10.2019 року, справа №910/10963/19. Водночас у світлі викладеного вище суд дійшов висновку про те, що з метою ефективного захисту порушеного права позивача, а також виконуваності рішення суду у разі набрання ним законної сили, позовні вимоги в частині скасування запису про державну реєстрацію обтяження є такими, що не підлягають задоволенню, бо такий спосіб захисту не передбачений законом, тому є неефективним в силу вимог закону. Оскільки скасуванню підлягає саме рішення державного реєстратора про державну реєстрацію обтяження речових прав, яке було прийнято на підставі спадкового договору, визнаного судом недійсним, та саме такий спосіб захисту порушеного права у спірному випадку є ефективним. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. При цьому суд зазначає, що відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами , зокрема, письмовими, речовими і електронними доказами. Відповідно до положень ст. ст. 77, 78 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ч. 1, ч. 5, ч. 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає (постанова КЦС ВС від 13.02.2019 року, справа №369/13976/15-ц; постанова КЦС ВС від 27.03.2019 року, справа №806/2-1093/2011). З огляду на викладене вище, визнання позову відповідачами, а також ненадання ними інших письмових доказів ніж ті, що містяться в матеріалах справи, суд в межах позовних вимог дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог у їх розглядуваній частині, а саме: про необхідність визнання недійсним спадкового договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., серія та номер: 361, витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, серія та номер: 60474460, виданий 09.06.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52570792 від 09.06.2020 року 14:24:09, державний реєстратор: приватний нотаріус Рохман Людмила Анатоліївна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, на підставі якого був внесений запис про обтяження у виді заборони на нерухоме майно від 09.06.2020 року за номером: 36801763, та припинення обтяження нерухомого майна у виді заборони на нерухоме майно, що виникла відповідно до спадкового договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., серія та номер: 361, витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, серія та номер: 60474460, виданий 09.06.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., а у задоволенні іншої частини позовних вимог слід відмовити. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат, суд зазначає таке. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з положеннями ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI, судовий збір - це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема статтею 7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року № 3674-VI та Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787. Відповідно до частин 3, 5 статті 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до пунктів 5, 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року № 787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за № 650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. Тому з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору, з урахуванням визнання позовних вимог, а також на користь позивача з Державного бюджету України слід повернути частину сплаченого судового збору. V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. З огляду на викладене вище, суд дійшов висновку про необхідність часткового задоволення позовних вимог, а саме: в частині позовних вимог про витребування з незаконного володіння [PERSON] на користь територіальної громади міста Дніпра в особі Дніпровської міської ради земельної ділянки з кадастровим номером: 1210100000:06:046:0035, площа (га): 0,0336, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) за адресою: [ADDRESS] , визнання недійсним спадковий договір, укладений між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., серія та номер: 361, витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, серія та номер: 60474460, виданий 09.06.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., скасування рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 52570792 від 09.06.2020 року 14:24:09, державний реєстратор: приватний нотаріус Рохман Людмила Анатоліївна, Дніпровський міський нотаріальний округ, Дніпропетровська область, на підставі якого був внесений запис про обтяження у виді заборони на нерухоме майно від 09.06.2020 року за номером: 36801763, припинення обтяження нерухомого майна у виді заборони на нерухоме майно, що виникла відповідно до спадкового договору, укладеного між [PERSON] та [PERSON] 09.06.2020 року, який посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., серія та номер: 361, витяг про реєстрацію в Спадковому реєстрі, серія та номер: 60474460, виданий 09.06.2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Рохман Л.А., - позов підлягає задоволенню, а у задоволенні іншої частини позовних вимог - слід відмовити. З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору, суд на підставі положень ст. 141 ЦПК України, викладених вище норм чинного законодавства України, а також з урахуванням часткового задоволення позовних вимог та визнання позову відповідачами, вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 993,13 грн з кожного, відповідно (6810,00 грн + 1135,00 грн = 7945,00 грн; 7945,00 грн х 0,75 = 5958,75 грн; 5958,75 грн : 3 = 1986,50 грн; 1986,50 грн : 2 = 993,13 грн (50% від 1986,50 грн)), та зобов`язати Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області повернути позивачу судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 2979,39 грн (993,13 грн х 3 = 2979,39 грн).

Outcome: partial