Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

17 серпня 2018 року до Приморського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі АТ «Райффайзен банк Аваль» Одеська обласна дирекція про визнання недійсним пункту договору поруки та визнання поруки припиненою. В обґрунтування зазначено, що 07.08.2007 року між ВАТ «Райффайзен банк Аваль» в особі ВАТ «Райффайзен банк Аваль» Одеська обласна дирекція та [PERSON] було підписано Кредитний договір № 014/3611/82/79578 про надання кредиту в сумі 46\~920 доларів США. У якості забезпечення за Кредитним договором № 014/3611/82/79578 від 07.08.2007 року між позивачем та ВАТ «Райффайзен банк Аваль» в особі ВАТ «Райффайзен банк Аваль» Одеська обласна дирекція було підписано Договір Поруки від 07.08.2007 року, згідно з яким Позивач на добровільних засадах бере на себе зобов`язання відповідати по зобов`язанням [PERSON] , які виникають з умов Кредитного договору. Щодо визнання недійсним пункту договору поруки в частині п. 4.1 Договору поруки від 07.08.2007 року то позивач зазначає, що цей Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє до повного виконання Боргових зобов`язань за Кредитним договором. Відповідальність Поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі. Проте відповідно до п. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється, якщо бак в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргових зобов`язань не пред`явить вимоги до Поручителя. З огляду на вищевикладене, Позивач вважає, що п. 4.1. Договору поруки від 07.08.2007 року недійсним, оскільки він суперечить вимогам законодавства. Щодо визнання поруки припиненою Позивач зазначає, що Банк після початку порушення Позичальником умов кредитного договору, відповідно до якого погашення кредиту передбачалось періодичними платежами, так і після самостійної зміни строку виконання основного зобов`язання, пропустив 6-місячний строк для звернення до суду з позовом до Поручителя. Ухвалою суду від 28 вересня 2018 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. Від Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі АТ «Райффайзен банк Аваль» Одеська обласна дирекція до суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування зазначено, що Позивач поверхнево з`ясував обставини справи та не в повній мірі дослідив умови Договору поруки відповідно до п. 4.1. якого Сторонами був узгоджений строк позовної давності у три роки, який почав свій перебіг з дня, встановленого кредитором для дострокового погашення кредиту передбаченого ч. 2 ст. 1050 ЦК України, у зв`язку з чим просили відмовити у задоволенні позовних вимог. Ухвалою суду від 06 лютого 2019 року відмовлено представнику [PERSON] у задоволенні заяви про витребування доказів. Протокольною ухвалою суду від 06 лютого 2019 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до розгляду по суті. В судовому засіданні 09 липня 2019 року представник позивача позов підтримав та просив задовольнити з підстав викладений позові. Представник відповідача заперечував, просив відмовити в задоволенні з підстав необґрунтованості позовних вимог. Ухвалою суду\~від 26\~листопада 2019\~року зупинено\~провадження у\~справі до\~набрання законної\~сили рішення\~у справі\~№ 2-1420/10 за позовом Акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованніості за кредитним договором. 03 лютого 2022 року до Приморського районного суду м. Одеси з Малиновського районного суду м. Одеси надійшли належним чином засвідчені копії судових рішень по цивільній справі № 2-1420/10 за позовом ВАТ Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованніості за кредитним договором, а саме заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2010 року та постанова одеського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року. Ухвалою суду від 18 лютого 2022 року поновлено провадження по справі. В судове засідання 06 червня 2022 року сторони не з`явились. Від представника АТ «Райффайзен Банк» до суду надійшла заява про відкладення розгляду справи. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікована Україною Законом № 475/97-ВР від 17.07.1997 року, гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом. У той же час, Європейський суду своїх рішеннях неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції, не є абсолютним: воно може бути піддане допустимим обмеженням, оскільки вимагає за своєю природою державного регулювання. Крім того, враховуючи нормативне регулювання даного питання національним та європейським законодавством, суд вважає, що позивач) не з`являючись у судові засідання, не даючи суду можливості своїми діями у встановлений законом строк вирішити справу, зловживає своїми процесуальними правами. Підстав для відкладення розгляду справи, визначених частиною 2 ст. 223 ЦПК України судом не встановлено. Пунктом 2 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17.10.2014 р. № 11 «Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення» вказано на те, що строки, встановлені ЦПК України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів. Справа перебуває на розгляді в суді з серпня 2018 року. Тож, суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків. За умовами Кредитного договору № 014/3611/82/79578 від 07.08.2007 року укладеного між ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» та [PERSON] банк надав позичальнику кредит у вигляді відновлювальної кредитної лінії з лімітом 46\~920,00 доларів США, в тому разі комісія банку 2% - 920 доларів США на строк по 07.08.2017 року, згідно графіку надання кредиту та зі сплатою відсотків. Відповідно до договору поруки від 07 серпня 2007 року [PERSON] взяла на себе обов`язок відповідати за зобов`язання [PERSON] перед ВАТ «Райффайзен Банк Аваль», що виникають з умов кредитного договору № 0143611/82/79578 від 07.08.2007 року. Звертаючись з позовом, позивач зазначав, що цей Договір набирає чинності з дати його підписання Сторонами і діє до повного виконання Боргових зобов`язань за Кредитним договором. Відповідальність Поручителя припиняється лише після виконання боргових зобов`язань в повному обсязі. Проте відповідно до п. 4 ст. 559 ЦК України, порука припиняється, якщо бак в межах трирічного терміну з дня настання строку виконання боргових зобов`язань не пред`явить вимоги до Поручителя. З огляду на вищевикладене, Позивач вважає, що п. 4.1. Договору поруки від 07.08.2007 року недійсним, оскільки він суперечить вимогам законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 546 ЦК України виконання зобов`язання може забезпечуватись неустойкою, порукою, гарантією, притриманням, завдатком. Згідно ч.\~1\~ст.\~553\~та ч.\~1,2\~ст.\~554\~ЦК України за договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку. У разі ж порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя. Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що і боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки. Згідно з п. 3.1. даного договору Позивач зобов`язалася солідарно відповідати перед Банком за виконання основаного зобов`язання за Кредитним договором у повному обсязі, як і позичальник, включаючи сплату кредиту, процентів, неустойки, інших платежів, передбачених Кредитним договором на момент подання позовної вимоги, у відповідності до ч. 1.2 ст. 554 Цивільного кодексу України. Але, в силу вимог Кредитного договору, Позичальник не виконав взяті на себе зобов`язання, що призвело до виникнення заборгованості. Як вбачається з рішення Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 2-1420/2010 від 13 квітня 2010 року позов Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі. Стягнуто з [PERSON] , [PERSON] в солідарному порядку на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» заборгованість за кредитним договором № 014/3611/82/79578 від 07.08.2007 року в сумі 56\~511 доларів США 98 центів, що еквівалентно 431\~186 гривень 42 копійки, у тому числі: заборгованість за кредитом 42\~563 доларів США 56 центів, що еквівалентно 324\~759 гривень 96 копійок, заборгованість за відсотками 236 доларів США 14 центів, що складає 1\~801 гривень 75 копійок, заборгованість за простроченими відсотками 5\~348 доларів США, 04 цента, що складає 40\~805 гривень 55 копійок, пеня 8\~364 доларів США 24 центи, що складає 63\~819гривень 16 копійок. Стягнуто з [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в сумі 850 гривень та 125 гривень витрати на інформаційно-технічне забезпечення. Стягнуто з [PERSON] на користь Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» судовий збір в сумі 850 гривень та 125 гривень витрати на інформаційно-технічне забезпечення. Постановою Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2010 року залишено без змін. Частинами 1, 3 ст. 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 ЦК України. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Відповідно до вимог ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. За змістом статей 43 та 49 ЦПК України, позивач самостійно визначає предмет позову та на власний розсуд розпоряджається своїми правами щодо предмета позову. Відповідно до ч.1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, установленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод та інтересів. Отже, вказана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. У рішенні Конституційного Суду України №18-рп/2004 від 01.12.2004 року визначено поняття «охоронюваний законом інтерес», що вживається у частині першій статті 4 ЦПК України та інших законах України у логічно-смисловому зв`язку з поняттям «права», яке треба розуміти як прагнення до користування конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом, зумовлений загальним змістом об`єктивного і прямо не опосередкований у суб`єктивному праві простий легітимний дозвіл, що є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони з метою задоволення індивідуальних і колективних потреб, які не суперечать Конституції і Законам України, суспільним інтересам, справедливості, добросовісності, розумності та іншим загально правовим засадам. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у статті 16 ЦК України, відповідно до ч.1 якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом (ч.3 ст.16 ЦК України). Статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Водночас під ефективним засобом (способом) необхідно розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект. Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 року у справі №338/180/17 (провадження №14-144цс18), від 11.09.2018 року у справі №905/1926/16 (провадження №12-187гс18). У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.01.2021 № 522/1528/15-ц (провадження№ 14-67цс20) зазначено, якщо суд розглядає справу про стягнення з боржника коштів, то останній має захищати свої права саме в цьому провадженні, заперечуючи проти позову та доводячи відсутність боргу, зокрема відсутність підстав для його нарахування, бо вирішення цього спору призведе до правової визначеності у правовідносинах сторін зобов`язання. Наявність відповідного боргу чи його відсутність, як і відсутність підстав для нарахування боргу, є предметом доказування у спорі про стягнення з відповідача коштів незалежно від того, чи подав останній зустрічний позов про визнання відсутності права кредитора, зокрема про визнання поруки припиненою. Тому для захисту права відповідача у ситуації, коли кредитор вже звернувся з вказаним позовом про стягнення коштів, не потрібно заявляти зустрічний позов, а останній не може бути задоволений. Аналогічно після звернення кредитора з позовом про стягнення коштів боржник не може заявляти окремий позов про визнання відсутності права вимоги в кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника. Такий окремий позов теж не може бути задоволений, оскільки боржник має себе захищати у судовому процесі про стягнення з нього коштів, заперечуючи проти відповідного позову кредитора, наприклад, і з тих підстав, що порука припинилася. У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Тому суд вважає,що обраний позивачем спосіб захисту у вигляді подачі позову про визнання недійсним пункту Договору поруки та визнання поруки припиненою\~є неналежним в розумінні статті 16 ЦК України. Вказаний спосіб захисту стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які є предметом дослідження позову про стягнення заборгованості. Враховуючи принцип процесуальної економії, ефективність позовної вимоги про визнання недійсним пункту Договору поруки та визнання поруки припиненою\~ має оцінюватися, виходячи з того, чи призведе задоволення такої вимоги до дійсного захисту інтересу позивача без необхідності повторного звернення до суду. Велика Палата Верховного Суду також звертає увагу на важливість дотримання принципу процесуальної економії (пункт 58 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28 січня 2020 року у справі №50/311-б, провадження N 12-143гс19; пункт 63\~постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року у справі № 910/3009/18, провадження N 12-204гс19), відповідно до якого штучне подвоєння судового процесу є неприпустимим. Позивачу необхідно захищати свій інтерес та порушене право в межах позову про стягнення заборгованості, а не ініціювати розгляд окремої судової справи. У цій справі позивач не довів наявності окремого спору, а отже, і наявності свого правомірного інтересу в правовій визначеності. Як зазначалось вище, рішенням Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 2-1420/2010 від 13 квітня 2010 року позов Відкритого акціонерного товариства «Райффайзен Банк Аваль» в особі Одеської обласної дирекції ВАТ «Райффайзен Банк Аваль» до [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості задоволено в повному обсязі. Постановою Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року апеляційну скаргу [PERSON] залишено без задоволення. Заочне рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 13 квітня 2010 року залишено без змін. З огляду на вищевикладене, суд вбачає, що рішення Малиновського районного суду м. Одеси по справі № 2-1420/2010 від 13 квітня 2010 року набрало законної сили та як вбачається з постанови Одеського апеляційного суду від 15 грудня 2021 року позивач захищав свій інтерес та порушене право в межах позову про стягнення заборгованості. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог [PERSON] до Публічного акціонерного товариства «Райффайзен банк Аваль» в особі АТ «Райффайзен банк Аваль» Одеська обласна дирекція про визнання недійсним пункту договору поруки та визнання поруки припиненою.

Outcome: dismissed