Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач [PERSON] , 10.02.2022 року звернувся до суду з позовом, в якому просить стягнути з відповідача Приватного акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат» (далі- ПрАТ «ЦГЗК») одноразову допомогу при фактичному виході на пенсію, середній заробіток за час затримки виплати одноразової допомоги при фактичному виході на пенсію. В обґрунтування позову зазначає, що він з 11.11.2004 року по 31.03.2010 року працював машиністом бурової установки наш шіхті імені «Орджонікідзе» Відкритого акціонерного товариства «Центральний гірничо - збагачувальний комбінат», правонаступником якого є ПрАТ «ЦГЗК», у шкідливих умовах праці з повним робочим днем в підземних умовах). 27.11.2019 року Позивач звільнився з підприємства Відповідача за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію за віком. Вказує, що при звільненні у зв`язку із виходом на пенсію відповідач повинен був виплатити одноразову допомогу при виході на пенсію в розмірі середньої заробітної плати, оскільки він пропрацював на підприємстві відповідача 15 років 0 місяці 16 днів та був звільнений за власним бажанням у зв`язку із виходом на пенсію. При звільненні ПрАТ «ЦГЗК» йому виплатило одноразову допомогу у розмірі 26\~592 гривень. В лютому 2021 року він дізнався, що підприємство його недоплатило одноразову допомогу. 26.02.2021 року він звернувся до відповідача із відповідною заявою про виплату одноразової допомоги при виході на пенсію. Однак відповідачем в добровільному порядку вирішити спір відмовився. Заробіток позивача за два попередніх місяці до звільнення, вересень та жовтень 2019 року склав 31432,36 гривень та 32944,87 гривень, в середньому заробіток складав 32188,61 гривень. Згідно з Колективним договором за 2014-2015 роки та Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки, йому повинно було сплачено дві середньомісячні заробітні плати, що складає 64\~377,22 гривень. Враховуючи, що відповідач ПрАТ «ЦГЗК» частково сплатило одноразову допомогу при звільненні з роботи за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, а саме у розмірі 26592 гривень, то стягненню підлягає доплата одноразової допомоги в розмірі 37785,22 гривень. В зв`язку з несвоєчасною виплатою одноразової допомоги при фактичному виході на пенсію з Відповідача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки за період з 28.11.2019 року по 19.06.2020 року включно в сумі 207\~163,98 гривень. Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами. 15.03.2022 року справу знято з розгляду. 31.05.2022 року від відповідача до суду надійшли пояснення по справі, в якому просив відмовити в позові, посилаючись на те, що ПрАТ «ЦГЗК» не є стороною цієї Галузевої угоди і, відповідно, її підписантом. Згідно Статуту ПрАТ «ЦГЗК», Товариство з моменту його державної реєстрації є юридичною особою, створеною за законодавством України, має відокремлене майно, самостійний баланс, розрахункові та інші рахунки в банківських установах. Згідно Статуту від імені Товариства діє Генеральний директор Товариства, який представляє його інтереси перед юридичними та фізичними особами, державою, державними та громадськими установами, вчиняє від імені Товариства правочини та інші юридично значимі дії. Враховуючи, що Відповідач не приймав участі в колективних переговорах по укладенню угоди і, відповідно, Галузева угода не була підписана Генеральним директором ВАТ «ЦГЗК», як представником відокремленої юридичної особи, тому твердження Позивача стосовно того, що «Галузева угода гірничо-металургійного комплексу України на 2011-2012 роки поширюється на Відповідача» є помилковим і не відповідає дійсності. Крім того стосовно розміру заявлених позовних вимог зазначив, що розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку необхідно визначити з урахуванням істотності суми заборгованості, порівняно із середнім заробітком та тієї обставини, що позивач тривалий час не зверталась до суду за вирішенням спору про стягнення одноразової допомоги при виході на пенсію, тому просив застосувати принцип співмірності між заявленою сумою та сумою невиплаченої одноразової вихідної допомоги та зменшити суму середнього заробітку, враховуючи принцип співмірності. Окрім того зазначив, що із визначеної судом суми середнього заробітку підприємству необхідно утримати суми податку з доходів фізичних осіб та інші обов`язкові платежі. Вважає, що позивачем порушено строк позовної давності, тому просять відмовити в задоволенні позовних вимог. Представник ПрАТ «ЦГЗК» звернувся з клопотанням про відкладення розгляду справи до закінчення воєнного стану. Виходячи з норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України щодо неприпустимості зловживання сторонами своїми процесуальними правами, щодо строку розгляду справи, суд не знаходить підстав для відкладення судового засідання. При цьому, суд наголошує, оскільки, відповідно до рекомендацій роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених Радою суддів України 02 березня 2022 року, при визначенні умов роботи суду у воєнний час, слід керуватися реальною поточною обстановкою, що склалася в регіоні на день розгляду справи. На день розгляду справи на території Дніпропетровської області не ведуться активні бойові дії, що свідчить про те, що поточна обстановка в Дніпропетровській області є стабільною. Оскільки відповідач обізнаний про час та місце розгляду справи, висловив свою позицію стосовно заявлених позовних вимог та скористався своїм правом на подачу пояснень на позов, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи. Згідно\~ст. 279 ЦПК України\~суд проводить розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, у відповідності до ст. 247 ч. 2 ЦПК України\~фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази та оцінивши їх в сукупності, судом встановлені наступні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] народився [INFO] , що підтверджується паспортом громадянина України (а.с. 13-14). У період з 11.11.2004 року по 27.11.2019 року (15р.0м.16д.) працював у ВАТ «ЦГЗК» ш. ім. Орджонікідзе машиністом бурової установки. Згідно запису у трудовій книжці [PERSON] звільнено з роботи 27.11.2019 року за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію,\~ст. 38 КЗпП України, наказ №408 від 27.11.2019 року. Зазначені обставини не заперечувались сторонами та підтверджуються копією трудової книжки (а.с. 16-20). Згідно розрахункового листа за листопад 2019 року, [PERSON] при звільненні з підприємства ПрАТ «ЦГЗК» виплачено одноразову допомогу у розмірі 26592 гривень, на підставі положень п.7.10 Колективного договору на 2014-2015 року між ПАТ «ЦГЗК» та профспілковим комітетом ПО ПМГУ ПАТ «ЦГЗК» та положень п.6.1 Галузевої Угоди гірничо-металургійного комплексу на 2011-2012 року (а.с. 51). Відповідно до положень розділу 6 «Соціальний захист та задоволення духовних потреб» п.6.1 Галузевої угоди гірничо - металургійного комплексу України на 2011-2012 роки встановлено, виплачувати працівнику при фактичному виході на пенсію одноразову допомогу в розмірі залежному від стажу його роботи на підприємстві, але не менше: при стажі від 15 до 20 років\~двомісячної середньої заробітної плати (а.с. 32-40). З вищезазначеного вбачається, що галузевою угодою гірничо-металургійного комплексу та колективним договором підприємства, в частині соціальних гарантій (соціального захист), які були чинні на час звільнення позивача із підприємства передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу залежно від стажу його роботи на підприємстві. Відповідно до розділу 7 Колективного договору на 2014-2015 роки між ПАТ «ЦГЗК» та профспілковим комітетом первинної організації ПМГУ ПАТ «ЦГЗК», який укладений на конференції трудового колективу ПАТ «ЦГЗК» протоколом від 13.03.2014 року зареєстрований виконкомом Жовтневої районної у місті ради від 25.03.2014р. №11 (який продовжував діяти на ПАТ «ЦГЗК» у 2019 році), передбачено виплачувати працівника при звільненні за власним бажанням у зв`язку з виходом на пенсію, одноразову допомогу в розмірі залежності від стажу його роботи на комбінаті: від 15 до 20 років дві середньомісячні заробітні плати працівника (а.с. 24-31). Судом встановлено, що [PERSON] відпрацював в ПрАТ «ЦГЗК» 15 років 00 місяців 16 днів та був звільнений за власним бажанням, у зв`язку із виходом на пенсію. Статтею 5 Закону України «Про колективні договори і угоди» від 1 липня 1993 року № 3356-XII\~передбачено, що умови колективних договорів і угод, укладених відповідно до чинного законодавства, є обов`язковими для підприємств на які вони поширюються та сторін, які їх уклали. Умови колективних договорів або угод, що погіршують порівняно з чинним законодавством становище працівників - є недійсними, заборонено включати їх до договорів і угод. Статтею 9 зазначеного Закону\~передбачено, що Положення генеральної, галузевої (міжгалузевої), територіальної угод діють безпосередньо і є обов`язковими для всіх суб`єктів, що перебувають у сфері дії сторін які підписали угоду. Вимоги Галузевої угоди розповсюджуються на всі підприємства відповідної галузі, в даному випадку слід керуватися Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України, а не Колективним договором. Судом встановлено, що вимоги до власників підприємства, передбачені Галузевою Угодою гірничо-металургійного комплексу України та колективного договору підприємства, в частині соціальних гарантій працівників при виході на пенсію, які були чинні на час звільнення позивача із підприємства відповідача різняться, так Галузевою Угодою передбачено виплачувати при виході на пенсію працівнику одноразову допомогу, однак така норма не передбачена колективним договором, а тому колективний договір погіршує становище працівників підприємства в порівнянні з умовами Галузевої Угоди. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100\~( із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Суд вважає, що при звільненні з підприємства Відповідач зобов`язаний був виплатити [PERSON] одноразову допомогу при звільненні, у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, оскільки останній пропрацював на підприємстві більше 15 років. Таким чином, суд приходить до висновку, що на [PERSON] розповсюджується дія п.6.1 Галузевої Угоди гірничо - металургійного комплексу України та його при звільненні роботодавцем повинна бути сплачена вихідна допомога в розмірі двомісячної середньої заробітної плати. При звільненні року відповідачем було добровільно сплачено позивачу одноразову допомогу при фактичному виході на пенсію в розмірі 26 592 гривень. Таким чином з ПрАТ «ЦГЗК» підлягає стягненню недоплачена одноразова допомога при звільненні з роботи за власним бажання у зв`язку з виходом на пенсію в розмірі 37785,22 гривень (з розрахунку середня заробітна плата 32188,61 гривень х 2 = 64377,22 гривень виплачену суму одноразової допомоги 26592 гривень). Відповідно до вимог ст. 47 КЗпП України власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в ст. 116 КЗпП України. Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 р. N 100 (із змінами та доповненнями) затверджений Порядок обчислення середньої заробітної плати. Пунктом 2 вищевказаного Порядку передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Так, позивач був звільнений з підприємства відповідача 27.11.2019 року, тому розрахунковим періодом є два попередні повні вересень та жовтень 2019 року. Відповідно до довідки ПрАТ «ЦГЗК» за №181 від 12.03.2021р. в зазначені місяці середньомісячна заробітна плата позивача складала 13295,60 гривень, середньогодинна заробітна плата за останні два місяці перед звільненням склала 77,30 гривні. Згідно зі ст. 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. По відношенню до [PERSON] відповідачем було порушено норми ст.116 КЗпП України, щодо обов`язку підприємства виплатити всі суми які йому належать. Статтею 117 КЗпП України передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 5 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір, підприємство, установа, організація винні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Таким чином, аналіз наведених норм матеріального права дає підстави для висновку, що передбачений частиною 1 статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця щодо виплати середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні настає за умови невиплати з його вини належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, при цьому визначальними є такі юридичне значимі обставини, як невиплата належних працівникові при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Отже, не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Конституційний Суд України в Рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі щодо офіційного тлумачення положень статті 233 Кодексу законів про працю України у взаємозв`язку з положеннями статей 117, 237-1 цього Кодексу роз`яснив, що за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у стоки, зазначені в статті 116 Кодекс, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 Кодексу, тобто виплати працівникові середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Відшкодування у розумінні статті 117 КзпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. Виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми. Зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи з середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника. інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Отже, з урахуванням конкретних обставин справи, які мають юридичне значення, суд може зменшити розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні працівника незалежно від того, чи він задовольняє позовні вимоги про стягнення належних звільненому працівникові сум у повному обсязі чи частково. Аналогічні за змістом висновки викладені постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18). Як встановлено вище, при звільненні позивачу не було виплачено усієї суми, яка належить при звільненні, однак він звернувся до суду з цим позовом у лютому 2022 року. З огляду на неспівмірність заявлених до стягнення сум середнього заробітку зі встановленим розміром заборгованості, характером цієї заборгованості, діями позивача та відповідача, суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат у розмірі 80000 гривень. Частина 1 статті 233 КЗпП України передбачено скорочені строки позовної давності для звернення працівника до суду: один місяць - у справах про звільнення; три місяці - щодо вирішення інших трудових спорів. Однак, відповідно до ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Так, Конституційний Суд України у рішенні №8-рп/2013 від 15 жовтня 2013 року щодо офіційного тлумачення положень ч. 2 ст. 233 КЗпП України, у системному зв`язку із положеннями статей 1,12 Закону України «Про оплату праці» дійшов висновку, що у разі порушення роботодавцем законодавства про оплату праці не обмежується будь-яким строком звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати, яка йому належить, тобто усіх виплат, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством, зокрема і за час простою, незалежно від того, чи було здійснене роботодавцем нарахування таких виплат. Позивач, відповідно до\~ст.5 Закону України «Про судовий збір»,\~звільнений від сплати судового збору. Відповідно до\~ст.141 ЦПК України, з відповідача необхідно стягнути судовий збір на користь держави, оскільки позивач при зверненні до суду був звільнений від його сплати. На підставі ст.ст.\~47,\~97,\~116,\~117 КЗпП України,

Outcome: partial