Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про відшкодування матеріальних збитків та моральної шкоди, завданих залиттям квартири. Позов мотивований тим, що вона є співвласником 1/3 частини квартири [ADDRESS] відповідно до Договору дарування частини квартири від 26.09.2017 року. Квартира трикімнатна загальною площею 78,15 кв м, у тому числі житловою площею - 41, 90 кв м, розташована в багатоповерховому будинку. Поверхим вище належної їй квартири [ADDRESS] , у якій мешкає відповідач [PERSON] 29 жовтня 2019 року відбулося залиття належної їй на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] з квартири поверхом вище - № 302, мешканцем якої є відповідач. Згідно Акту про залиття від 29 жовтня 2019 року, затвердженого головою правління ОСББ «Мишуги ј», причиною залиття стало протікання теплоносія з системи опалення будинку через незакритий кран спуска повітря з радіатора (батареї) опалення (так званий «кран Маєвського») в квартирі [ADDRESS] цього ж будинку; власник квартири [ADDRESS] протікання теплоносія не заперечує. В квартирі [ADDRESS] під час залиття пошкоджено: у об`єднаній кімнаті - шпалери стелі, стіни та паркетне покриття підлоги. Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Експерт ІН», проведеного на замовлення позивача, вартість об`єкта матеріального збитку, завданого залиттям квартири [ADDRESS] складає 40 867 грн. 00 коп. Оскільки вона є власницею 1/3 частини квартири, тому просить стягнути з відповідача на її користь 1/3 частину від загальної суми оцінених збитків - 13 662 грн. 00 коп. (40 867 грн. 00 коп. / 3 = 13 662 грн. 00 коп.), тобто згідно її частки у праві власності (1/3). Внаслідок залиття квартири їй також завдано моральної шкоди, яку вона оцінює в сумі 1 000 грн. 00 коп. та обґрунтовує тим, що внаслідок неправомірних дії/бездіяльності відповідача вона вимушена була жити у антисанітарних умовах підвищеної вологості, спричинених внаслідок недбалих дій відповідача, як власника квартири, перенесла стес й наразі відповідач відмовляється відшкодувати такі збитки. В судове засіданні позивач повторно не з`явився, належним чином повідомлений про час та місце його проведення - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним повідомленням на офіційному сайті судової влади (суду). Матеріали справи містять заяву позивача від 18 травня 2022 року про розгляд справи за його відсутності з підтриманням позовних вимог. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду). Відзив на позов відповідачем не наданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та за погодженням позивача. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно з ч.ч. 5,6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій та статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, с обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-прівовнй акт, що містить відповідну норму права. Висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Судом встановлено, що позивач є є співвласником 1/3 частини квартири [ADDRESS] відповідно до Договору дарування частини квартири від 26.09.2017 року (а.с. 7). Квартира трикімнатна загальною площею 78,15 кв м, у тому числі житловою площею - 41, 90 кв м, розташована в багатоповерховому будинку (а.с. 7). Поверхим вище квартири [ADDRESS] , у якій мешкає відповідач [PERSON] 29 жовтня 2019 року відбулося залиття належної їй на праві спільної часткової власності квартири [ADDRESS] з квартири поверхом вище - № 302, мешканцем якої є відповідач. Згідно Акту про залиття від 29 жовтня 2019 року, затвердженого головою правління ОСББ «Мишуги ј», причиною залиття квартири [ADDRESS] стало протікання теплоносія з системи опалення будинку через незакритий кран стуска повітря з радіатора (батареї) опалення (так званий «кран «Маєвського») в квартирі [ADDRESS] протякання теплоносія не заперечує (а.с. 8). В квартирі [ADDRESS] під час залиття пошкоджено: у об`єднаній кімнаті шпалери стелі, стіни та паркетне покриття підлоги (а.с.8). Відповідно до Висновку суб`єкта оціночної діяльності ТОВ «Експерт ІН», проведеного на замовлення позивача, вартість матеріального збитку, завданого залиттям квартири [ADDRESS] складає 40 867 грн. 00 коп. (а.с.12-28). Так, відповідно до ч.3 ст.102 ЦПК України висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Оскільки позивачка є власницею 1/3 частини квартири, тому просить стягнути з відповідача на її користь 1/3 частину від загальної суми оцінених збитків - 13 662 грн. 00 коп. (40 867 грн. 00 коп. / 3 = 13 662 грн. 00 коп.), що є обґрунтованою вимогою згідно її частки у праві спільної сумісної власності (1/3). Відповідно до ч.1 ст. 1166 ЦК України шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно п.1 Розділу Х Правових позицій, висловлених Судовою палатою у цивільних справах Верховного Суду України при перегляді цивільних справ у касаційному порядку і у зв`язку з винятковими обставинами у 2008 році, у спорах про відшкодування шкоди згідно з ч. 2 ст. 1166 ЦК України, діє презумпція заподіювача шкоди. У зв`язку з цим не позивач повинен довести наявність вини відповідача, а відповідач повинен довести відсутність його вини у завданні шкоди. Особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: витрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодження речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки) (п.1 ч.2, ч.1 ст. 22 ЦК України). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі (ч.3 ст.22 ЦК України). За встановлених обставив вуд вважає доведеною вину відповідача у завданих матеріальних збитках, заподіяних майну позивача внаслідок залиття належної позивачу 1/3 частини квартири, яке відбулося 29 жовтня 2019 року, у розмірі 13 622 грн. 00 коп. (40 867 грн. / 3 = 13 622 грн. 00 коп.) на підставі висновку експерта (а.с. 12-29). Аналізуючи зібрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про відшкодування матеріальних збитків є обгрутованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню, обставини, що спростовують в цій частині позовні вимоги судом не встановлені. Суд, надавши оцінку письмовим доказам в частині відшкодування моральної шкоди, характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, ступеню вини відповідача, який завдав моральної шкоди позивачу внаслідок дій, що вплинули на права позивача, вважає за необхідне також задовольнити позов й у цій частині. Так, як встановлено судом, у результаті залиття було зіпсовано (пошкоджено) належну позивачу квартиру, ступінь такого залиття, внаслідок чого приміщення квартири було зіпсованим водою (вологою), та неправомірних дій/бездіяльності відповідача по відношенню до майна позивача, який вимушений був жити у антисанітарних умовах підвищеної вологості, самотужки ліквідовувати наслідки аварії (затоплення): вичерпувати та вимочувати воду, висушувати все з метою хоча би відновити елементарні умови для помешкання, робити ремонт, й на час, коли він не зроблений, перебувати у антисанітарних умовах, спричинених внаслідок недбалих дій відповідача як власника квартири. Згідно діючого законодавства особа несе відповідальність за заподіяну моральну шкоду у випадках, коли право на її відшкодування безпосередньо передбачено нормами Конституції України або у випадках, передбачених відповідними статтями Цивільного кодексу України, а також іншими нормами законодавства, які встановлюють відповідальність за заподіяння моральної шкоди. Відповідно до частини 3 статті 23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. Як встановлено в ході розгляду справи, позивач оцінює моральну шкоду у розмірі 1 000 грн. 00 коп. та обґрунтовує тим, що внаслідок неправомірних дій/бездіяльності відповідача він вимушений жити тривалий час у антисанітарних умовах підвищеної вологості, спричинених внаслідок недбалих дій відповідача як власника квартири, перенесла стес й наразі відповідач відмовляється відшкодувати такі збитки. Суд приймає до уваги й ті обставини, які мають суттєве значення та впливають на задоволення вимог відшкодування моральної шкоди, а саме те, що позивач внаслідок залиття переніс стес та під час й після залиття квартири позбавлений був нормальних санітарних умов проживання, вимушений проводити ремонт унаслідок протиправни дій/бездіяльності відповідача, й на час, коли він не зроблений, перебувати у антисанітарних умовах підвищеної вологості, спричинених внаслідок недбалих дій відповідачів. Таким чином, судом встановлений факт понесеної моральної шкоди позивачем, що виявилася у душевних стражданнях, яких він зазнав у зв`язку із пошкодженням його майна (пункт 3 частини 2 статті 23 ЦК України), а також у зв`язку із протиправною поведінкою щодо нього самого (пункт 2 частини 2 статті 23 ЦК України), та оцінює її з урахуванням принцину розумності та пропорційності у розмірі 1 000 грн. 00 коп. та вважає, що така сума здатна відновити моральний стан позивача. Відповідно до пункту 3 частини 2, частин першої, 4 статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Також при вирішенні цього спору суд враховує керівні роз`яснення Пленуму Верховного Суду України, викладлені у пункті 9 постанови від 31.03.1995 року, із змінами внесеними постановою № 5 від 25.05.2001 року, «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає незалежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можловості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При визначенні розміру відшкодування моральної шкоди мають враховуватись вимоги розумності справедливості, а також майнового стану цивільного відповідача. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи сторін, які наведені у позові, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України. Так, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем при подачі позову до суду сплачено судовий збір в сумі 908 грн. 00 коп., який підлягає стягненню з відповідача на користь позивача. Вимога позивача про відшкодування 18 грн. 53 коп. понесених витрат по сплаті комісії банку за оплату судового збору не піддлягає задоволенню з огляду на те, що згідно ст.ст. 141, 131 ЦПК України такі витрати не є судовими витратами. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved