Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

В липні 2020 року [PERSON] звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у користуванні майном, шляхом вселення. В обґрунтування позову зазначає, що він є співвласником квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Іншим співвласником даної квартири є його дружина- [PERSON] . Спірне майно належить їм на праві спільної сумісної власності, набуте у зареєстрованому шлюбі. Позивач зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, з березня 2020 року шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] припинено, наразі Святошинським районним судом м. Києва відкрите провадження у цивільній справі №759/9704/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] про розірвання шлюбу. У зв`язку із вищезазначеними обставинами, зокрема, із тим, що особисті стосунки між позивачем та відповідачкою погіршились, останній вирішив тимчасово, з метою уникнення між ними конфліктів, мешкати окремо. Так, позивач поселився за фактичною адресою: [ADDRESS] . Однак, через деякий час [PERSON] вирішив повернутись до власного житла, проте дізнався, що дружина змінила замки, добровільного його в квартиру не пускає, через що [PERSON] позбавлений права користування власним житлом. Так, 16.06.2020 року позивач в котрий раз намагався потрапити до власного житла, проте відповідачка двері не відчинила. Тому позивач викликав поліцію, його повідомлення, про те, що [PERSON] чинить перешкоди у користуванні спільним житлом за адресою: [ADDRESS] , було прийняте та зареєстровано в журналі єдиного обліку. Відповідно до листа «Про розгляд повідомлення» Святошинського УПП ГУНП у м. Києві з відповідачкою проведено профілактичну бесіду, попереджено про адміністративну та кримінальну відповідальність. У зв`язку з вищевикладеним, позивач просить усунути перешкоди у користуванні майном, шляхом вселення. Ухвалою суду від 14.07.2020 року відкрито провадження по справі у порядку загального позовного провадження (а.с.26). 02.12.2020 року на адресу суду надійшов відзив на позовну заяву від [PERSON] , в якому вона просить відмовити у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, зазначаючи наступне. Так, [PERSON] було прийнято самостійно рішення щодо проживання окремо. Між сторонами існує спір щодо володіння квартирою, оскільки між ними склалися неприязні стосунки. Відповідачка зазначає, що позивач неодноразово вчиняв відносно неї насильницькі дії. Крім того, з відповідачкою залишились проживати спільні діти, двоє синів - [PERSON] та [PERSON] , які також є користувачами спільної квартири. [PERSON] зазначає, що позивачем не сплачувалися комунальні послуги за користування квартирою останні 5 років. Також позивач не ніс витрат, щодо поточного та капітального ремонту квартири, ініціював сварки в родині та викликав поліцію без належних обґрунтувань. Щодо зміни замків в квартирі, на яке позивач посилався в позові, відповідачка зазначає наступне, що зміна замків в квартирі нічим не підтверджується. Оскільки відсутній будь-який акт складений обслуговуючою компанією про відсутність доступу до квартири. Крім того, відсутні будь - які документи, які ю підтверджували виклик служб екстреного відкриття замків про намагання позивача потрапити до спірної квартири. У зв`язку з тим, що позивачем не належно обґрунтовано позовні вимоги та не надано належних та допустимих доказів відповідачка просить відмовити в задоволенні позовних вимог. 04.01.2021 року Позивачем подано відповідь на відзив, де позивач просить задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Відповідачкою [PERSON] 17.02.2021 року подано клопотання про зупинення провадження у справі № 759/11403/20 до вирішення цивільної справи № 759/187/21. Ухвалою суду від 17.02.2021 року було задоволено клопотання та зупинено провадження у цивільній справі № 759/11403/20. Постановою Київського Апеляційного суду від 20.04.2021 року апеляційну скаргу [PERSON] задоволено, ухвалу Святошинського районного суду скасовано, справу направлено для продовження розгляду. Ухвалою суду від 22.06.2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги просив задовольнити в повному обсязі, з підстав зазначених у позові. Відповідачка [PERSON] та її представник - [PERSON] просили відмовити в задоволенні позовних вимог за недоведеністю та не обґрунтованістю. Заслухавши пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним (стаття 41 Конституції України). Судом встановлено, що сторони з 14.05.1994 року перебувають у шлюбі, що підтверджуються Свідоцтвом про шлюб, виданим повторно Святошинським районним у м. Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (а.с.12). Відповідно до відповіді Комунального підприємства Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» та копії свідоцтва про право власності, виданого Головним управлінням житлового забезпечення 02.06.2006 року на підставі якого проведена реєстрація права власності на кв. [ADDRESS] за відповідачкою [PERSON] (а.с.32-33). Згідно з відомостями з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, позивачу на праві власності належить гараж, машиномісце у напівземному автопаркінгу за адресою: [ADDRESS] , гараж [NUMBER] (а.с.13-14). Позивач зареєстрований у квартирі за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується відповідною відміткою в паспорті громадянина України (а.с.9). Відповідно до статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна. Згідно з частинами першою, другою статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша статті 321 ЦК України). Відповідно до статті 356 ЦК України, власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Ці частки є ідеальними й визначаються відповідними відсотками від цілого чи у дрібному виразі. Статтею 358 ЦК України визначено, що право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен зі співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Винятки із загального правила можуть встановлюватись законом, зокрема статтею 361 ЦК України щодо самостійного права співвласника розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності). Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма права визначає право власника майна, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для надання захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом існування перешкод у користуванні власником своїм майном. При цьому не має значення, ким саме створюється порушення права та з яких підстав. Наведений правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Судом встановлено, що власником квартири кв. [ADDRESS] на теперішній час є відповідачка [PERSON] , позивач не є власником квартири, значиться зареєстрованим у вказаній квартирі. Реєстрація права власності на вказану квартиру за [PERSON] не скасована. Відповідно до наданих в судовому засіданні пояснень свідків - [PERSON] та [PERSON] останні пояснили, що відповідачка не чинить перешкоди позивачу у користуванні квартирою, зазначили , що кожного разу, коли позивач повертався до дому, він здійснював моральний тиск щодо відповідачки. Щодо наданих у судовому засіданні пояснень свідка [PERSON] , яка являється сусідкою сторонам, остання пояснила, що 15 років мешкає за адресою: [ADDRESS] та дуже добре знає всіх сторін по справі. Крім того, з 2020 року вона не бачила [PERSON] за вказаною адресою, крім випадків коли він прижав за своїми речами. Обґрунтовуючи свої позовні вимоги позивач посилався на те, що порушуючи його права, відповідач чинить перешкоди у користуванні квартирою, та те, що дружина змінила замки в квартирі, добровільно позивача не пускає до житла. Відповідно до ч. 1 ст. 3 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно із ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (частина перша та друга статті 77 ЦПК України). Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України). Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України). Відповідно до ч. 1 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Таким чином, доказами у справі на підтвердження наявності перешкод у користуванні майном, що належить особі на праві спільної сумісної власності, зокрема у його вселенні до спірного житлового приміщення можуть бути: акти про не допуск до належного особі на праві власності майна, документи, що б підтверджували виклик служб екстреного відкриття замків про намагання позивача потрапити до спірної квартири, пояснення осіб, які можуть підтвердити ті чи інші обставини про недопущення позивача до спірної квартири та які мають значення для вирішення справи, показання свідків тощо. Водночас, позивачем не було надано суду жодного доказу на підтвердження обставин, викладених у позовній заяві. Відповідач користується спірною квартирою на законних підставах, вимог про її виселення позивач не заявляв, сам по собі факт проживання відповідача у спірній квартирі, не є беззаперечним підтвердженням того, що вона чинить перешкоди у користуванні квартирою. Аналогічна позиція міститься у Постанові Верховного суду України від 06.04.2020 у справі № 754/14843/16. Долучений до матеріалів справи лист Святошинського УП ГУНП в м. Києві про проведення профілактичної бесіди з [PERSON] суд ставиться критично до даного доказу, оскільки даний лист не містить, ані дати, ані вихідного номера, ані печатки державного органу (а.с.20). Разом з тим, позивачем не надано доказів щодо належного утримання ним належної йому частки спірної квартири, зокрема, сплати житлово-комунальних послуг. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Проаналізувавши надані позивачем докази, суд вважає, що стороною позивача в ході розгляду справи не доведено порушення відповідачем права позивача щодо користування квартирою, оскільки, достатніх та переконливих доказів того, що саме відповідач будь-яким чином перешкоджає проживати та користуватись квартирою, суду не надано. Крім того, стороною позивача також не доведено наявність перешкод у його вселенні зі сторони відповідача, а відтак твердження позову в цій частині є безпідставними. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи стороною позивача не доведено достатніми доказами наявність перешкод з боку відповідача у його вселенні та користуванні квартирою, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, судові витрати у справі слід залишити за позивачем по фактично понесеним. Враховуючи наведене,

Outcome: dismissed