Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

22 травня 2020 року заступник керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 звернувся до суду в інтересах Дніпровської міської ради з позовом до [PERSON] , [PERSON] та приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової О.В., третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Т.М. про скасування рішення про державну реєстрацію, визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним та витребування майна. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року позов було прийнято до розгляду суду та відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 27 травня 2020 року було вжито заходи забезпечення позову. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 липня 2020 року у задоволенні заяви приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловій О.В. про заміну неналежного відповідача було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 21 травня 2021 року у задоволенні клопотання [PERSON] про витребування доказів було відмовлено. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2021 року підготовче провадження було закрито і призначено справу до судового розгляду. Позивач у своєму позові, а його представник у ході судового розгляду посилалися на те, що Дніпропетровською місцевою прокуратурою № 2 було встановлено факт безпідставного вибуття з комунальної власності територіальної громади м. Дніпра об`єкта нерухомого майна: квартири [ADDRESS] , та реєстрації права власності за відповідачем [PERSON] . За даним фактом відомості було внесено до ЄРДР за № 42020042640000047. Досудовим розслідуванням, яке здійснюється СВ Шевченківського ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області було з`ясовано, що 03 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. на підставі підробленого свідоцтва про право власності від 22 жовтня 2012 року до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно було внесено відомості про право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , загальною площею 33,1 кв.м., житловою - 16,8 кв.м. Таким чином, невідомі особи шляхом обману, використовуючи завідомо підроблене свідоцтво про право власності на житло від 22 жовтня 2012 року, заволоділи майном територіальної громади, чим завдали шкоди останній. Державна реєстрація права власності приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. здійснена на померлу особу - [PERSON] , померлого [INFO] . Державна реєстрація права власності нотаріусом здійснювалася на підставі свідоцтва про право власності на житло від 12 жовтня 2012 року, виданого УЖГ Дніпропетровської міської ради, розпорядження про присвоєння адрес житловим будинкам по [ADDRESS] . Заявником у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно є власник, інший правонабувач, сторона правочину, у яких таке право виникло, або уповноважені ними особи. Станом на 03 лютого 2020 року [PERSON] не була ані власником, ані правонабувачем, тому не могла бути заявником. Приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. було прийнято рішення про державну реєстрацію речових прав на квартиру та здійснено реєстраційні дії без проведення обов`язкових дій щодо попередньої перевірки документів на наявність підстав для проведення реєстраційних дій. Згідно з відомостями з приватизаційних справ департаменту ЖГ Дніпровської міської ради квартира [ADDRESS] у приватну власність [PERSON] не передавалася. У відповідності до інвентаризаційної справи КП «ДМТБІ» ДМР житловий будинок [ADDRESS] , в якому знаходиться спірна квартира [NUMBER] , на підставі рішення виконкому Ленінського району № 486 від 08 вересня 1989 року зареєстрований за Місцевою радою, відомості про зареєстроване право власності на квартиру [ADDRESS] відсутні. У подальшому відповідачеві [PERSON] було видано свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020 року, посвідчене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. і зареєстроване в реєстрі за № 2026, на підставі якого відомості про право власності на спірну квартиру було зареєстровано за [PERSON] . На підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М. і зареєстрованого в реєстрі за № 1488, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за відповідачем [PERSON] . Єдиним органом приватизації житла, яке перебуває у комунальній власності територіальної громади м. Дніпра, є Департамент житлового господарства Дніпровської міської ради. Таким чином, уповноваженими органами місцевого самоврядування рішення про розпорядження квартирою [ADDRESS] не приймалися, свідоцтво про право власності не видавалося. Свідоцтво про право приватної власності на спірну квартиру є таким, що не відповідає дійсності та містить недостовірні відомості, є підробленим. За життя [PERSON] право власності на квартиру не набувалося, а тому не могло бути успадкованим [PERSON] , у якої в свою чергу були відсутні підстави розпорядження квартирою [ADDRESS] , зокрема укладення договору купівлі-продажу. Таким чином, договір купівлі-продажу від 14 березня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М. і зареєстрований в реєстрі за № 1488, є недійсним. Представник позивача просив суд скасувати рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової О.В. від 03 лютого 2020 року про державну реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] , визнати недійсним свідоцтво про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020 року, посвідчене приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. і зареєстроване в реєстрі за № 2026, на ім`я [PERSON] на квартиру [ADDRESS] , витребувати від [PERSON] на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради квартиру [ADDRESS] , судові витрати у справі стягнути з відповідачів. Представник Дніпровської міської ради у ході судового розгляду зазначила, що [PERSON] , померлий [INFO] , з пакетом документів до департаменту ЖГ Дніпровської міської ради для приватизації квартири [ADDRESS] не звертався. Органом приватизації рішення про приватизацію не приймалося та свідоцтво про право власності на житло не видавалося. Позовні вимоги підтримала та просила їх задовольнити. Відповідач приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Щетілова О.В. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового розгляду повідомлялася належним чином, у своєму відзиві на позовну заяву проти задоволення позовних вимог заперечувала, зазначивши, що 27 січня 2020 року до неї звернулася відповідач [PERSON] із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON] , який помер [INFO] . 27 січня 2020 року було заведено спадкову справу № 03/2020. 30 січня 2020 року [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про реєстрацію права власності на квартиру [ADDRESS] за померлим [PERSON] , якому квартира належала на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 22 жовтня 2012 року. 03 лютого 2020 року приватним нотаріусом за результатами розгляду заяви [PERSON] було прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний № 50932704 від 03 лютого 2020 року, відповідно до якого за померлим [PERSON] було зареєстровано право власності. Так Порядком державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою КМУ № 1127 від 25 грудня 2015 року, для державної реєстрації права власності на підставі заяви спадкоємця подаються документи, необхідні для відповідної реєстрації, що підтверджують набуття спадкодавцем права власності на нерухоме майно. Державна реєстрація права власності на підставі заяви спадкоємця проводиться шляхом внесення до Державного реєстру прав відомостей про суб`єкт права власності - спадкодавця з обов`язковим зазначенням відомостей про смерть такої особи. До складу спадщини входить нерухоме майно, право власності на яке набуто за життя, але не було зареєстроване належним чином. Нотаріус перед видачею свідоцтва про право на спадщину вносить відомості про право власності спадкодавця на таке майно, що й було вчинено нею. Також до реєстру було внесено відомості про смерть [PERSON] , померлого [INFO] . Тому твердження позивача, про те, що відповідач [PERSON] є неналежним заявником у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, не узгоджуються з положеннями чинного Порядку. З приводу тверджень позивача про недійсність свідоцтва про право власності на житло зазначила, що нормами чинного законодавства України не передбачено обов`язку державного реєстратора (нотаріуса) перевірки справжності (дійсності) свідоцтва, так само як перевірки справжності свідоцтва про смерть спадкодавця чи свідоцтва про народження. Відповідальність за справжність (дійсність) наданих державному реєстратору документів, які є підставою для вчинення реєстраційних дій, є особа, яка ці документи подає. Відповідач [PERSON] у своєму відзиві, а її представник у ході судового розгляду, проти задоволення позовних вимог заперечували, зазначивши, що батькові відповідача, [PERSON] , на сім`ю з 4 осіб у період до 1992 року було надано квартиру [ADDRESS] . До 2007 року вона була зареєстрована у спірній квартирі. Після розірвання шлюбу між [PERSON] і [PERSON] , останній залишився проживати у квартирі. Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , серед його речей і документів [PERSON] знайшла свідоцтво про право власності на житло, видане 22 жовтня 2012 року УЖГ Дніпропетровської міської ради на ім`я [PERSON] . Їй було відомо, що за життя батько займався питанням оформлення права власності на квартиру. У встановлений законодавством шестимісячний строк вона звернулася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, [PERSON] 03 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. їй було видано свідоцтво про право на спадщину за законом на квартиру [ADDRESS] , яку було продано на підставі договору купівлі-продажу від 14 березня 2020 року. Право власності на квартиру набула правомірно. Надане нотаріусу для реєстрації свідоцтво про право власності на житло містить посилання на розпорядження органу приватизації, підпис керівника органа приватизації, печатку. Відомості про результати досудового розслідування у кримінальному провадженні № 42020042640000047, на яке посилається позивач, відсутні, підозру жодній особі не повідомлено, вирок не постановлено. Вона як спадкоємець є належним заявником у сфері державної реєстрації на нерухоме майно, оскільки спадкоємці наділені таким правом. Підстави для скасування рішення державного реєстратора та визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину відсутні. Спірна квартира була правомірно продана відповідачеві [PERSON] , тому правові підстави для витребування квартири відсутні. Представник відповідача у своїй заяві до суду справу просив розглядати за його відсутності, просив відмовити у задоволенні позовних вимог. Представник відповідача [PERSON] у ході судового розгляду зазначила, що підстави для витребування квартири відсутні. Договір купівлі-продажу від 14 березня 2020 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М. і зареєстрований в реєстрі за № 1488, на підставі якого відповідач набула право власності на спірну квартиру, не оспорюється. Свідоцтво про право на спадщину за законом було видано приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. на підставі пакету документів, які було ним перевірено. Свідоцтво про право власності на житло може бути визнано сфальсифікованим за результатами проведення відповідної експертизи. Просила відмовити у задоволенні позовних вимог. У своїй заяві до суду справу просила розглядати за її відсутності, проти задоволення позовних вимог заперечувала, просила відмовити у задоволенні позову. Третя особа приватний нотаріус Дніпровського міського нотаріального округу Райська Т.М. у судове засідання не з`явилася, про час та дату судового засідання повідомлена належним чином, про причини неявки судові не повідомила, письмових пояснень судові не надала. Враховуючи, що учасники справи у судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Перевіривши матеріали справи, оцінивши надані і добуті докази, суд вважає позовні вимоги такими, що не підлягають задоволенню за наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з відомостями КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] відомості про реєстрацію права власності на квартиру [NUMBER] за [PERSON] або іншою особою відсутні (а.с. 18). На підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого 22 жовтня 2012 року УЖГ Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження № 6/154-12 від 22 жовтня 2012 року, право власності на квартиру [ADDRESS] належить [PERSON] (а.с. 27). Розпорядженням Дніпропетровського міського голови № 415-р від 08 серпня 2014 року житловому будинку [ADDRESS] присвоєно адресу [ADDRESS] (а.с. 29). [PERSON] є дочкою [PERSON] (а.с. 23 оберт, 24). [INFO] [PERSON] помер (а.с. 20). Після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , 27 січня 2020 року із заявою про прийняття спадщини до нотаріальної контори звернулася [PERSON] (а.с. 19). 30 січня 2020 року державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. було ухвалено рішення про державну реєстрацію права приватної власності (з відкриттям розділу), індексний номер 50932704 від 03 лютого 2020 року, на підставі свідоцтва про право власності на житло від 22 жовтня 2012 року, виданого УЖГ Дніпропетровської ради, на квартиру [ADDRESS] за [PERSON] та внесено запис про реєстрацію права власності номер 35299783 (а.с. 13 оберт). 03 лютого 2020 року [PERSON] приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. було видано свідоцтво про право на спадщину за законом, зареєстроване в реєстрі за № 2026 (а.с. 32 оберт). На підставі рішення державного реєстратора приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової О.В. від 03 лютого 2020 року право власності на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] (а.с. 34). 14 березня 2020 року між [PERSON] і [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири, посвідчений приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Райською Т.М. і зареєстрований в реєстрі за № 1488 (а.с. 103-104), відповідно до умов якого відповідач [PERSON] набула права власності на квартиру [ADDRESS] , право власності на яку у встановленому законом порядку зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (а.с. 13-13 оберт). Згідно з відомостями Департаменту адмінпослуг і дозвільних процедур Дніпровської міської ради № 14/5-879 від 28 січня 2020 року [PERSON] , який помер [INFO] , був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 18 червня 1992 року по день смерті [INFO] , з реєстраційного обліку не знятий (а.с. 21). 23 березня 2020 року до ЄРДР було внесено відомості за № 42020042640000047 про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 190 КК України (а.с. 12). На час розгляду справи результат досудового розслідування судові невідомий. Відповідно до листа-інформації департаменту ЖГ Дніпровської міської ради № 1/12-3719 від 10 березня 2020 року інформація про передачу у власність громадянам шляхом приватизації квартири [ADDRESS] , відсутня. Свідоцтво про право власності на квартиру на ім`я [PERSON] органом приватизації не видавалося (а.с. 16). Частинами 1 і 2 статті 2 ЦПК України закріплено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Таке право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Згідно з ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У пункті 49 постанови Великої Палати Верховного Суду від 27 листопада 2018 року у справі № 905/2260/17 вказано, що як захист права розуміють державно-примусову діяльність, спрямовану на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначений як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату. Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягнути суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинене порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку із порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав. Постановою Великої Палати Верховного Суду від 22 вересня 2020 року справі № 910/3009/18 (провадження № 12-204гс19) зазначено, що ефективний спосіб захисту прав повинен забезпечити поновлення порушеного права, а в разі неможливості такого поновлення, гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування, тобто такий захист повинен бути повним та забезпечувати таким чином мету здійснення правосуддя та принцип процесуальної економії (забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). У постанові Верховного Суду України від 17 грудня 2014 року № 6-140цс14 зроблено висновок, що власник майна може витребувати належне йому майно від будь якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма ч. 1 ст. 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц (провадження № 14-208цс18) зроблено висновок, що метою віндикаційного позову є забезпечення введення власника у володіння майном, якого він був незаконно позбавлений. У випадку позбавлення власника володіння нерухомим майном означене введення полягає у внесенні запису про державну реєстрацію за власником права власності на нерухоме майно (принцип реєстраційного підтвердження володіння нерухомістю). Задоволення вимоги про витребування нерухомого майна з незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та призводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. У даному випадку зміст і характер відносин свідчить, що у позивача відсутній спір з державним реєстратором приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. Відповідно до ч.ч. 1-4 ст. 51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. Після спливу строків, зазначених у частинах першій та другій цієї статті, суд може залучити до участі у справі співвідповідача або замінює первісного відповідача належним відповідачем виключно у разі, якщо позивач доведе, що не знав та не міг знати до подання позову у справі про підставу залучення такого співвідповідача чи заміну неналежного відповідача. Про залучення співвідповідача чи заміну неналежного відповідача постановляється ухвала. За клопотанням нового відповідача або залученого співвідповідача розгляд справи починається спочатку. Пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. За таких обставин у задоволенні позовних вимог заступникові керівника Правобережної окружної прокуратури міста Дніпра в інтересах Дніпровської міської ради до приватного нотаріуса Дніпровського міського нотаріального округу Щетілової О.В. про скасування рішення про державну реєстрацію слід відмовити, як пред`явлених до неналежного відповідача. Щодо позовних вимог про визнання свідоцтва про право на спадщину недійсним суд приходить до такого висновку за наступних підстав. У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 03 квітня 2018 року у справі № 917/927/17 зазначено, що свідоцтво про право власності є лише документом, яким оформлюється відповідне право, але не є правочином, на підставі якого це право виникає, змінюється або припиняється. Свідоцтво про право на спадщину за законом не породжує виникнення у суб`єкта відповідного права, а тільки фіксує факт його наявності. Отже, правовстановлюючим документом у цьому випадку є свідоцтво про право власності на житло від 22 жовтня 2012 року, видане УЖГ Дніпропетровської міської ради на підставі розпорядження від 22 жовтня 2012 року № 6/154-12, дійсність якого може бути підтверджена (не підтверджена) судом при вирішенні спору щодо дійсності рішення відповідного органу, на підставі якого було видано оскаржуване позивачем свідоцтво. За таких обставин, ефективним способом захисту права є віндикаційний позов до особи, за якою зареєстровано право власності на спірну квартиру, а не позов про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом. Тому у задоволенні позовних вимог про визнання недійсним свідоцтва про право на спадщину за законом від 03 лютого 2020 року слід відмовити, оскільки зазначені вимоги не відповідають ефективним способам захисту у цій справі і це є самостійною підставою відмови у їх задоволенні. Щодо позовних вимог про витребування від відповідача на користь територіальної громади в особі Дніпровської міської ради спірного нерухомого майна суд приходить до наступного висновку за таких підстав. Власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Разом з цим, для застосування статті 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником нерухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Тобто, предметом доказування у справах за позовами про витребування майна з чужого незаконного володіння становлять обставини, які підтверджують правомірність вимог позивача про повернення йому майна з чужого незаконного володіння, як то факти, що підтверджують право власності на витребуване майно, вибуття його з володіння позивача, перебування його в натурі у відповідача та інше. Власник вправі витребувати своє майно від особи, у якої воно фактично знаходиться у незаконному володінні. Враховуючи вищевикладені норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що звертаючись із позовом про витребування майна, відповідно до ст. 388 ЦК України, прокурор мав обґрунтувати правомірність такої вимоги та факт того, що власником квартири [ADDRESS] є саме територіальна громада в особі Дніпровської міської ради. Судом встановлено, що 03 лютого 2020 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. на підставі виникнення права власності (свідоцтва про право власності на житло) та на підставі свого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу), індексний номер: 50932704 від 03 лютого 2020 року, право власності на квартиру [ADDRESS] зареєстровано за [PERSON] . Для винесення рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень відповідачем [PERSON] було надано приватному нотаріусу заяву про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, яку разом з поданими нею документами, було перевірено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Щетіловою О.В. В той же час, правовою підставою реєстрації речового права за [PERSON] стало свідоцтво про право власності на житло, видане 22 жовтня 2012 року УЖГ Дніпровської міської ради на підставі розпорядження № 6/154-12 від 22 жовтня 2012 року. Позивач в обґрунтування позову зазначив, що спірна квартира належить до комунальної власності та органом приватизації житлового фонду у приватну власність ніколи не передавалась, що підтверджується інформацією департаменту ЖГ Дніпровської міської ради, КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради. Спірне нерухоме майно неправомірно вибуло із власності територіальної громади міста поза його волею в інший спосіб. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно з ч. 7 ст. 319 ЦК України діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом (ст. 321 ЦК України). У ході судового розгляду судом було встановлено, що [PERSON] , померлий [INFO] , проживав і був зареєстрований у квартирі [ADDRESS] з 18 червня 1992 року по день смерті. При цьому, стороною позивача не зазначено, на якій підставі у померлого [PERSON] виникло право на зайняття спірного житлового приміщення, а також правомірність проживання і користування житловим приміщенням за життя померлим [PERSON] не спростовується. Згідно положень ст. 128 ЦК УРСР, в редакції чинній на момент спірних правовідносин, право власності (право оперативного управління) у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Згідно зі ст. 58 ЖК УРСР, на підставі рішення про надання жилого приміщення в будинку державного або громадського житлового фонду виконавчий комітет районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів видає громадянинові ордер, який є єдиною підставою для вселення в надане жиле приміщення. Відповідно до положень ст. 9 ЖК УРСР громадяни мають право на приватизацію квартир (будинків) державного житлового фонду, житлових приміщень у гуртожитках, які перебувають у власності територіальних громад, або придбання їх у житлових кооперативах, на біржових торгах, шляхом індивідуального житлового будівництва чи одержання у власність на інших підставах, передбачених законом. Із системного аналізу нормативно-правових актів вбачається, що вони спрямовані, зокрема, на регламентацію правовідносин з приводу реалізації права громадян на житло шляхом передання їм у приватну власність житлових приміщень державного житлового фонду та гуртожитків. Зазначений процес приватизації став необхідним у зв`язку зі зміною суспільних правовідносин у житловій сфері та переходом житла із державної власності у приватну власність громадян. Відповідно до ст. 1 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», приватизація державного житлового фонду - це відчуження квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках, призначених для проживання сімей та одиноких осіб, кімнат у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів, та належних до них господарських споруд і приміщень (підвалів, сараїв і т. ін.) державного житлового фонду на користь громадян України. Згідно з ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду», до об`єктів приватизації належать квартири багатоквартирних будинків, одноквартирні будинки, житлові приміщення у гуртожитках (житлові кімнати, житлові блоки (секції), кімнати у квартирах та одноквартирних будинках, де мешкають два і більше наймачів (далі - квартири (будинки), які використовуються громадянами на умовах найму. Відповідно до ст. 3 цього Закону приватизація здійснюється шляхом: безоплатної передачі громадянам квартир (будинків) з розрахунку санітарної норми 21 квадратний метр загальної площі на наймача і кожного члена сім`ї та додатково 10 квадратних метрів на сім`ю; продажу надлишків загальної площі квартир (будинків) громадянам України, що мешкають в них або перебувають в черзі потребуючих поліпшення житлових умов. Суд критично ставиться до твердження позивача про те, що розпорядження № 6/154-12 від 22 жовтня 2012 року та свідоцтво про право власності на житло: квартиру [ADDRESS] , від 22 жовтня 2012 року органом приватизації не видавалось, а будинок [ADDRESS] було прийнято до комунальної власності відповідно до рішення виконкому Ленінського району № 486 від 08 вересня 1989 року, оскільки відсутній перелік квартир, які були включені до об`єктів комунальної власності. Крім того, ані прокурором, ані представником Дніпровської міської ради не було долучено жодного достатнього, допустимого та належного доказу на підтвердження того, що станом на день отримання можливості на приватизацію вказаної квартири та свідоцтва про право власності на спірну квартиру, вказане майно знаходилось саме у комунальній власності територіальної громади. Посилання прокурора на такі докази, як лист № 1/12-3719 від 10 березня 2020 року про надання інформації від департаменту ЖГ Дніпровської міської ради, відповідно до якого зазначено, що свідоцтво про право власності від 22 жовтня 2012 року на квартиру [ADDRESS] не видавалося, рішення органом приватизації не приймалося, лист КП «ДМБТІ» Дніпровської міської ради № 12900 від 10 вересня 2019 року про надання інформації про відсутності відомостей про право власності за адресою: [ADDRESS] , не може бути прийняті судом як належні докази на підтвердження вказаних прокурором обставин, оскільки дані листи містять в собі лише інформаційний характер. Крім того, дані докази не підтверджують, що вказана квартира належить територіальній громаді міста в особі Дніпровської міської ради. Відповідно до ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Згідно ч. 4 ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Крім того, відповідно до ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Згідно з п. 1 ст. 4 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державній реєстрації прав підлягають, крім іншого, право власності та право довірчої власності як спосіб забезпечення виконання зобов`язання на нерухоме майно, об`єкт незавершеного будівництва. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що відсутні будь-які докази щодо первинної реєстрації права власності на квартиру за територіальною громадою міста в особі Дніпровської міської ради та знаходження спірної квартири на балансі будь-якого підприємства. Стороною позивача не доведено належними доказами, що вказана квартира дійсно є комунальною власністю, оскільки реєстрація прав на нерухоме майно не є формальністю, а є необхідністю для можливості територіальної громади стати повноправним власником нерухомого майна. Крім того, суд критично оцінює посилання позивача, що відповідач [PERSON] є неналежним заявником у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, оскільки відповідно до положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Тобто, відповідач [PERSON] як спадкоємець [PERSON] , померлого [INFO] , успадкувала належні померлому права і обов`язки. Окремо, суд вважає необхідним звернути увагу на те, що посилання позивача на наявність кримінального провадження № 42020042640000047 за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч. 1 ст. 190 КК України, за фактом незаконного заволодіння об`єктом нерухомого майна комунальної форми власності - квартири [ADDRESS] , жодним чином не доводить обставин, на які позивач посилається як на підставу свої позовних вимог, оскільки вказані прокурором обставини є лише припущенням органу досудового розслідування по кримінальному провадженню, досудове розслідування не закінчено і жодну особу не притягнуто до кримінальної відповідальності. На підставі ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, понесені судові витрати зі сплати судового збору у загальному розмірі 17 098 грн. 01 коп. (а.с. 1, 39) слід залишити за позивачем. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed