Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовною заявою до відповідачки про поділ майна подружжя, в якій просить визнати майно спільною сумісною власністю та просить поділити спільне рухоме майно подружжя придбане під час шлюбу сторін. Зокрема просить суд поділити спільне майно подружжя наступним чином: Визнати за [PERSON] право особистої власності на: бойлер «Atlantic» на 80 л вартістю 2000 грн.; холодильник «Indesit» вартістю 4000 грн.; пральну машину «Gorenje» вартістю 4000 грн.; кухонний м`який куточок вартістю 4000 грн.; кухонний стіл (дубовий) вартістю 5000 грн.; кухонний гарнітур вартістю 6000 грн.; посудомийну машину «BOSCH» вартістю 8000 грн.; морозильну камеру «Snaige» вартістю 6000 грн.; мікрохвильову піч «Scarlett» вартістю 1000 грн.; пароварку «Redmond» вартістю 1000 грн.; електром`ясорубку «ZELMER» вартістю 2000 грн.; електрочайник, блендер, міксер, кавомолку, посуд, столові прибори - на загальну суму 3000 грн.; диван (сірого кольору) вартістю 5000 грн.; диван кутовий (коричневого кольору) вартістю 4000 грн.; стіл обідній розсувний «Прістіж» вартістю 4000 грн.; обігрівач (масляний) вартістю 1000 грн.; обігрівач (теновий) вартістю 1000 грн.; ноутбук «ASUS» вартістю 6000 грн.; нетбук «Асеr» вартістю 4000 грн.; вбудовану шафу (в спальній кімнаті) вартістю 5000 грн.; ліжко з ортопедичним матрацом вартістю 6000 грн.; комод вартістю 3000 грн.; полицю під телевізор вартістю 3000 грн.; телевізор «SONY» вартістю 1000 грн.; праску «ZELMER» вартістю 1500 грн.; парову праску «SATURN» вартістю 2000 грн.; вбудовану шафу (у вітальній кімнаті) вартістю 6000 грн.; тумбу для ванної кімнати та дзеркало вартістю 2000 грн.; меблевий гарнітур (у маленькій кімнаті) вартістю 5000 грн.; полицю для квітів вартістю 2000 грн.; постіль, подушки, ковдри, рушники - на загальну суму 3000 грн.; Wi-Fi роутер «TP-LINK» вартістю 500 грн., а всього на загальну суму 111 000 грн. Визнати за [PERSON] право особистої власності на: телевізор «LG» вартістю 5000 грн..; обігрівач (теновий) вартістю 1000 грн.; велосипед «Ocean» вартістю 2000 грн., а всього на загальну суму 8 000 грн. Стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за різницю у вартості рухомого майна у розмірі 51 500 грн. також просить суд стягнути з відповідачки на його користь понесені судові витрати. Обґрунтовуючи позовні вимоги зазначив, що врегулювати спір в позасудовому порядку не можливо, а тому він вимішений звернутися до суду з даним позовом. 21.12.2021 року винесено ухвалу про прийняття позовної заяви до розгляду, відкриття провадження у справі та призначення по справі підготовчого судового засідання. 10.02.2022 року винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Пояснив, що він з відповідачкою перебував в зареєстрованому шлюбу, після розірвання шлюбу між ними було поділено нерухоме майно та ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 20.11.2019 року у справі № 372/883/19 було затверджено мирову угоду, відповідно до якої сторони дійшли домовленостей щодо поділу спільного нерухомого майна. На даний час спільний старший син проживає з ним. Він намагався врегулювати спір в позасудовому порядку, проте відповідач відмовилась, ділити з ним рухоме майно. Наявність спірного майна підтверджується актом опису рухомого майна, який складався в присутності свідків, також до матеріалів справи подано фотознімки переліченого в акт майна. Чеків та квитанцій про придбання вказаного рухомого майна в нього не має. Орієнтовну вартість майна, яке він просить поділити він визначав по ринку ОЛХ. Деякі речі були придбані на шлюбу, тобто до 2006 року. Представник відповідачки [PERSON] - [PERSON] в судовому засіданні проти позовних вимог заперечив в повному обсязі та просив відмовити в їх задоволенні в повному обсязі, посилаючись на їх необґрунтованість. Пояснив, що сторони фактично припинили відносини в 2018 році, офіційно шлюбу розірвано в 2019 році. Нерухоме майно між сторонами було поділено, а саме шляхом затвердження судом мирової угоди , відповідно до якої сторони дійшли згоди щодо поділ нерухомого майна, про що судом 20.11.2019 року постановлено відповідну ухвалу. Просив відмовити в задоволенні позову, оскілки позивачем не подано будь-яких належних і допустимих доказів придбання майна, яке позивач просить поділити. Також суду не подано належних і допустимих доказів на підтвердження вартості вказаного майна. Свідок [PERSON] будучи дружиною позивача в судовому засіданні пояснила, що вона була присутньою при складенні акту опису майна, який вона підписала. На той час, коли складався даний акт, вона ще не була дружиною позивача. Свідок [PERSON] будучи товаришем позивача, в судовому засіданні пояснив, що він був присутній під час складення акту опису рухомого майна, який в подальшому підписав. Під час складення вказаного акту вони були втрьох, а саме позивач, свідок [PERSON] та він. Вислухавши позивача, представника відповідачки, свідків, перевіривши та дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлені наступні обставини. 20.10.2006 між мною, [PERSON] , та [PERSON] укладено шлюб, зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Обухівського районного управління юстиції Київської області. Від подружнього життя сторони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копіями свідоцтв про народження копія свідоцтва про народження серії [NUMBER] серії [NUMBER] . Однією сім`єю сторони прожили до вересня 2018 року. З цього часу їхня сім`я розпалась і 11.02.2019 шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується копією рішення Обухівського районного суду Київської області від 11.02.2019 у цивільній справі № 372/4094/18. Також, Обухівським районним судом Київської області розглянуто цивільну справу № 372/883/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя та його поділ (трьохкімнатна квартира, автомобіль HYUNDAI SANTA FE, гараж, земельна ділянка загальною площею 0,0968 га, об`єкт незавершеного будівництва - садовий будинок загальною площею 92,60 кв.м.). За результатами розгляду справи 20.11.2019 судом постановлено ухвалу про затвердження мирової угоди. 01.02.2021 Обухівським районним судом Київської області розглянуто цивільну справу № 372/474/20 за позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дітей та зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Обухівської міської ради Київської області, про визначення місця проживання дітей та усунення перешкод у спілкуванні з малолітньою дитиною і визначення способу участі у вихованні, та ухвалено рішення про часткове задоволення первісного та зустрічного позовів. За результатами розгляду справи визначено місце проживання сина сторін - [PERSON] , [INFO] , зі позивачем, а дочки - [PERSON] , [INFO] , з відповідачкою, [PERSON] . Згідно ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України спірне майно є спільною сумісною власністю сторін, розподіл якого добровільно не відбувся, то відповідно до вимог ч. 1 ст. 70 Сімейного кодексу України позивач має право на половину спірного майна. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 60 Сімейного кодексу України, вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 68 Сімейного кодексу України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 71 Сімейного кодексу України, якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Частиною 1 ст. 69 Сімейного кодексу України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Частинами 1, 2 ст.70 Сімейного кодексу України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Пунктом 22 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. № 11, встановлено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися «обставинами, що мають істотне значення», якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший). Відповідно до п. 30 Постанови рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 Сімейного кодексу України. Так, з позовної заяви вбачається, що [PERSON] та [PERSON] перебували у шлюбі між собою у період з 20 жовтня 2006 року до 11 лютого 2019 року. Тому позивач вважає, що у період перебування у шлюбі, подружжям нібито було придбано рухоме майно на суму 119000 грн. Таким чином, позивач просить суд визнати за [PERSON] право особистої власності на рухоме майно на загальну суму 111000 гривень, визнати за [PERSON] право особистої власності на рухоме майно на загальну суму 8000 гривень та стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] компенсацію за різницю у вартості рухомого майна у розмірі 51500 гривень. Проте викладенні в позовній заяві доводи позивача та позовні вимоги є необґрунтованими та не доводяться належними та допустимими доказами. Так, з матеріалів справи вбачається, що шлюбні відносини між [PERSON] та [PERSON] було фактично припинено у 2018 році, що підтверджується копією рішенням суду про розірвання шлюбу. Рішенням Обухівського районного суду Київської області від 11 лютого 2019 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , копією рішенням суду про розірвання шлюбу. Ухвалою Обухівського районного суду Київської області від 20 листопада 2019 року затверджено мирову угоду про поділ спільного сумісного майна подружжя. Таким чином, на час звернення до суду з даною позовною заявою [PERSON] про поділ майна подружжя, а саме предметів домашнього побуту, яка була подана до суду 28 вересня 2021 року, з часу припинення проживання однією сім`єю минуло більш як 3 (три) роки. За даний проміжок часу подружжям було повністю поділено спільно нажите майно та на даний час не залишилось майна, яке було спільно придбано подружжям та є не поділеним. При цьому, позивач вважає, що на даний час у власності та користуванні відповідачки по справі [PERSON] нібито залишилось неподілене рухоме майно, яке набуто на час припинення спільного ведення господарства. Разом з тим, згідно статті 175 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що позовна заява повинна містити зокрема: зміст позовних вимог: спосіб (способи) захисту прав або інтересів, передбачений законом чи договором, або інший спосіб (способи) захисту прав та інтересів, який не суперечить закону і який позивач просить суд визначити у рішенні; якщо позов подано до кількох відповідачів - зміст позовних вимог щодо кожного з них; виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини. Згідно частини 1 статті 81 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 76 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК України, ч. 3 ст. 368 ЦК України), відповідно до ч. 2, 3 ст. 325 ЦК України бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), не залежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шубним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Майно, яке належало одному з подружжя, може бути віднесено до спільної сумісної власності укладеною при реєстрації шлюбу угодою (шлюбним договором) або визнано такою власністю судом з тих підстав, що за час шлюбу його цінність істотно збільшилася внаслідок трудових або грошових затрат другого з подружжя чи їх обох. Пунктом 24 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодаства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» від 21 грудня 2007 року № 11 передбачено, що до складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї (ч. 4 ст. 65 СК). Не належить до спільної сумісної власності майно одного з подружжя, набуте особою до шлюбу; набуте за час шлюбу на підставі договору дарування або в порядку спадкування; набуте за час шлюбу, але за кошти, які належали одному з подружжя особисто; речі індивідуального користування, в тому числі коштовності, навіть якщо вони були придбані за рахунок спільних коштів подружжя; кошти, одержані як відшкодування за втрату (пошкодження) речі, що належала особі, а також як відшкодування завданої їй моральної шкоди; страхові суми, одержані за обов`язковим або добровільним особистим страхуванням, якщо страхові внески сплачувались за рахунок коштів, що були особистою власністю кожного з них. Що стосується премії, нагороди, одержаних за особисті заслуги, суд може визнати за другим з подружжя право на їх частку, якщо буде встановлено, що він своїми діями сприяв її одержанню. Таким чином, в даній справі суду необхідно встановити обсяг спільно нажитого сторонами рухомого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясувати джерело і час його придбання, а також вартість майна. Так позивач обґрунтовує набуття у період перебування у шлюбі [PERSON] та [PERSON] рухомого майна на загальну суму 119000 гривень, Актом опису рухомого майна, який нібито було складено 25 вересня 2018 року за адресою: [ADDRESS] . Разом з тим, даний Акт опису рухомого майна не може бути прийнятий до уваги судом, оскільки його було складено зацікавленою особою та підписано особами, які є упередженими. Зокрема на Акті опису рухомого майна наявний підпис - [PERSON] , при цьому дана особа є дружиною позивача [PERSON] , а також на Акті опису рухомого майна наявний підпис - [PERSON] , який є товаришем та співробітником позивача [PERSON] . Крім того, на Акті опису рухомого майна відсутній підпис відповідачки [PERSON] або іншої неупередженої особи (зокрема представника комунальної управляючої компанії), що виключає можливість прийняти даний документ як належний доказ, який може підтвердити обсяг нажитого подружжям за період шлюбу рухомого майна. При цьому необхідно зазначити, що позивачем до Акту опису рухомого майна, щодо нібито набутого подружжям [PERSON] та [PERSON] спільного сумісного майна віднесено речі з відміткою «Рік придбання майна» 2005 рік, а саме: холодильник «Індезіт» (вартість майна згідно Акту 5000 гривень), мікрохвильова піч «Скарлет» (вартість майна згідно Акту 1000 гривень), полиця під телевізор чорна (вартість майна згідно Акту 4000 гривень). Тобто позивач відніс до нібито спільного майна подружжя речі з відміткою «Рік придбання майна» 2005 рік, при цьому шлюб між [PERSON] та [PERSON] було укладено лише 20 жовтня 2006 року. Крім того, з Акту опису рухомого майна, щодо нібито набутого подружжям [PERSON] та [PERSON] спільного сумісного майна вбачається, що в Акті містяться позиції з незаповненою графою «Рік придбання майна», з чого можна зробити висновок про те, що позивачу невідомо чи в період шлюбу чи до шлюбу нібито придбавались наступні речі: 1. Електрочайник, блендер, міксер, кавомолка, посуд, столові прибори (вартість майна згідно Акту 4000 гривень); 2. Постіль, подушки, ковдри, рушники (вартість майна згідно Акту 4000 гривень). Про непереконливість наданого позивачем Акту опису рухомого майна щодо набутого подружжям [PERSON] та [PERSON] спільного сумісного майна свідчить і той факт, що всі побутові електроприлади не містять ідентифікуючих ознак - серії та номера приладу, артиклу приладу тощо, а містять лише назву торгових марок. Даний факт додатково свідчить про необґрунтованість позовних вимог та відсутність відповідних доказів. Таким чином, вбачається, що позивачем не надано до суду належних доказів щодо обсягу спільно нажитого сторонами рухомого майна. Крім того, позивачем до суду не надано жодного документа (квитанції, банківського чеку тощо), яким би підтверджувалось придбання сторонами у період перебування в шлюбі за спільні кошти рухомого майна, яке позивач просить визнати спільною сумісною власністю та за яке позивач просить стягнути кошти з відповідача. Позивачем до суду не надано жодного доказу яким би підтверджувались факти перебування на даний час у відповідача спільного сумісного майна подружжя. При цьому відповідачем факт наявності, обсяг і вартість спірного майна не визнається. Таким чином, позивачем до суду не надано жодних доказів, якими б підтверджувалось обсяг набутого спільного сумісного майна подружжя, час придбання рухомого майна (меблів, побутових приладів та інших речей), джерело їх придбання та набуття, дійсна вартість речей, які нібито було набуто подружжям у період шлюбу, а також факт перебування неподіленого спільного сумісного майна подружжя у власності та користуванні відповідачки. Статтею 16 ЦК України зазначено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу, а визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів. Як неодноразово визначалось у судових рішеннях судів вищих інстанцій вирішуючи спір, суд повинен встановити наявність у особи, яка звернулась з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист якого подано позов, тобто встановити чи є особа, за позовом якої (або в інтересах якої) порушено провадження у справі належним позивачем, відсутність права на позов в матеріальному розумінні тягне за собою прийняття рішення про відмову в задоволенні позову, незалежно від встановлених судом обставин, оскільки лише наявність права обумовлює виникнення у інших осіб відповідного обов`язку перед особою, якій таке право належить, яка може вимагати виконання такого обов`язку від інших осіб. Отже, лише встановивши наявність у особи, яка звернулася з позовом суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, на захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність, чи відсутність факту порушення або оспорення і відповідно приймає рішення про захист порушеного права, або відмовляє позивачу у захисті встановивши безпідставність та необґрунтованість заявлених позовних вимог. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Судом не встановлено наявності порушень прав чи законних інтересів позивача, які виникли з вини відповідачки та які б підлягали судовому захисту. Крім того при вирішенні питання про спосіб розподілу майна подружжя суд вважає, що обраний позивачем спосіб захисту його законних прав та інтересів є не можливим, порушує права інших осіб та суперечить закону, що також не було доведено позивачем під час розгляду справи. Згідно ч.1 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Згідно ч.1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ст.77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно ч. 1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи викладене вище, суд вважає недоведеними посилання позову на порушення прав чи інтересів позивача у спірних правовідносинах, які б підлягали судовому захисту, тому суд приходить до висновку про неможливість судового захисту прав позивача у обраний позовом спосіб, а правову позицію позивача вважає непереконливою. Таким чином, розглянувши справу в межах визначених позивачем предмету спору та підстав для задоволення позову, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач як на підставу для задоволення позову, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, оскільки не ґрунтуються на достатніх, належних та допустимих доказах, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, на позивача слід покласти судові витрати.

Outcome: approved