Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до відповідачів про визнання права власності та звільнення майна з-під арешту. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 23.09.2016 року на підставі договору купівлі-продажу № 8047/2016/088620 вона придбала у [PERSON] автомобіль марки «Fiat», модель 500 L, рік випуску: 2015, тип ТЗ: універсал-В, код кольору-колір: 2-синій, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , вартістю 422 000 грн., який в подальшому зареєстрований на її ім`я. При спробі поновити реєстрацію автомобіля на своє ім`я їй стало відомо, що 14.01.2019 року Деснянським РВ ДВС у м.Києві було відкрито виконавче провадження № АСВП 58053912 з примусового виконання виконавчого напису приватного нотаріуса № 4560 від 17.07.2018 року про витребування у відповідача [PERSON] на користь відповідача АТ КБ «ПриватБанк» вказаного автомобіля. В рамках вказаного виконавчого провадження 28.03.2019 року було винесено постанову про розшук майна боржника та внесено запис про обтяження № 17372290 до Державного реєстру обтяжень. Як зазначає позивач, постановою апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.01.2018 року у справі № 175/3425/16-ц встановлено, що вона є добросовісним набувачем та власником транспортного засобу. Рішенням Печерського районного суду м.Києва від 09.09.2019 року у справі № 757/49289/18-ц вирішено усунути їй перешкоди в праві розпорядження спірним автомобілем шляхом скасування приватного обтяження - заборони відчуження автомобіля, зареєстрованого ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ «ПриватБанк». Відтак, позивач вважає, що вищенаведеним підтверджується той факт, що спірний автомобіль належить їй на праві власності, однак вона не має можливості реалізувати гарантоване їй право власності на дане майно внаслідок накладення державним виконавцем арешту та розшуку відповідного транспортного засобу. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить визнати вищевказаний автомобіль її приватною власністю, звільнити його з-під арешту та скасувати обтяження, а також скасувати його розшук. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 24.06.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 13.07.2021 року до суду надійшов лист (відзив) представника третьої особи Горбатовського І.А., в якому він просить відмовити в задоволенні позовних вимог, вказуючи на відсутність підстав, оскільки у АСВП № 58053912 відсутня інформація про сплату виконавчого збору. Також, представник третьої особи просив розглядати справу в його відсутність. 28.09.2021 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника третьої особи, в якій вона вказує на те, що оскільки позивач не є боржником у вказаному виконавчому провадженні, то сплата або несплата боржником виконавчого збору не має жодного відношення до позовних вимог. 30.09.2021 року, 06.12.2021 року, 20.12.2021 року, 16.05.2022 року до суду надійшли листи (відзиви) представника третьої особи Горбатовського І.А. аналогічного змісту. 23.12.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача АТ КБ «ПриватБанк» Яндульського Д.В. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що відповідач [PERSON] станом на 14.03.2018 року мав заборгованість перед банком в розмірі 735 133,58 грн. і рішенням приватного нотаріуса від 27.04.2017 року вирішено витребувати від відповідача [PERSON] на користь банку спірний автомобіль та видано виконавчий напис, на підставі якого головним державним виконавцем Деснянського РВ ДВС м.Києва ГТУЮ у м.Києві відкрито виконавче провадження, в межах якого накладено арешт на майно та оголошено заборону на його відчуження. 12.06.2019 року постановою державного виконавця виконавчий документ повернуто стягувачу, транспортний засіб не повернуто. Представник відповідача зауважив, що в матеріалах справи відсутні докази того, що позивач намагалась вирішити питання в державній виконавчій службі шляхом звернення до виконавчої служби з метою звільнення майна з-під арешту в позасудовому порядку. Крім того, у позові не зазначено, яким чином відповідачі порушують її права у спірних правовідносинах. Також, представник відповідача вважає, що оскільки арешт накладено саме державним виконавцем, то в такому разі закон передбачає інший спосіб захисту прав, передбачений розділом VІІ ЦПК України. Тому позивач може оскаржити постанову державного виконавця про накладення арешту шляхом подання до суду скарги, а не шляхом звернення до суду з позовом, оскільки єдиною особою, яка може відповідати за можливе порушене право позивача є державний виконавець, дії якого оскаржуються саме в такому порядку, в зв`язку з чим у позові слід відмовити у повному обсязі. 17.02.2022 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив представника відповідача [PERSON] . У даній відповіді представник позивача зауважила на те, що оскільки позивач є власником майна, арешт на яке було накладено в межах виконавчого провадження, стороною якого позивач не є, то єдиним способом захисту прав позивача є саме звернення до суду з позовом про визнання права власності на майно на підставі ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження». З урахуванням наведеного, представник позивача вважає міркування представника відповідача безпідставними, так як його правова позиція заснована на нормах закону, які не поширюються на спірні правовідносини. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 23.02.2022 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судове засідання представник позивача не з`явилась, надавши суду заяву, в якій позовні вимоги підтримує та просить розглядати справу в її відсутність. Відповідач [PERSON] , представники відповідача та третьої особи в судове засідання не з`явились, про час та місце розгляду справи неодноразово повідомлялись належним чином. Представник третьої особи в своїх листах просить розглянути справу в його відсутність. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність сторін на підставі наявних доказів. Враховуючи, що сторони по справі в судове засідання не з"явились, відповідно до ст.247 ч.2 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши та оцінивши наявні в матеріалах справи докази, судом встановлено наступне. Як вбачається з матеріалів справи, 23.09.2016 року на підставі договору купівлі-продажу № 8047/2016/088620 [PERSON] придбала у [PERSON] автомобіль марки «Fiat», модель 500 L, рік випуску: 2015, тип ТЗ: універсал-В, код кольору-колір: 2-синій, № кузова/шасі: [NUMBER] , реєстраційний номер: [NUMBER] , вартістю 422 000 грн., який в подальшому зареєстрований на ім`я позивача. Постановою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 31.01.2018 року у справі № 175/3425/16-ц ухвалено рішення про відмову у задоволенні позову ПАТ КБ «Приватбанк» до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] про стягнення заборгованості, визнання недійсними довіреності, договору, скасування державної реєстрації, витребування та реєстрацію транспортного засобу. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом, що передбачає ч. 4 ст. 82 ЦПК України. Вказаним рішенням встановлено, що позивач [PERSON] є добросовісним набувачем транспортного засобу, а тому в силу положень ч. 4 ст. 82 ЦПК України дана обставина не підлягає доказуванню. Крім того, рішенням Печерського районного суду м.Києва від 09.09.2019 року у справі № 757/49289/18-ц вирішено усунути перешкоди позивачу в праві розпорядження спірним автомобілем шляхом скасування приватного обтяження - заборони відчуження автомобіля, зареєстрованого ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого є АТ «ПриватБанк». В той же час, на виконанні у Деснянському РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса № 4560 від 17.07.2018 року про витребування з відповідача [PERSON] спірного автомобіля на користь АТ КБ «ПриватБанк». 14.01.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття провадження. 28.03.2019 року державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника та внесено запис про обтяження № 17372290 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Звертаючись до суду з даним позовом, позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на порушення її прав, як власника автомобіля. Представник відповідача у відзиві вважав ці твердження безпідставними, зазначивши про те, що позивачем невірно обрано спосіб захисту її прав, а саме вона звернулась до суду з позовною заявою, а не зі скаргою на дії державного виконавця. Представник третьої особи проти задоволення позову заперечував з підстав несплати виконавчого збору у вищевказаному виконавчому провадженні. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та відхиляє доводи представників відповідача та третьої особи з огляду на наступне. Згідно зі ст.1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ч.1 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з приписами ч.ч.1, 2 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не можу бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Нормами статті 391 ЦК України, передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Також, відповідно до ч.1 ст.16 ЦК установив, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною 2 ст. 16 ЦК встановлено способи захисту цивільних прав та інтересів судом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. З цією метою суд повинен з`ясувати характер спірних правовідносин сторін (предмет та підставу позову), характер порушеного права позивача та можливість його захисту в обраний ним спосіб. Згадані вище способи захисту мають універсальний характер, вони можуть застосовуватись до всіх чи більшості відповідних суб`єктивних прав. Разом з тим зазначений перелік способів захисту цивільних прав чи інтересів не є вичерпним. Відповідно до ч.3 ст.18 Закону України «Про виконавче провадження», виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на майно боржника, опечатувати, вилучати, передавати таке майно на зберігання та реалізовувати його в установленому законодавством порядку. Відповідно до ст.56 Закону України «Про виконавче провадження», арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Виконавець за потреби може обмежити право користування майном, здійснити опечатування або вилучення його у боржника та передати на зберігання іншим особам, про що він виносить постанову або зазначає обмеження в постанові про арешт. Вид, обсяг і строк обмеження встановлюються виконавцем у кожному конкретному випадку з урахуванням властивостей майна, його значення для власника чи володільця, необхідності використання та інших обставин. Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі. Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення. Дійсно, згідно із ст. 447 ЦПК України, сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи. Підстави зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ч.4 статті 59 Закону. Згідно із ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Публічно-правовими є спори між особою, на майно якої накладено арешт у виконавчому провадженні і яка не є боржником у цьому провадженні, та органом державної виконавчої служби - суб`єктом владних повноважень з приводу рішень, дій чи бездіяльності, прийнятих (вчинених) під час проведення опису та арешту майна, що не пов`язані з визнанням права власності на арештоване майно. Таким чином, в судовому порядку може бути ухвалено рішення про зняття арешту з майна у випадку незавершеного виконавчого провадження або у випадку, коли особа вважає себе власником майна, на яке накладено арешт, та одночасно звертається з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. За змістом вимог Закону України «Про виконавче провадження», до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. Згідно із ч.1 ст. 3 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. У п.24 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 6 «Про практику розгляду судами скарг на рішення, дії або бездіяльність державного виконавця чи іншої посадової особи державної виконавчої служби під час виконання судових рішень у цивільних справах» роз`яснено, що у справах за скаргами стягувача чи боржника на дії державного виконавця, пов`язані з арештом і вилученням майна та визначенням вартості й оцінки цього майна, суд перевіряє відповідність цих дій положенням ст. ст. 57, 58 Закону України «Про виконавче провадження». Відповідно до положень Закону України «Про виконавче провадження» особа, яка вважає, що майно на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/8 (провадження № 12-85 гс19) зазначено, що «вимоги інших осіб щодо належності саме їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, реалізується шляхом подання ними з додержанням правил юрисдикційності позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на майно і звільнення його з-під арешту. В такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним з підстав, передбачених законом. Орган державної виконавчої служби у відповідних випадках може залучатися судом до участі у справах як третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору. Відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна». Так, як вбачається з матеріалів справи, а саме листа Управління забезпечення примусового виконання рішень у м.Києві ЦМУЮ МЮ (м.Київ) від 01.04.2021 року № Н-2511, Н-2579-УГЛ, на виконанні у Деснянському РВ ДВС м.Київ ГТУЮ у м.Києві на примусовому виконанні знаходиться виконавче провадження з виконання виконавчого напису приватного нотаріуса № 4560 від 17.07.2018 року про витребування з відповідача [PERSON] спірного автомобіля на користь АТ КБ «ПриватБанк». 14.01.2019 року державним виконавцем було винесено постанову про відкриття провадження. 28.03.2019 року державним виконавцем винесено постанову про розшук майна боржника та внесено запис про обтяження № 17372290 до Державного реєстру обтяжень рухомого майна. Відтак, оскільки позивач не є стороною вказаного виконавчого провадження, то нею обрано вірний спосіб захисту її прав шляхом пред`явлення позовної заяви відповідно до ст.59 ЗУ «Про виконавче провадження». Її право власності на спірний автомобіль, встановлене також рішенням судів, фактично не визнається позивачем, про що свідчить перебування на примусовому виконанні виконавчого напису про витребування цього автомобіля на користь банка від [PERSON] . Оскільки позивач не є стороною виконавчого провадження, то питання щодо сплати/несплати виконавчого збору до неї не має жодного відношення та не може братися до уваги. Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача про визнання спірного автомобіля її приватною власністю, звільнення його з-під арешту та скасування обтяження. Суд також вважає необхідним задовольнити вимогу про скасування розшуку автомобіля, оскільки ця вимога є похідною від попередніх вимог, а його наявність порушує права позивача, як власника автомобіля. З урахуванням вищевикладеного, суд задовольняє позовні вимоги в повному обсязі. Відповідно до ст.141 ЦПК України, оскільки суд задовольняє позовні вимоги, то з відповідача АТ КБ «ПриватБанк» належить стягнути на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 5130,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved