Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

У березні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до Комунального підприємства «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА» Запорізької обласної ради (далі - КП «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА»), який обґрунтовує тим, що з 05.02.2020 працював на підприємстві відповідача на посаді сторожа. 06.05.2020 позивач був звільнений із займаної посади за власним бажанням за ст. 38 КЗпП України. З 05.02.2020 по 06.05.2020 позивач жодного разу не отримував заробітну плату, розрахунок при звільненні з ним не проведено. У зв`язку з цим просить стягнути заборгованість із заробітної плати у розмірі 14465,36 грн., компенсацію за невикористану відпустку в розмірі 997,86 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 07.05.2020 по день винесення судового рішення, розмір якого станом на 21.01.2022 становить 82164,80 грн., а також моральну шкоду в розмірі 50000,00 грн. та судові витрати. Представник КП «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА» надав відзив на позовну заяву, в якому зазначено, що з 03.04.2020 КП «Готель «Україна» перебуває в простої, у зв`язку з чим працівникам, у тому числі й позивачу, нараховувалось 2/3 частини заробітної плати щомісячно, проте з лютого 2020 року заробітна плата працівникам, в тому числі й позивачу, не виплачується через нездійснення підприємством господарської діяльності. Вимоги позивача про стягнення заборгованості по заробітній платі, компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку та моральної шкоди залишив на розсуд суду. Позивач в судове засідання не з`явився, подав заяву, в якій просить проводити судовий розгляд без його участі та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, у відзиві на позовну заяву просить розгляд справи проводити за відсутності представника відповідача. Суд вважає можливим провести судовий розгляду у відсутність сторін на підставі наданих доказів. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов таких висновків. Відповідно до ст.ст. 15, 16 ЦК України, ст.ст. 4, 5 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.43 Конституції України право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116 КЗпП України, що встановлено ч. 1 ст. 47 КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Відповідно до ст. 83 КЗпП України у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі невикористані дні щорічної відпустки. Аналогічна норма міститься у ст. 24 Закону України «Про оплату праці». Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] з 05.02.2020 по 06.05.2020 працював на посаді сторожа в КП «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА», що підтверджується наказом про прийняття на роботу від 04.02.2020 №3-к, наказом №6-к від 06.05.2020 про припинення трудового договору за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, копією трудової книжки позивача. Згідно довідки КП «ГОТЕЛЬ «УКРАЇНА» №15/01 від 21.01.2022, доход [PERSON] за період його роботи склав 15965,36 грн., в тому числі 997,89 грн. компенсація за 6 днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 997,86 грн. Так, сукупний дохід за період з лютого по травень 2020 року становить 15965,36 грн., з них податків і зборів на загальну суму 3113,24 грн., до сплати належало 12852,12 грн. Виплачено було лише 1500,00 грн. за лютий 2020 року, остаточна заборгованість підприємства станом на 21.01.2022 складає 14465,36 грн. Отже, з`ясувавши обставини справи та оцінивши надані докази, суд вважає встановленим та доведеним, що в порушення наведених вимог закону відповідач з лютого 2020 року і до теперішнього часу не виплатив позивачу нараховану за період з 05.02.2020 року по 06.05.2020 заробітну плату, здійснивши лише часткове погашення заборгованості за лютий 2020 року у сумі 1500,00 грн., при звільненні працівника не виплатив усіх сум, що належали йому від підприємства, в тому числі компенсацію за 6 днів невикористаної щорічної відпустки в розмірі 997,86 грн., у зв`язку з чим загальний розмір заборгованості на час звільнення становить 14465,36 грн. При звільненні з роботи остаточний розрахунок з позивачем не було проведено, на день розгляду справи судом заборгованість не виплачена. Таким чином, вимоги позову про стягнення належних звільненому працівникові сум у загальному розмірі 14465,36 грн. (без урахування податків та інших обов`язкових платежів) підлягають задоволенню. Стосовно позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 07.05.2020 по дату ухвалення рішення, суд зазначає наступне. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються вимоги п. п. 2, 3, 5, 8 Постанови КМ України №100 від 08.02.95 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Згідно з наказом про прийняття на роботу, тривалість роботи позивача протягом тижня становить 40 годин, тарифна ставка - 28,31 грн., надбавка за нічні години - 30%. Згідно з розрахунковими листками підприємства, заробітна плата позивача по часовому тарифу у березні 2020 року становила 4583,39 грн. за 143 робочих години ( в тому числі з доплатою за 63 години у нічний час), у квітні 2020 року - 5228,86 грн. за 154 робочих години (в тому числі з доплатою за 49 години у нічний час, 16 - у святкові і вихідні дні). Таким чином, середньогодинна заробітна плата позивача за два останні місяці перед звільненням, з урахуванням надбавки за нічні години, складає 33,04 грн. ((4583,39 + 5228,86) / (143 + 154) = 33,04 грн.). Норма тривалості робочого часу при 40-годинному робочому тижні за період 07.05.2020 по 06.06.2022 становить 4140 годин. Отже, з 07.05.2020 по дату ухвалення рішення, тобто 06.06.2022, середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні становить 136785,60 грн. (4140 год. х 33,04 грн. = 136785,60 грн.). Середній заробіток за статтею 117 КЗпП України за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, який нараховується у розмірі середнього заробітку і спрямований на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій) та є своєрідною санкцією для роботодавця за винні дії щодо порушення трудових прав найманого працівника. Встановлений статтею 117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв оцінки пропорційності щодо врахування справедливого та розумного балансу між інтересами працівника і роботодавця. Пунктом 6 частини першої статті 3 ЦК України передбачено, що загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. Законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема частина третя статті 13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаторний характер. Заходи цивільно-правової відповідальності спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого від правопорушення. Відповідно до частини 1 статті 9 ЦК України така спрямованість притаманна і заходу відповідальності роботодавця, передбаченому статтею 117 КЗпП України. Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України. Велика Палата Верховного Суду у висновку, сформульованому у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), зазначила, що, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Суд враховує, що право позивача на виплату належних при звільненні сум було порушено відповідачем 07.05.2020, спір щодо розміру належних до виплати сум між сторонами відсутній, з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі працівник звернувся у березні 2022 року, не наводячи при цьому розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат, будь-яких обставин, з якими була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум, внаслідок чого суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні перевищила розмір заборгованості у 10 разів. Суд вважає справедливим, пропорційним і таким, що відповідатиме обставинам цієї справи, які мають юридичне значення та наведеним вище критеріям, визначення розміру відповідальності відповідача за прострочення ним належних при звільненні позивача виплат, який буде пропорційним і співмірним з розміром належних при звільненні і не виплачених сум. Отже, з відповідача на користь позивача слід стягнути середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні у розмірі 14465,36 грн. Щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди суд виходить з такого. Відповідно до вимог ч.1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до пункту 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Як було встановлено судом, внаслідок винних дій відповідача, порушення відповідачем законних прав позивача, а саме невиплати нарахованої заробітної плати, тобто порушення відповідачем конституційного права позивача на оплату праці, було порушено звичний для останнього уклад життя, що завдало моральних страждань, які виразились у неотриманні в повному обсязі коштів на проживання на протязі трьох місяців роботи на підприємстві і її невиплати після звільнення, що зумовило зміну способу життя, необхідності докладання додаткових зусиль для утримання себе та своєї сім`ї, що визнається судом моральною шкодою, яка підлягає задоволенню з урахуванням розміру невиплачених відповідачем сум, розміру та тривалості завданих моральних страждань. Отже, враховуючи характер, тривалість та обсяг душевних і психічних страждань, яких зазнав позивач, характер немайнових втрат, та зважаючи на положення Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», суд прийшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення моральної шкоди, з урахуванням встановлених судом обставин справи, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, підлягають частковому задоволенню у розмірі 3000,00 грн. Підсумовуючи все вищевикладене, позов [PERSON] підлягає частковому задоволенню шляхом стягнення з відповідача на його користь заборгованості по заробітній платі і компенсації за невикористані дні щорічної основної відпустки загальним розміром 14465,36 грн., відшкодування середнього заробітку за час затримки розрахунку у розмірі 14465,36 грн. та моральної шкоди у розмірі 3000,00 грн. Згідно з частиною першою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи часткове задоволення позову та звільнення позивача від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір», з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 1 відсотка ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 992,40 грн. Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 430 ЦПК України, суд допускає негайне виконання рішень у справах про присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць.

Outcome: partial