Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся в суд з позовом до [PERSON] про стягнення коштів за договором позики. Свої вимоги обґрунтовує тим, що 15 листопада 2020 року між ним та [PERSON] укладено договір позики, за умовами якого відповідач взяв у нього в борг 304 000 гривень, які зобов`язався повернути до 15 березня 2021 року. Укладення договору позики підтверджується розпискою, складеною відповідачем у момент отримання позики. Після спливу обумовленого строку повернення позики відповідач позичені кошти не повернув, незважаючи на неодноразові вимоги, що зумовлює необхідність звернення до суду з цим позовом. Невиконання відповідачем грошового зобов`язання є підставою для цивільно-правової відповідальності, передбаченої 625 Цивільного кодексу України. Таким чином, окрім суми позики відповідач зобов`язаний сплатити три відсотки річних від суми боргу та інфляційні втрати. За розрахунком позивача 3 % річних на суму боргу за період з 15 березня 2022 року по 11 січня 2022 року становить 7 570,85 гривень, а інфляційні втрати за той же період - 20 975,60 гривень. На підставі наведеного позивач просить стягнути з [PERSON] в користь [PERSON] 304 000 гривень боргу за договором позики, 7 570,85 гривень трьох відсотків річних та 20 945 гривень інфляційних збитків, а також вирішити питання розподілу судових витрат. Ухвалою судді від 26 січня 2022 року прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження. Відповідач у встановлений судом строк правом на подання письмового відзиву на позовну заяву не скористався. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав та просить їх задовольнити. Представник позивача адвокат Карпук А. С. в судовому засіданні позов підтримав з підстав, які зазначені в позовній заяві, просить заявлені вимоги задовольнити в повному обсязі. Представник відповідача адвокат Давидов О. В. в судовому засіданні позов заперечив, суду пояснив, що сторони не укладали договір позики, оскільки факт передачі коштів (суми позики) не відбувся. При цьому, представник відповідача підтверджує, що [PERSON] власноруч склав розписку про отримання позики в розмірі 304 000 гривень, хоча фактично вказану суму коштів він у борг не отримував, оскільки між сторонами існували інші домовленості, пов`язані з реалізацією товару. 25 травня 2022 року на електронну адресу суду від представника відповідача адвоката Давидова О. В. надійшло клопотання про призначення судової-психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфа. Зі змісту вказаного клопотання вбачається, що метою проведення судової-психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфа є здобуття стороною відповідача доказу правдивості пояснень [PERSON] з приводу складеної ним 15 листопада 2020 року розписки. Ухвалою суду, постановленою 08 червня 2022 року в судовому засіданні, не виходячи до нарадчої кімнати, відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про призначення судової-психофізіологічної експертизи із застосуванням поліграфа. Постановляючи вищевказану ухвалу, суд виходив з того, що висновок психофізіологічного опитування особи з використанням поліграфа, не відноситься до висновків експерта чи документів у розумінні глави 5 ЦПК України «Докази і доказування». Крім того, суд ураховує відсутність нормативно-правового акту, що врегульовує питання проведення судової експертизи (психофізіологічне дослідження з використанням поліграфу (детектору брехні) для цілей цивільного судочинства, зокрема, визначення основних принципів використання поліграфа, випадків, в яких це заборонено, кола осіб, які не можуть бути піддані такій перевірці, часових рамок, протягом яких особа може бути піддана такій перевірці.Інформація, яка отримана за наслідками опитування із застосуванням спеціального технічного засобу - комп`ютерного поліграфа є орієнтувальною та ймовірною. Заслухавши пояснення позивача, представника позивача, представника відповідача, дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч.1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч.3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Зі змісту розписки від 15 листопада 2020 року встановлено, що [PERSON] отримав в борг від [PERSON] 304 000 гривень, які зобов`язався повернути до 15 березня 2021 року. Розписка складена рукописом, підписана [PERSON] та [PERSON] (а. с. 12). Пред`являючи позов, позивач зазначає, що у визначений договором строк [PERSON] борг не повернув, що зумовлює необхідність судового захисту його порушених прав. Предметом спору у справі, яка розглядається, є стягнення заборгованості за договором позики. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно з ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до частин 1 та 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, слід виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Частиною 1 ст. 1049 ЦК України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Якщо договором не встановлений строк повернення позики або цей строк визначений моментом пред`явлення вимоги, позика має бути повернена позичальником протягом тридцяти днів від дня пред`явлення позикодавцем вимоги про це, якщо інше не встановлено договором. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Відповідно до вимог статті 545 ЦК України кредитор прийнявши виконання зобов`язання, повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Суд установив, що оригінал боргової розписки знаходиться у позивача. Наведене підтверджує, що відповідач не виконав свого зобов`язання за договором позики, позичені гроші не повернув, що свідчить про порушення відповідачем грошового зобов`язання. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Отже, наведене дає підстави вважати, що позивач [PERSON] у відповідності до вимог ст. 81 ЦПК України довів належними, достовірними та допустимими доказами заявлені позовні вимоги, зокрема те, що відповідач [PERSON] свої зобов`язання за договором позики від 15 листопада 2020 року, укладення якого підтверджується письмовою розпискою, не виконав, отримані в борг 304 000 гривень відповідач не повернув. При цьому, сторона відповідача, заперечуючи позов, жодних доказів на підтвердження своєї позиції не надала. Наслідки прострочення грошового зобов`язання, коли боржник повинен сплатити грошові кошти, але неправомірно не сплачує їх, врегульовані законодавством. Частиною другою статті 625 ЦК України визначено обов`язок боржника, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також трьох процентів річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відтак, у разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частина друга статті 625 ЦК України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу (основне зобов`язання), суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням внаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати, та трьох процентів річних від простроченої суми. До подібних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постановах: від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, провадження № 14-16цс18. Отже, суд дійшов висновку, що відповідач прострочив виконання зобов`язання, зокрема щодо повернення позивачу боргу, а тому у відповідача виник обов`язок сплатити позивачу разом з сумою основного боргу три проценти річних та інфляційні втрати від простроченої суми відповідно до частини другої статті 625 ЦК України, розмір яких визначається судом з урахуванням наданого позивачем розрахунку. Належних і допустимих доказів на спростування указаного розрахунку та/або свого розрахунку відповідач не надав. Визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які їх регулюють, дослідивши наявні у справі докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд дійшов висновку про задоволення позову в повному обсязі та стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] 304 000, 00 гривень боргу за договором позики від 15 листопада 2020 року, 3% річних від простроченої суми грошового зобов`язання в сумі 7 570,85 гривень та інфляційні втрати у розмірі 20 945,00 гривень. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України, у зв`язку із висновком суду про задоволенням вимог позову, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3 330 гривень.

Outcome: approved