Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

До Краснокутського районного суду Харківської області звернувся [PERSON] з позовною заявою до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначив, що він є власником житлового будинку з господарськими будівлями, розташованого за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 30.07.2021, однак, відповідно до довідки Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області у власному будинку позивача також зареєстрований [PERSON] , [INFO] . Однак, останній у житловому будинку за вищевказаною адресою понад останніх 6 місяців не проживає, на неодноразові усні прохання знятися добровільно з реєстрації за вказаною адресою відповідач з невідомих причин відмовляється, тому позивач звернувся до суду за захистом своїх прав шляхом подання позовної заяви про визнання особи такою, що втратила право на користування жилим приміщенням, оскільки іншим шляхом зняти [PERSON] з реєстрації неможливо. Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 21.02.2022 відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Краснокутського районного суду Харківської області від 11 травня 2022 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду по суті. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі, не заперечує проти заочного розгляду справи та винесення судом заочного рішення суду. Відповідач, [PERSON] , у судове засідання повторно не з`явився, хоча про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому порядку, про що свідчать довідки АТ «Укрпошта» з відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою», у встановлений ч. 7 ст. 178 ЦПК України строк не подав до суду відзив на позовну заяву, будь яких заяв щодо відкладення розгляду справи до суду не находило. Представник третьої особи - Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області - в судове засідання не з`явився, однак, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, проти задоволення позовних вимог не заперечував. Відповідно до частини першої статті 223 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК) неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Ураховуючи, що Відповідач у встановлений законом строк відзив не подав, у матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Приписами ст. 280 ЦПК України встановлено, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання та не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин. Статтею 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Приписами частин першої, третьої ст. 13 ЦПК України встановлено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи (ч.1 та ч. 5 ст. 81 ЦПК України). Згідно з частиною першою ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, заслухавши пояснення свідків у відкритому судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з огляду на таке. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу житлового будинку з господарськими будівлями від 30.07.2021, посвідченого приватним нотаріусом Богодухівського районного нотаріального округу Харківської області Гук С.Ю, зареєстрованого в реєстрі за №815, позивачу належить житловий будинок з господарськими будівлями, що розташований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8). Державна реєстрації права приватної власності за позивачем на вищезазначений житловий будинок проведена 30.07.2021, що підтверджується Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 30.07.2021 № 268407584 (а.с. 9). При цьому, як вбачається з довідки Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області від 25.03.2022 № 01-25/1511 за адресою місцерозташування житлового будинку з господарськими будівлями позивача, окрім останнього, зареєстрований [PERSON] (а.с. 26). Відповідно до акту від 10.02.2022, складеному депутатом Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області Коваль Інною Миколаївною у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , у житловому будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , [PERSON] з 30.07.2021 фактично не проживає (а.с. 11). Окрім того, в судовому засіданні за клопотанням позивача були допитані в якості свідків [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , та [PERSON] , яка мешкає за адресою: [ADDRESS] , які зазначили, що дійсно відповідач, [PERSON] , у будинку [ADDRESS] фактично не проживає більше шести місяців. Крім того встановлено, що відповідач не проживає у вказаному житловому будинку з часу його продажу, його особистих речей в житловому будинку немає, добровільно з реєстрації за вказаною адресою він не знявся, не займається утриманням житла. Судом також не встановлено жодних обставин щодо вчинення будь-якими особами перешкод відповідачеві у користуванні житлом, він не є і не був членом сім`ї позивача. Крім того, відсутні об`єктивні дані вважати, що відповідач не проживає в помешканні з поважних причин. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року N3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського Суду з прав людини як джерело права. Відповідно до п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Україною Законом України №475/97-ВР від 17.07.1997 року, яка відповідно до ст. 9 Конституції України є частиною національного законодавства України, кожна людина при визначенні її громадянських прав та обов`язків має право на справедливий розгляд справи незалежним та безстороннім судом. Статтею 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожної фізичної чи юридичної особи мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до частини першої ст. 316 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У зв`язку з тим, що у житловому будинку позивача зареєстрований відповідач, який фактично там не проживає більш ніж 6 місяців, [PERSON] , як власник житла, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом, на вільне володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно зі статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтею 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною першою статті 386 ЦК України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Виходячи з вказаних положень Конституції України та ЦК України, позивач, як власник майна, має права безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, зокрема, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи. Приписами частини другої ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Як передбачено ст. 4 ЦПК України та ст. 15 ЦК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України (ст. 5 ЦПК України). Як визначено статтею 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, в т.ч. припинення дії, яка порушує право; примусове виконання обов`язку в натурі; зміна правовідношення; припинення правовідношення. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст. 391 ЦК України, - власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст. 383 ЦК та ст. 150 Житлового кодексу України (далі - ЖК України), які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання в право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до статті 72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Відповідно до акту від 10.02.2022, складеному депутатом Краснокутської селищної ради Богодухівського району Харківської області Коваль І.М. у присутності сусідів [PERSON] та [PERSON] , у житловому будинку з господарськими будівлями за адресою: [ADDRESS] , відповідач фактично не проживає понад 6 місяців. Слід зазначити, що відповідачем не надано до суду жодних належних, допустимих та переконливих доказів в обґрунтування заперечень проти позову. Договір найму житла між власником житла [PERSON] та відповідачем [PERSON] відсутній, відповідач не є членом сім`ї позивача, за зареєстрованим місцем проживання відсутній понад шість місяців без поважних причин, докази щодо наявних перешкод у користування жилим приміщенням відповідачем не надані. Отже, за результатами розгляду справи, судом встановлено, що цивільні права позивача порушуються відповідачем, тобто останнім створені власнику нерухомого майна перешкоди у здійсненні права користування, розпоряджання майном, а тому вони підлягають захисту у спосіб, що обраний позивачем. Такий висновок суду узгоджується із висновками Верховного Суду України, викладеними в постанові від 16 січня 2012 року у справі № 6-57цс11. Так, зазначено, що в разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпоряджання своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, пред`явивши одну з вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Крім того, відповідно до частини першої ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн., оскільки позовні вимоги позивача задоволені у повному обсязі.

Outcome: approved