Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

У грудні 2021року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до [PERSON] , яка дії в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору: Орган опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради,посилаючись на те, що йому на праві власності на підставі договору дарування від 01 квітня 2011 року, належить квартира [ADDRESS] . Зазначав, що з [PERSON] , він перебував в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2019 року було розірвано. В період шлюбу у них з [PERSON] народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка на даний час проживає з матір`ю. Вказував, що до розірвання шлюбу вони з колишньою дружиною та донькою проживали та були зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності. Після розірвання шлюбу, а саме з серпня 2019 року, [PERSON] з донькою [PERSON] , [INFO] в квартирі [ADDRESS] , не проживає. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року [PERSON] була визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Позивач зазначав, що на даний час у квартирі [ADDRESS] зареєстрована, але не проживає його донька [PERSON] , [INFO] , інтереси якої по справі представляє його колишня дружина [PERSON] . Стверджував, що з серпня 2019 року малолітня [PERSON] , [INFO] жодного разу в квартирі [ADDRESS] не з`являлася, що підтверджується актом про не проживання за місцем реєстрації, складеним його сусідами-мешканцями будинку [ADDRESS] . Вважає, що оскільки малолітня [PERSON] , [INFO] в спірній квартирі не проживає і дана квартира не є її місцем проживання або перебування, то вона повинна бути визнана особою, яка втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] , яка належить йому на праві власності. Посилаючись на порушення своїх прав, оскільки реєстрація малолітньої [PERSON] , [INFO] порушує його права, як власника квартири, позивач просив суд визнати [PERSON] , [INFO] такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . Ухвалою суду від 11 січня 2022 року по справі було відкрито провадження, призначено підготовче судове засідання (а.с. 17-18). Ухвалою суду від 30 березня 2022 року підготовче провадження було закрито, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 25-26). Позивач в судове засідання не з`явився, про дату, час і місце судового засідання повідомлявся, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надав заяву про підтримання позовних вимог та просив суд слухати справу за його відсутності, не заперечував проти винесення заочного рішення (а.с. 32, 33, 48). Відповідачка, яка дії в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] ,в судове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України (а.с. 45, 46, 47). Представник Органу опіки та піклування Малиновської районної адміністрації Одеської міської ради, діюча за довіреністю від 05 січня 2022 року всудове засідання не з`явилася, про дату, час і місце судового засідання повідомлялася, відповідно до вимог ст. 128 ЦПК України, надала заяву про слухання справи за її відсутності та просила суд при винесенні рішення врахувати інтереси дитини (а.с. 35, 36). Згідно ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У зв`язку з неявкою відповідача та не повідомленням ним про поважні причини такої неявки в судове засідання в порядку статті 223 ЦПК України, суд, зі згоди позивачки, вважає за можливе розглядати справу в заочному порядку та ухвалити заочне рішення, що відповідає вимогам ст. 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши і оцінивши надані докази у їх сукупності, суд дійшов до висновку, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступного. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд вважає, що між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Цивільним Кодексом України, тому при винесенні рішення суд застосовує норми матеріального права, якими регулюються правовідносини, які виникли між сторонами. Судом встановлено, що позивачу на праві власності на підставі договору дарування від 01 квітня 2011 року, належить квартира [ADDRESS] (а.с. 6-7). 13 квітня 2011 року право власності [PERSON] на квартиру [ADDRESS] було зареєстровано в КП «ОМБТІ та РОН», що підтверджується витягом про державну реєстрацію прав (а.с. 11). Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували до червня 2019 року в зареєстрованому шлюбі. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 04 червня 2019 року шлюб між [PERSON] та [PERSON] було розірвано (а.с. 8-10). В період шлюбу у сторін народилась донька [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю. Встановлено, що до розірвання шлюбу [PERSON] проживала та була зареєстрована в квартирі [ADDRESS] , що підтверджується довідкою №М1-72443-ю/л від 04 травня 2022 року про реєстрацію місця проживання/перебування фізичної особи на території м. Одеси (а.с. 43). З матеріалів справи вбачається, що після розірвання шлюбу, а саме з серпня 2019 року [PERSON] в квартирі [ADDRESS] , не проживає. Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 25 березня 2021 року [PERSON] було визнано такою, що втратила право користування житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] (а.с. 8-10). Встановлено, що в квартирі [ADDRESS] , крім позивача, зареєстрована, але не проживає [PERSON] , [INFO] , що підтверджується відомостями №Л5-311653-ф/л про зареєстрованих осіб у житловому приміщенні /будинку від 23 листопада 2021 року (а.с. 14). Факт не проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] у квартирі [ADDRESS] , підтверджується актом про відсутність (не проживання) особи за місцем реєстрації від 10 жовтня 2021 року (а.с. 13). Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі ст. 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Нормами ст. 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК УРСР. Відповідно до ст. 150 ЖК УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі ст. 156 ЖК УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК УРСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно із частиною першою статті 383 ЦК України власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Права члена сім`ї власника житла на користування цим житлом визначено у статті 405 ЦК України, у якій зазначено, що члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Особливістю вирішення вказаного спору є те, що при створенні сім`ї, встановленні сімейних відносин, власник і член сім`ї, тобто дружина і чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, а не про тимчасовий характер таких відносин. Тому і їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. Припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату права користування житловим приміщенням. Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Неможливість для власника здійснювати фактичне користування житлом (як і будь-яким нерухомим майном) через його зайняття іншими особами не означає втрату власником володіння такою нерухомістю. Такі висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 353/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18). У постановах Верховного Суду України: від 15 травня 2017 року у справі № 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі № 753/481/15-ц (провадження № 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц, (провадження № 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. При розгляді справи по суті необхідно звернути увагу на баланс інтересів сторін спору. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК УРСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Судом встановлено, що на час звернення позивача з позовом до суду, його доньці [PERSON] , [INFO] є повних шість років. Згідно із з частинами першою-третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. За змістом частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Суд вважає, що малолітня [PERSON] , [INFO] на час розгляду справи не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі обумовлений поважними причинами і не є підставою для позбавлення її права користування житлом, власником якого є позивач. Крім цього, суд звертає увагу на те, що малолітня [PERSON] , [INFO] , обмежена у праві самостійно обирати місце свого проживання. Відповідно до частини першої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. (частина четверта статті 29 ЦК України). Малолітня дитина не може самостійно обирати місце свого проживання, тому факт її непроживання у спірній квартирі не є безумовною підставою для позбавлення дитини права користування цим житлом. Верховним Судом у постановах: від 04 липня 2018 року у справі № 711/4431/17 (провадження № 61-11933св18), від 10 квітня 2019 року у справі № 466/7546/16-ц (провадження № 61-37367св18), від 27 червня 2019 року у справі № 337/1760/17 (провадження № 61-31119св18), від 27 листопада 2019 року у справі № 368/750/16-ц (провадження № 61-31705св18), від 25 серпня 2020 року у справі № 206/3425/18 (провадження № 61-9122св19) викладено правовий висновок про те, що малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. На поважність причин не проживання дитини не впливає і наявність у того з батьків, з ким вона фактично проживає, права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Суд звертає увагу на той факт, що [PERSON] та її малолітня дочка [PERSON] , [INFO] , інтереси якої представляє [PERSON] , покинули спірне приміщення у період, який збігається з періодом розірвання шлюбу між сторонами, що свідчить про наявність неприязних стосунків між сторонами, тобто з поважних причин. Незважаючи на зміну місця проживання у 2019 році у зв`язку з сімейними обставинами, спірна квартира є єдиним законним місцем проживання [PERSON] , [INFO] . За таких обставин, суд вважає, що розумне співвідношення за обставинами даної справи, права власності позивача та права користування квартирою малолітньою [PERSON] , [INFO] , буде таким, що переважному захисту підлягає право на житло дитини, яка не може бути позбавлена житла у власності її батька. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Верховний Суд в постанові від 05 квітня 2022 року у справі № 753/13566/20-ц (провадження № 61-17866св21)зазначає, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням та не є підставою для визнання їх такими, що втратили право користування жилим приміщенням. За таких обставин, суд вважає, що в задоволенні позовних вимог слід відмовити у повному обсязі. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Згідно ст. 263 ЦПК України, рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд також вирішує питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Судовий збір у справі складає 908,00 грн., які сплачені позивачем при зверненні до суду у повному обсязі (а.с. 1).

Outcome: dismissed