Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк»), звернулося до суду з позовною заявою до відповідача [PERSON] про виселення. В обґрунтування позову зазначено, що 25.10.2016 року АТ КБ «Приватбанк» отримав у власність квартиру, яка знаходиться за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору іпотеки від 19.04.2008 року. Після отримання права власності на вказану нерухомість, позивач здійснив намагання отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стало реєстрація та проживання у ньому відповідача по справі. На підставі викладеного просить суд виселити відповідача [PERSON] , та інших осіб, після отримання довідки про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, які зареєстровані та/або проживають у квартирі, зі зняттям з реєстрації місця проживання у відповідному органі реєстрації виконавчому органу сільської, селищної або міської ради, сільський голова (у разі якщо відповідно до закону виконавчий орган сільської ради не утворено), що здійснює реєстрацію, зняття з реєстрації місця проживання особи на території відповідної адміністративно-територіальної одиниці, на яку поширюються повноваження відповідної сільської, селищної або міської ради. Ухвалою від 01.12.2021 року прийнято до розгляду та відкрито провадження у цій справі, постановлено про розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження. Ухвалою від 01.12.2021 року задоволено клопотання представника позивача про витребування довідки про склад сім`ї та реєстрацію осіб у спірній квартирі. Ухвалою суду від 14.02.2022 року здійснено перехід від спрощеного провадження в загальне провадження. Ухвалою суду від 16.05.2022 року задоволено клопотання представника відповідача, у АТ КБ «Приватбанк» оригінали та належним чином засвідчені копії договору іпотеки, договору купівлі-продажу квартири. 16.05.2022 року закрито підготовче провадження та справа призначена до судового розгляду в судовому засіданні. Відзив на позов відповідачем не надано. В строк до 06.06.2022 року позивачем витребувані судом докази не подано. Представник позивача в судове засідання не з`явився, про день, час та місце судового розгляду його повідомлено належним чином, причини неявки суду не повідомив. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи був повідомлений належним чином, причини неявки суду не повідомив, відзиву, заяв, заперечень до суду не надав. Представник відповідача в судовому засіданні просив у задоволенні позову відмовити в повному обсязі, оскільки позивачем не доведено своїх позовних вимог, долучені до позовної заяви документи належним чином не засвідчені, ухвала суду про витребування доказів не виконана, доказів належності спірної квартири на праві власності позивачу суду не надано, прохальна частина позовної заяви викладена некоректно. Заслухавши пояснення представника відповідача, дослідивши наявні в матеріалах справи докази, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні дані, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно витягу № 94 про зареєстрованих у житловому приміщенні від 24.01.2022 року за адресою: [ADDRESS] зареєстрованих немає (а.с. 37) [PERSON] [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] (а.с. 36). З інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності вбачається, що 28.10.2016 приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Вдовіною Л.Л. на підставі договору іпотеки № 1081 виданого 19.04.2008 приватним нотаріусом Вільногірського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Савельєвою Г.В. проведено державну реєстрацію права власності АТ КБ «Приватбанк» на квартиру [ADDRESS] (а.с. 6). Відповідачу [PERSON] 08.0.2021 складено вимогу якою запропоновано звернутись до АТ КБ «Приват Банк» для укладення договору оренди нерухомого майна - квартири по [ADDRESS] . У разі недосягнення згоди щодо оренди квартири, зазначено про вимогу протягом 30 днів з моменту отримання претензії, звільнити приміщення разом з усіма членами сім`ї та іншими мешканцями із одночасним зняттям з реєстраційного обліку (а.с. 7). 12.10.2021 позивачем направлено рекомендований лист на адресу: [ADDRESS] (а.с. 8). В порушення вимог ч. 1 ст. 177 ЦПК України позивачем надано додатки до позовної заяви (докази) для відповідача та суду, які не засвідчені в установленому законом порядку (ч. 5 ст. 95 ЦПК України). Слід роз`яснити, що учасник справи підтверджує відповідність копії письмового доказу оригіналу, який знаходиться у нього, своїм підписом із зазначенням дати такого засвідчення. Крім того, оскільки під засвідченням копії документа слід розуміти саме засвідчення відповідності копії оригіналу відповідного документа, відсутність на копії напису про її засвідчення «Згідно з оригіналом» чи в іншому словесному виразі дає підстави вважати її такою, що не посвідчена в установленому порядку. Суд наголошує, що в матеріалах справи відсутні саме належним чином засвідчені письмові докази, якими позивач фактично обґрунтовує позовні вимоги (а.с. 6-8). Таким чином, зважаючи на вищенаведене, суд вважає, вказані докази недопустимими і не може ухвалити рішення на підставі недопустимих доказів у справі. У відповідності до ч. 3 та ч. 4 ст. 12, ч. 1 та ч. 2 ст. 13 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до положень ст.ст. 77-80 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. За змістом ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). В контексті наведених положень цивільного процесуального закону, суд не приймає до уваги посилання АТ КБ «Приватбанк» на те, що воно отримало право власності на спірну квартиру, а [PERSON] зареєстрований та проживає у цій квартирі, оскільки позивачем не подано суду належних та допустимих доказів цього, також відповідно до отриманої судом інформації відповідач у спірній квартирі не зареєстрований, доказів його проживання у цьому житлі суду не надано. Поряд з цим, суд доходить висновку про необхідність відмови у задоволенні позову, з огляду також на наступне. Відповідно до ст.ст. 316, 317, 319 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно ст.ст. 321, 328 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. За змістом ст. 334 ЦК України, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно ст.ст. 386, 391 ЦК України, держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Отже, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом виселення, однак, виселення є категорією житлового законодавства, а тому при розгляді справи предметом доказування є втрата житлового права або взагалі його відсутність. Відповідно до ч. 1 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. За змістом ч. 2 ст. 40 Закону України «Про іпотеку» та ч. 3 ст. 109 ЖК УРСР після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений, або інший погоджений сторонами строк, добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Частиною 2 ст. 109 ЖК УРСР встановлено, що громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Вказаною нормою встановлено загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. З аналізу наведених норм можна дійти висновку, що особам, які виселяються із жилого будинку (жилого приміщення), що є предметом іпотеки, у зв`язку зі зверненням стягнення на предмет іпотеки, інше постійне житло надається в тому разі, коли іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту, забезпеченого іпотекою цього житла. При виселенні в судовому порядку з іпотечного майна, придбаного не за рахунок кредиту і забезпеченого іпотекою цього житла, відсутність постійного жилого приміщення, яке має бути надане особі одночасно з виселенням, є підставою для відмови в задоволенні позову про виселення. Аналогічна правова позиція висловлена у постановах Верховного Суду України від 03 лютого 2016 року № 6-1449цс15, № 6-2947цс15, 25 листопада 2015 року № 6-1061цс15, 16 грудня 2015 року № 6-1469цс15, 10 лютого 2016 року № 6-2830цс15 та постанові Верховного Суду від 20 травня 2019 року № 61-44514св15. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Звертаючись до суду з даним позовом, АТ КБ «Приватбанк» зазначає, що він є власником квартири з 25.10.2016 року на підставі договору іпотеки від 19.04.2008 року. Разом з тим, позивачем жодним доказом не доведено, що квартира, з якої останній просить виселити відповідача, була придбана саме за кредитні кошти, що були надані банком позичальнику для купівлі цієї квартири, адже в даному випадку виселення з квартири можливе або у разі якщо квартиру придбано за кредитні кошти, або у разі якщо квартиру придбано не за кредитні кошти, виселення з неї можливе лише за умови надання особам, які там проживають, іншого житлового приміщення. При цьому, саме позивач мав довести належними доказами (поданням копії кредитного договору та копії іпотечного договору), що обраний ним спосіб захисту є законним та відповідає обставинам справи і вимогам чинного законодавства України, оскільки позивач повинен довести ті обставини, на які він посилається, як на підставу своїх вимог. Натомість суд з власної ініціативи доказів не збирає та не має права ґрунтувати свої висновки на припущеннях, зокрема у тому питання, що нерухоме майно було придбане позичальником за кредитні кошти надані банком. За таких умов відсутні правові підстави для задоволення вимог позивача про виселення відповідача, оскільки позивачем не доведено наявності в нього права на застосування обраного ним способу захисту своїх прав. Відповідно до положень ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі, зокрема, судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Позовна вимога про зняття відповідача з реєстраційного обліку є похідною від вимоги про виселення, а тому підстави для її задоволення відсутні. Правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Суд повинен установити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні. Така позиція викладена в постанові Верховного суду у справі № 6-1512цс16. При цьому, обрання способу захисту порушеного права є прерогативою виключно позивача, що становить зміст позовних вимог, а у разі їх задоволення - зазначається судом в резолютивній частині рішення. До цього слід зазначити, що прохальна частина позовної заяви викладена неконкретно, оскільки позивач просить виселити не тільки відповідача, а також інших осіб, після отримання довідки про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою предмету іпотеки, зі зняття з реєстрації місця проживання, а в процесі судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що за адресою [ADDRESS] зареєстрованих немає. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed