Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

[PERSON] 26 листопада 2019 року звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення боргу за договором позики. В обґрунтування даного позову зазначив, що 02 травня 2018 року між ним та його братом [PERSON] мали місце цивільно-правові відносини, відповідно до яких відповідач отримав у строкове користування грошові кошти у сумі 20000 доларів США. Дані кошти [PERSON] отримав від [PERSON] за продаж йому належної позивачу земельної ділянки із кадастровим номером 2611000000:04:001:0224, яка знаходиться у [ADDRESS] . 20 квітня 2019 року позивач звернувся у поліцію із заявою щодо вчинення відповідачем шахрайських дій і при опитуванні [PERSON] дільничним офіцером поліції останній визнав факт позичення коштів, що підтверджується рапортом ДОП Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області [PERSON] На момент звернення до суду із вказаним позовом відповідач взяті на себе зобов`язання не виконав, грошові кошти позивачу не повернув, вжиті заходи досудового врегулювання виявились безрезультатними, оскільки відповідач уникає будь-якого спілкування із позивачем. Враховуючи наведене, із посиланням на норми ст.ст. 525,526, 536, 549, 611, ч.2 ст.625, ст. 1050 ЦК України, зважаючи на те, що відповідачем прострочено виконання грошового зобов`язання, просить позовні вимоги задовольнити у повному обсязі та стягнути з [PERSON] на його користь суму боргу у розмірі 20000 доларів США, що станом на 25 листопада 2019 року відповідно до офіційного курсу НБ України становить 483285,24 грн., 46182,37 грн. інфляційних втрат 264416,49 грн. нарахованої пені та 22721 грн.-3% річних за період за період з 02 травня 2018 року по дату звернення до суду- 25 листопада 2019 року. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2019 року у вказаній справі за заявою позивача вжито заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на нерухоме майно і грошові кошти [PERSON] в межах основного зобов`язання за договором позики в сумі 20000 доларів США. Ухвалою Яремчанського міського суду Івано-Франківської області від 28 листопада 2019 року відкрито провадження у даній справі та призначено її до розгляду за правилами загального позовного провадження. Одночасно судом за клопотанням позивача постановлено ухвалу про забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно і грошові кошти [PERSON] в межах основного зобов`язання за договором позики в сумі 20000 доларів США. 05 лютого 2020 року на вимогу суду Яремчанським міським відділом ДРАЦС Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) надано копію актового запису про смерть відповідача [PERSON] , який помер [INFO] . 01 квітня 2020 року від позивача надійшла заява про залучення до участі у справі правонаступників померлого відповідача-його дружини [PERSON] , сина [PERSON] та доньки [PERSON] , як спадкоємців першої черги за законом. Відповідно до розпорядження керівника апарату Яремчанського міського суду Івано-Франківської області №193 від 03 серпня 2020 року та протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 серпня 2020 року у зв`язку із закінченням повноважень попереднього складу суду(закінчення терміну відрядження судді Польської М.В.) дану справу передано у провадження судді Ваврійчук Т.Л. 09 листопада 2020 року судом за клопотанням представника позивача постановлено ухвалу про витребування доказів у Яремчанському міському відділі державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Ухвалою суду від 01 лютого 2021 року до участі у вказаній справі залучено правонаступників первісного відповідача [PERSON] , який помер [INFO] -його дружину [PERSON] та сина [PERSON] . Ухвалою суду від 19 травня 2021 року підготовче провадження у даній справі закрито та призначено її до судового розгляду по суті. У судовому засіданні представник позивача адвокат Гунько О.Ю. заявлені позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі, з мотивів, наведених у позовній заяві. Вказав, що між позивачем та його померлим братом [PERSON] виникли цивільні правовідносини. У ході проведеної правоохоронними органами перевірки за заявою [PERSON] встановлено, що позивач відчужив належну йому земельну ділянку мешканцю м. Львів, а з отриманих від продажу даного майна коштів за згодою та відома [PERSON] передав йому у безвідсоткову позику кошти у розмірі 20000 доларів США. В подальшому на вимогу позивача його брат дані кошти не повернув та уникав зустрічей. Під час проведення перевірки органами поліції померлий [PERSON] визнав факт отримання грошових коштів у позику, а особа, яка вручала йому кошти підтвердила факт передачі цих грошей, а тому за відсутності ознак шахрайства кримінальне провадження відкрите не було. Дані кошти у сумі 20000 доларів США [PERSON] отримав 02 травня 2018 року безпосередньо від покупця земельної ділянки, відповідно до розпорядження свого брата [PERSON] , який виступав продавцем даної ділянки. Кошти були надані у безвідсоткову та безстрокову позику та підлягали поверненню на першу вимогу. В ході проведеної перевірки була досягнута домовленість, що отримані кошти [PERSON] поверне у повному обсязі у строк до 24 листопада 2019 року, а тому відповідні нарахування пені, інфляційних втрат та 3% річних проведені позивачем починаючи з 25 листопада 2019 року. Відповідач [PERSON] та її представник адвокат Созоник Т.Б. у судовому засіданні позов не визнали та просили у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Представник відповідача вказала, що відповідно до вимог ст.1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у 10 разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян. На підтвердження укладення договору може бути представлена розписка або інший документ, який засвідчує передання позичальнику визначеної грошової суми. Письмова форма договору внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошових коштів позичальнику. Верховний Суд у постанові від 18 липня 2018 року у справі №143/280/17 чітко зазначив, що факт виконання зобов`язання за договором позики не може доводитись поясненнями сторони та показаннями свідків. У постановах від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц, від 02 вересня 2020 року у справі №569/24347/18 Верховний суд зазначив, що якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватись на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Позивачем на підтвердження заявлених вимог не надано жодного доказу того, що між сторонами склались будь-які правовідносини, зокрема було укладено договір позики, який повинен був бути укладений виключно у письмовій формі. Таким чином позивачем у встановлений спосіб не було доведено факт укладання між сторонами договору позики. За відсутності між сторонами будь-яких договірних зобов`язань відсутні підстави для стягнення заявлених сум за начебто невиконання зобов`зань. При цьому просить також врахувати те, що умову про договірну неустойку відповідно до вимог ч.1 ст.547 ЦК України має бути зазначено в договорі. Отже, якщо сторони не передбачили умовами договору можливість сплати пені за порушення строків виконання зобов`язання та не визначали її розміру, то немає підстав для стягнення пені у розмірі, не погодженому в договірному порядку та прямо не встановленому законом. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позов не визнав та просить у задоволенні позовних вимог відмовити за безпідставністю. Вказав, що його батько ніколи не говорив про отримані в борг від брата грошової кошти, і на протязі тривалого періоду часу перед смертю батько із позивачем не спілкувались. Йому відомо лише про те, що позивач звертався у поліцію із заявою щодо його батька, але подробиць він не знав та про вимоги [PERSON] щодо повернення коштів у розмірі 20000 доларів США дізнався лише після смерті батька. У подальшому, у судове засідання, призначене на 03 березня 2022 року учасники справи не з`явились. Від представника відповідача [PERSON] адвоката Созоник Т.Б. надійшло клопотання про відкладення розгляду справи у зв`язку із введенням на території України воєнного стану. У судове засідання, призначене на 19 травня 2022 року учасники справи не з`явились. Представник позивача в телефонному режимі повідомив про те, що проходить військову службу по мобілізації, у зв`язку із чим просив судове засідання відкласти. Відповідних доказів на підтвердження поважності причин своєї неявки у судове засідання та письмових клопотань на адресу суду не направляв. У судове засідання, призначене на 07 червня 2022 року позивач та його представник не з`явились, не повідомивши причин неявки, хоча про день та час розгляду справи повідомлялись належним чином. Відповідно до ст.223 ЦПК України суд відкладає розгляд справи у судовому засіданні в межах встановленого цим кодексом строку у випадках: 1) неявка у судове засідання учасника справи щодо якого відсутні відомості про вручення йому повідомлення про дату, час і місце судового засідання; 2) перша неявка в судове засідання учасника справи, якого повідомлено про дату, час і місце судового засідання, якщо він повідомив про прочини неявки, які судом визнано поважними. В свою чергу сторони справи зобов`язані демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, утриматися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання. Позивач та його представник належним чином повідомлялись про дату, час і місце призначеного судового засідання, а наведені представником позивача доводи про неможливість його участі у судовому засіданні у зв`язку із мобілізацією не підтверджені належними доказами та не є підставою для відкладення розгляду справи чи оголошення перерви в судовому засіданні, оскільки позивач не позбавлений права надавати повноваження на представництво своїх інтересів будь-якій кількості осіб та будь-якому іншому представникові, а нез`явлення в судове засіданні учасників справи, які були належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи не перешкоджає розгляду справи у судовому засіданні. За таких обставин, з врахуванням тривалості провадження у справі, забезпечення судом можливості сторонам у повній мірі реалізувати свої процесуальні права, суд приходить до переконання про наявність законних підстав для вирішення спору по суті, не відкладаючи розгляду справи, оскільки наявних у справі матеріалів достатнього для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення. При цьому суд наголошує, що основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні учасника справи, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Отже, з метою забезпечення розумних строків розгляду справи, суд вважає, що розгляд справи у відсутності позивача та його представника є можливим, а законні підстави для відкладення розгляду справи відсутні. Судом вживалися заходи щодо виклику у судове засідання вказаного у клопотанні позивача свідка [PERSON] , однак остання будучи належним чином повідомлена про день та час судового розгляду, у судове засідання не з`явилася, не повідомивши причин неявки. Заслухавши пояснення учасників справи та їх представників, дослідивши та оцінивши докази по справі, суд прийшов до висновку, що позов не підлягає до задоволення з наступних підстав. Відповідно до п.1 ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтею 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Судом встановлено, що 25 вересня 2019 року [PERSON] звернувся до начальника Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області із заявою про вчинення злочину, в якій просив внести відомості до ЄРДР та розпочати досудове розслідування за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.190 КК України. В обґрунтування даної заяви вказав, що в результаті шахрайських дій його рідного брата [PERSON] вчинених ним при продажі належної заявнику земельної ділянки, що розташована по [ADDRESS] , [PERSON] не отримав грошові кошти у сумі 20000 доларів США. У своїх поясненнях від 04.06.2019 року, відібраних старшим оперуповноваженим Яремчанського ВП Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, [PERSON] вказав, що його сім`я проживала по [ADDRESS] . Після смерті батьків, його брат [PERSON] запропонував йому продати частину успадкованої земельної ділянки, на що він погодився. [PERSON] знайшов покупця на прізвище [PERSON] із яким домовився про купівлю-продаж земельної ділянки за грошові кошти у сумі 55000 доларів США. Із вказаної суми покупець у нотаріуса передав йому кошти у сумі 35000 доларів США, а іншу частину грошей у нього попросив у позику його брат [PERSON] на придбання автомобіля і [PERSON] передав ці гроші [PERSON] . В подальшому, коли він став звертатися до брата із вимогою повернути гроші, той почав уникати зустрічей та спілкування і кошти у добровільному порядку не повернув. Із рапорта старшого ДОП Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франкіській області [PERSON] від 30 червня 2019 року, адресованого начальнику Яремчанського ВП ГУНП в Івано-Франківській області слідує, що у неї на розгляді перебувають матеріали ЖЄО №1824 від 04 червня 2019 року по зверненню [PERSON] . В ході розгляду даних матеріалів було встановлено, що [PERSON] у приміщенні Яремчанського ВП пообіцяв своєму братові [PERSON] повернути грошові кошти в сумі 20000 доларів США, які він позичив у нього після продажу земельної ділянки. Згідно долученої позивачем інформаційної довідки із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна №181994610 від 23 вересня 2019 року вбачається, що [PERSON] на праві приватної власності належала земельна ділянка із кадастровим номером 2611000000:11:001:0114, площею 0,4678 га, цільове призначення-для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . Надаючи оцінку правовідносинам, що склались між сторонами суд встановив наступне. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. У відповідності до ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно ст.627 ЦК України, відповідно до ст.6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахування вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Частиною першою ст.628 ЦК України визначено, що зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Згідно ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Таким чином, аналіз змісту норми ст.638 ЦК України, дозволяє визначити ряд умов, за наявності яких цивільно-правовий договір можна вважати укладеним: 1) сторони повинні досягти згоди з усіх істотних умов договору; 2) сторони мають досягти такої згоди у передбаченій законом формі. Відповідно до ст.640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Поняття позикових відносини і договору позики визначаються положеннями глави 71 ЦК України. Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості . Частиною другою ст.1046 ЦК України передбачено, що договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до вимог частин 1,3 ст.1049 ЦК України, - позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За приписами ст.1050 ЦК України у разі, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Якщо позичальник своєчасно не повернув речі, визначені родовими ознаками, він зобов`язаний сплатити неустойку відповідно до статей 549-552 цього Кодексу, яка нараховується від дня, коли речі мали бути повернуті, до дня їх фактичного повернення позикодавцеві, незалежно від сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. Відповідно до ст.1052 ЦК України у разі невиконання позичальником обов`язків, встановлених договором позики, щодо забезпечення повернення позики, а також у разі втрати забезпечення виконання зобов`язання або погіршення його умов за обставин, за які позикодавець не несе відповідальності, позикодавець має право вимагати від позичальника дострокового повернення позики та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу, якщо інше не встановлено договором. За змістом статей 1216, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з ч.2 ст.1281 ЦПК України кредиторові спадкодавця належить протягом шести місяців від дня, коли він дізнався або міг дізнатися про відкриття спадщини, пред`явити свої вимоги до спадкоємців, які прийняли спадщину, незалежно від настання строку вимоги. Обов`язку кредитора своєчасно пред`явити вимогу до спадкоємців боржника кореспондує їх обов`язок задовольнити такі вимоги повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. За змістом ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Згідно із статтею 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним та відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямованим на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Частинами 1,2 ст.207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами. У разі якщо зміст правочину зафіксований у кількох документах, зміст такого правочину також може бути зафіксовано шляхом посилання в одному з цих документів на інші документи, якщо інше не передбачено законом. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку та у разі якщо він підписаний його стороною (сторонами). За приписами ч.1 ст.218 ЦК України недодержання сторонами письмової форми правочину, яка встановлена законом, не має наслідком його недійсність, крім випадків, встановлених законом. Заперечення однією із сторін факту вчинення правочину або оспорювання окремих його частин може доводитися письмовими доказами, засобами аудіо-, відеозапису та іншими доказами. Рішення суду не може грунтуватися на свідченнях свідків. Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Виходячи з вимог статей 1046, 1047, 1049 ЦК України у разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року в справі № 464/3790/16-ц вказано, що «за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи договори позики чи боргові розписки, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа і, зважаючи на встановлені результати, робити відповідні правові висновки. При цьому, факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, оскільки факт отримання позичальником грошових коштів, момент їх отримання (як певний проміжок часу) є обов`язковою та істотною умовою договору позики, яку повинен встановити суд в справах цієї категорії. Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 22 серпня 2019 року у справі № 369/3340/16-ц. Відповідно до положень ст.ст.12,81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до вимог ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин(фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно ч.2 ст.78 ЦК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. У постановах від 30 липня 2020 року у справі №299/1523/16-ц, від 02 вересня 2020 року у справі №569/24347/18 Верховний Суд зазначив, що у разі якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, то рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Як встановлено судом, позивачем в обґрунтування заявлених позовних вимог не надано суду письмовий договір позики чи боргову розписку позичальника [PERSON] . При цьому зі змісту позовної заяви та пояснень представника позивача у судовому засідання встановлено, що зазначений договір був укладений між позивачем та його померлим братом в усній формі, а єдиним доказом його укладення сторона позивача наводить рапорт інспектора поліції [PERSON] від 30 червня 2019 року за фактом відібрання пояснень у померлого [PERSON] . Таким чином, судом встановлено, що позивачем всупереч вимог ст.ст.1046,1047 ЦК України не доведено факт укладення між ним та його померлим братом [PERSON] договору позики на суму 20000 доларів США, для якого законом визначено обов`язкову письмову форму, а також факт передання та отримання позичальником в борг зазначених грошових коштів, оскільки матеріали справи не містять належних та достатніх доказів на підставі яких суд може встановити коли, в якій кількості та на яких умовах позивачем були передані в борг зазначені грошові кошти, з`ясувати термін виконання даного зобов`язання, а також пересвідчитись у тому, що дані кошти дійсно були передані та отримані позичальником, а боргове зобов`язання, у разі його наявності, залишилось невиконаним боржником [PERSON] на момент його смерті та увійшло до складу спадщини, яка відкрилась після його смерті. При цьому суд звертає у вагу на те, що зважаючи на вказану позивачем суму боргу, яка більш ніж у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, факт укладення договору позики у даному випадку не може доводитись показаннями свідків. Будь-яких інших належних та достатніх доказів на підтвердження своїх вимог позивачем суду не надано та вході судового розгляду даної справи не встановлено. Однією з засад судочинства, регламентованих п.4 ч.3 ст.129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. У відповідності до статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з"ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. За таких обставин, суд на основі всебічного, повного, об`єктивного та безпосереднього з`ясування фактичних обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, оцінивши наявні у справі докази за своїм внутрішнім переконанням, з`ясувавши їх достатність і взаємний зв`язок у сукупності, приходить до переконання що у задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити за безпідставністю. У відповідності до ч.9 ст.158 ЦПК України у випадку залишення позову без розгляду, закриття провадження у справі або у випадку ухвалення рішення щодо повної відмови у задоволенні позову суд у відповідному судовому рішенні зазначає про скасування заходів забезпечення позову. Ухвалою суду від 28 листопада 2019 року у вказаній справі вжито заходи забезпечення позову у виді накладення арешту на рухоме та нерухоме майно і грошові кошти [PERSON] ( [INFO] , жителя [ADDRESS] , РНОКПП: [NUMBER] ) в межах основного зобов`язання за договором позики в сумі 20000 ( двадцять тисяч) доларів США., які підлягають скасуванню. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у зв`язку із відмовою у позові понесені позивачем судові витрати відшкодуванню не підлягають. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed