Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

[PERSON] звернулася з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини та визначення місця проживання малолітньої дитини. Позивач зазначала, що 08 жовтня 2011 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. Від спільного подружнього життя мають сина: [PERSON] , [INFO] . Останні шість років відповідач працює головним бухгалтером Київського механіко-технологічного коледжу, позивач до січня 2021 року працювала менеджером торгової фірми «ЗООБУС» м. Києва. В січні 2021 року сторони придбали однокімнатну квартиру в м. Бровари, яку невдовзі продали і придбали двокімнатну квартиру в ЖК «Лісовий Квартал» м. Бровари , в якій потрібно виконати внутрішні ремонтні роботи. В кінці січня 2021 року, після продажу однокімнатної квартири, відповідач відвіз позивача разом із сином для проживання до своїх батьків у с. Бірки Чернігівської обл., а сам поселився проживати у гуртожиток Київського механіко-технологічного коледжу. Позивач не мала роботи в селі, тому на початку березня 2021 року разом із сином поїхала до свої батьків у м. Білгород-Дністровський, де перебували близько місяця. Після повернення позивача до м. Києва, відповідач відмовився поселяти позивача з сином до себе в гуртожиток, та відвіз у село до своєї бабусі. Сторони майже не бачились, спільно не проживали, позивач залишалась без роботи та разом із сином повністю залежали від відповідача матеріально. Відповідач почав пропонувати, що купить однокімнатну квартиру у м. Білгород-Дністровську куди позивач із сином переїдуть для проживання, а сам відповідач буде проживати у м. Києві. Із спілкування позивач зрозуміла, що відповідач має нову жінку, тому 22 липня 2021 року була вимушена переїхати із сином для проживання до своїх батьків у м. Білгород-Дністровський, де знаходяться по сьогоднішній день. Відповідач майже не спілкується з позивачем, жодного разу не приїздив до сина, його вихованням не займається та не вживає будь-яких заходів для влаштування сина до дитсадочка. Позивач не зареєстрована в м. Білгород-Дністровську, тому не може влаштувати сина до дитсадка та влаштуватись на роботу. За вказаний період часу відповідач перерахував позивачу на матеріальне забезпечення сина три перекази сумами - 5000 грн., 4000 грн., та 3000 грн. В листопаді 2021 року син двічі перебував на стаціонарному лікуванні в лікарні, про що відповідач знав, але жодних коштів на його лікування або утримання не надав. Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання неповнолітнього сина в твердій грошовій сумі в десятикратному розмірі мінімального прожиткового мінімуму, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною повноліття та визначити місце проживання сина разом з нею. Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 16 травня 2022 року вимогу щодо визначення місця проживання дитини залишено без розгляду. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилися, про місце та час розгляду справи повідомлялися належним чином. В судове засідання відповідач [PERSON] не з`явився, про місце та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Направив до суду заяву про розгляд справи у його відсутність, не заперечував у стягненні з нього аліментів у розмірі ј частини, відповідно до чинного законодавства. Згідно ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Судом встановлено, що відповідач [PERSON] є батьком неповнолітнього сина: [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження останнього, і, на підставі ст.180 Сімейного Кодексу України, відповідач зобов`язаний утримувати малолітнього сина до досягнення ним повноліття. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. В ст. 182 СК України, зазначено, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров'я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров'я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та матеріальним становищем сторін, а також виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Таким чином, встановивши, що відповідач [PERSON] не заперечує щодо стягнення з нього аліментів в розмірі ј частини відповідно до чинного законодавства, зі змісту позовної заяви працює та має регулярний дохід, суд вважає за доцільне стягувати з нього аліменти на утримання малолітньої дитини не в твердій грошовій формі, як просила позивач, а в частці від отриманого доходу. Відповідно до ч.1 ст.191 Сімейного кодексу України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви. За таких обставин, з розрахунку на одну дитину та урахуванням того, що участь в утриманні дитини повинні брати двоє батьків, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог та стягнення з відповідача на користь позивача аліментів в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходів), але не менше 50% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно, на утримання сина: [PERSON] , [INFO] , починаючи з дня пред`явлення позову 02 грудня 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Крім того,

Outcome: partial