Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

08.12.2021 року до Київського районного суду м. Одеси надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного сумісного майна подружжя, в якому позивачка просить суд здійснити розподіл спільного сумісного майна подружжя, а саме квартири [ADDRESS] , шляхом визнання за неї права власності на Ѕ частку вказаної квартири. В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на те, що вона та [PERSON] перебували у зареєстрованому шлюбі з 06.06.2013 року по 03.12.2021 року. Позивачка стверджує, що в період шлюбу, ними за спільні кошти була придбана квартира [ADDRESS] , право власності на яку було зареєстровано за [PERSON] . За наслідком чого позивачка вважає, що вказана квартира належить їй та колишньому чоловікові на праві спільної сумісної власності подружжя та підлягає розподілу, шляхом визнання права власності за кожним на Ѕ частку нерухомого майна. Відповідно до автоматизованої системи документообігу, цивільну справу за вказаним позовом було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 09.12.2021 року вказану позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та призначено дату, час і місце проведення підготовчого судового засідання. В судовому засіданні 02.06.2022 року представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд задовольнити. Відповідач та представник відповідача в судовому засіданні позов визнали та не заперечували проти його задоволення. Заслухавши пояснення сторін по справі та їх представників, дослідивши та вивчивши документи наявні в матеріалах справи, суд вважає позов підлягаючим задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі з 06.06.2013 року, який було розірвано на підставі рішення Київського районного суду міста Одеси від 03.12.2021 року по справі №947/33331/21, яке набрало законної сили 05.01.2022 року. В період перебування у шлюбі у сторін [INFO] народилась спільна дитина - син [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Також судом встановлено, що в період перебування у шлюбі, 04.12.2013 року [PERSON] уклав договір з [PERSON] про купівлю-продаж нерухомого майна, посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., зареєстрований в реєстрі за №1004, за умовами якого [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Під час укладення вказаного правочину, [PERSON] діяв зі згоди дружини [PERSON] (п.8 договору). 04.12.2013 року приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Трофімець В.В., як суб`єктом реєстрації, було здійснено державну реєстрацію права власності на вказану квартиру за [PERSON] , номер запису про право власності 3683055, що підтверджується інформаційною довідкою №2889868728 від 08.12.2021 року. Статтею 60 СК України визначено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ч. 1 ст. 61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 368 ЦК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Майно набуте в результаті спільної праці та за спільні грошові кошти членів сім`ї, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором, укладеним у письмовій формі. Частиною 1 ст. 69 СК України визначено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Сторонами в судовому засіданні було визнано, що дійсно вказана квартира [ADDRESS] була придбана ними за спільні кошти під час перебування у шлюбі та є спільним майном подружжя. Відповідно до ч.1 ст. 82 ЦПК України, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. На підставі вищевикладеного, вказані обставини додатковому доказуванню не підлягають, у зв`язку з чим суд вважає, що вищевказана квартира є спільною сумісною власністю подружжя. Відповідно до ст.63 Сімейного кодексу України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Згідно ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Відповідно до ч.1 ст.70 Сімейного Кодексу України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. За змістом ч.1 ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (ч.3 ст.71 СК України). При поділі майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, у разі, якщо речі є неподільними, присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно допускається лише за його згодою та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду (ч.ч. 4, 5 ст.71 СК України). Пунктом 25 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» №11 від 21 грудня 2007 року роз`яснено, що вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст.71 Сімейного кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. За відсутності такої згоди присудження грошової компенсації може мати місце з підстав, передбачених ст.365 Цивільного кодексу України, за умови звернення подружжя (кожного з них) до суду з таким позовом (ст.11 Цивільного кодексу України) та попереднього внесення на депозитний рахунок суду відповідної грошової суми. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Згідно з ч.4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд також зазначає, що прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Також статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод встановлено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Під час вирішення питання щодо поділу спільного сумісного майна подружжя, судом враховується, що визнання відповідачем позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, у зв`язку з чим, на підставі вищевикладених обставин, суд вважає позов [PERSON] обґрунтованим, таким, що підлягає задоволенню, за наслідком чого слід здійснити поділ спільного сумісного майна подружжя [PERSON] та [PERSON] шляхом визнання за кожним з подружжя право власності на Ѕ частку вказаної квартири. Згідно з ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням задоволення позовних вимог позивача, стягненню з відповідача на користь позивача підлягає у відшкодуванню сплачений останньою судовий збір у розмірі 1749,00 грн. Разом з тим, суд не вбачає підстав для повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, на підставі ч.3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», оскільки визнання позову відповідачем було здійснено після початку розгляду справи по суті, який в свою чергу розпочався у відповідності до ч.3 ст.217 ЦПК України з оголошенням головуючим судового засідання відкритим. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: approved