Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить усунути їй перешкоди у користуванні квартирою [ADDRESS] , шляхом вселення її до квартири та зобов`язати відповідачів [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] не чинити перешкод в користуванні житлом, та стягнути з відповідачів судові витрати. Позов обґрунтовує тим, що вона на підставі договору дарування частини квартири від 08 червня 2021 року, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В. за реєстраційним № 707, набула в приватну власність 25/100 частин квартири [ADDRESS] . Вказані 25/100 частин квартири складаються з кімнати № 4 житловою площею 14,9 кв. м, а загалом квартира складається з чотирьох жилих кімнат, її загальна площа становить 84,8 кв. м, житлова площа 61,5 кв. м, знаходиться квартира в гуртожитку сімейного типу. Право власності позивача на набуту частку в квартирі [ADDRESS] було в установленому законодавством порядку зареєстровано, що підтверджується відповідною інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, і відповідно позивач є законним власником відповідної реальної частки у вказаному житлі. Після реєстрації свого права власності на частку в квартирі позивач неодноразово намагалась реалізувати своє законне право на користування нею, проте вказане право грубо порушується відповідачами, не зважаючи на реєстрацію позивачем свого постійного місця проживання за відповідною адресою, оскільки іншого житла у позивача не має. При першій спробі потрапити до квартири відповідачами було заблоковано вхід і позивач фізично не була допущена в квартиру. В подальшому, відповідачі без погодження з позивачем, змінили замки на вхідних дверях і, не надаючи ключів, унеможливили доступ позивача до належного їй житла. Неодноразові спроби знайти з відповідачами порозуміння і вирішити ситуацію в позасудовому порядку не дали бажаного результату, відповідачі відмовляються пускати позивача в належне їй житло. Численні усні та письмові звернення позивача до поліції та дільничного інспектора з проханнями втрутитись в ситуацію, припинити незаконні дії відповідачів і відновити порушувані права позивача теж виявились безрезультатними. На момент подання цього позову позивач фактично позбавлена можливості користуватись своїм єдиним житлом, у зв`язку з чим вимушена звернутися до суду. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 08 жовтня 2021 року відкрито провадження у даній справі, постановлено розгляд справи проводити у порядку загального позовного провадження. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання жодного разу не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомляли, відзив на позов не подали. Поштова кореспонденція (ухвала про відкриття провадження та копія позовної заяви з додатками, а також судові повістки, що направлялися за адресою зареєстрованого місця проживання відповідачів), поверталися до суду неврученими з відміткою «Укрпошти» про причини повернення - «За закінченням терміну зберігання». Верховний Суд у постанові від 18 березня 2021 року у справі № 911/3142/19 сформував правовий висновок про те, що направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника, а, у даному випадку, суду (близька за змістом правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 800/547/17 (П/9901/87/18) (провадження № 11-268заі18), постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27 листопада 2019 року у справі № 913/879/17, від 21 травня 2020 року у справі № 10/249-10/19, від 15 червня 2020 року у справі № 24/260-23/52-б). Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 16 лютого 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 18 травня 2022 року до суду надійшла заява позивача [PERSON] , в якій вона просить розглянути справу за її відсутності, позов підтримує, просить його задовольнити. Відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явились, про причини своєї неявки суд не повідомляли. Відповідно до положень частини першої статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, прийнявши всі заходи по виклику відповідачів, постановив розглянути справу заочно, відповідно до статей 223 та 280 ЦПК України. Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі фактичні обставини і відповідні їм правовідносини та дійшов таких висновків. Відповідно до договору дарування частини квартири від 08 червня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чорногуз О.В., зареєстрованим в реєстрі за № 707, [PERSON] є власником 25/100 частин квартири [ADDRESS] . Право власності [PERSON] на 25/100 частки квартири за адресою: [ADDRESS] , що у спільній частковій власності, зареєстровано в державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1535846780000. З інформації, що міститься в технічному паспорті на квартиру вбачається, що квартира [ADDRESS] , складається з чотирьох кімнат житловою площею 61,5 кв. м, загальною площею 84,8 кв. м. З довідок про реєстрацію місця проживання особи, наданих Відділом з питань реєстрації місця проживання/перебування фізичних осіб Дніпровської РДА вбачається, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . З листа Дніпровського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві від 03 вересня 2021 року за вих. № 11192/125/50/06-2021 встановлено, що у Дніпровському управлінні поліції розглянуто звернення [PERSON] щодо її вселення у спірну квартиру. Також у листі зазначено, що працівниками поліції було проведено профілактичні бесіди виховного характеру щодо недопущення вчинення правопорушення та роз`яснено норми чинного законодавства, рекомендовано звернутися до суду. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право власності набувається у порядку, визначеному законом. Відповідно до статті 47 Конституції України, кожен має право на житло. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 9 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом. Згідно із положеннями частини першої, четвертої статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Відповідно до статті328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Правова позиція Європейського суду з прав людини, відповідно до пункту першого статті 8 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод (далі - Конвенція), гарантує кожній особі окрім інших прав, право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Це покладає на Україну в особі її державних органів зобов`язання «вживати розумних і адекватних заходів для захисту прав» (рішення у справі Powell and Rayner v. the U.K. від 21 лютого 1990 року). Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 16 ЦК України). Згідно із положеннями статті 319 ЦПК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Власність зобов`язує. Власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Держава не втручається у здійснення власником права власності. Діяльність власника може бути обмежена чи припинена або власника може бути зобов`язано допустити до користування його майном інших осіб лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до частини першої статті 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має право використовувати його для промислового виробництва. Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України. Стаття 321 ЦК України закріплює конституційний принцип непорушності права власності, передбачений статтею 41 Конституції України. Він означає, що право власності є недоторканим, власник може бути позбавлений або обмежений у його здійсненні лише відповідно і в порядку, встановлених законом. Відповідно до положень статті 391 ЦК України позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником майна і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Згідно зі статтею 355 ЦК України майно, яке є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (частина перша статті 356 ЦК України). Спільна власність вважається частковою, якщо договором або законом не встановлена спільна сумісна власність на майно. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Право спільної часткової власності - це право двох або більше осіб за своїм розсудом володіти, користуватися і розпоряджатися належним їм у певних частках майном, яке складає єдине ціле. Кожен учасник спільної часткової власності володіє не часткою майна в натурі, а часткою в праві власності на спільне майно у цілому. Відповідно до статті 13 ЦПК України збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статті 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Частинами першої, шостої, сьомої статті 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням вищевикладеного, оскільки позивачу на праві власності належить 25/100 частини спірної квартири, вона не може бути позбавлена права користування нею, зокрема права використовувати квартиру для власного проживання, тому суд приходить до висновку про задоволення позову в частині вимог про усунення перешкод позивачу в користуванні 25/100 частиною квартири [ADDRESS] шляхом її вселення у квартиру. Що стосується вимог позивача про зобов`язання відповідача не чинити позивачу перешкод у користуванні квартирою, вказані вимоги задоволенню не підлягають з огляду на таке. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України). Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. В даному випадку, враховуючи, що порядок користування між співвласниками не визначений ні за їхньою згодою, ні за рішенням суду, тому право користування спірною квартирою може бути реалізованим шляхом вселення позивача, а інші позовні вимоги не відповідають вимогам статей 317, 319, 391 ЦК України. Аналогічна правова позиція з подібних правовідносин викладена у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2020 року по справі № 755/4973/18. Відповідно до вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Статтею 89 ЦПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). З огляду на вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню частково. Крім того, відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 2 748,51 грн. Що стосується вимоги про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 5 000,00 грн, суд зазначає таке. За приписами статей 133, 137 ЦПК України витрати на правничу допомогу відносяться до судових витрат. Відповідно до частини першої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із частинами першою, другою статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що правничу допомогу позивачу [PERSON] надавав адвокат Андрієнко О.В. на підставі Договору від 21 вересня 2021 року № 762-ЦП про надання правової допомоги. Даним договором передбачено, що за правову допомогу Клієнт сплачує адвокату винагороду в розмірі та порядку визначеному в Додатках до Договору, що також долучено до матеріалів справи. На підтвердження розміру витрат на правову допомогу, позивачем також долучено до позову акт приймання-передачі виконаних (наданих) послуг за період з 21 вересня 2021 року по 24 вересня 2021 року до Договору від 21вересня 2021 року № 762-ЦП про надання правової допомоги. Також до матеріалів справи долучено свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю № 2790. Відповідно до частини другої статті 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно із частиною четвертою статті 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Відповідно до частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, що відповідачем зроблено не було. Разом з тим, фіксація розміру гонорару відповідає позиції Верховного Суду, викладеній в Постанові від 20 січня 2021 року по справі № 357/11023/18 (провадження № 61-18258св19), у якій зазначено, що «… саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. […] Принцип змагальності знайшов свої втілення, зокрема, у положеннях частин п`ятої та шостої статті 137 ЦПК України, відповідно до яких саме на іншу сторону покладено обов`язок обґрунтування наявності підстав для зменшення розміру витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами, а також обов`язок доведення їх не співмірності». У постанові Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 648/1102/19, провадження № 61-22131св19 судом також зроблено висновок про те, що витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 ЦПК України). Враховуючи, що розмір судових витрат позивача [PERSON] підтверджений належними доказами, відповідачі не висловили жодних заперечень, суд дійшов висновку, що з відповідачів на користь позивача слід стягнути документально підтверджені витрати на правничу (правову) допомогу в сумі 5 000,00 гривень. Враховуючи наведене та

Outcome: partial