Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивувавши свої вимоги тим, що він з 25 вересня 1992 року проживає у домоволодінні за адресою: [ADDRESS] . По 08 листопада 2017 року він проживав у вказаному домоволодінні разом зі своєю матір`ю - [PERSON] , яка була там зареєстрована та проживала з 14 травня 1966 року. [INFO] [PERSON] померла та знята з реєстраційного обліку 24 листопада 2017 року. 26 квітня 2018 року він звертався до Другої дніпровської державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини, а 06 червня 2018 року постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори Тамарі Я.В. йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] . Постанова нотаріуса була вмотивована відсутністю відомостей про право власності на нерухоме майно та відсутністю підтверджуючих зміну адреси в матеріалах інвентаризаційній справі. 24 грудня 2019 року він звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з позовною заявою про набуття права власності на будинок в порядку набувальної дасності, але рішенням суду від 02 лютого 2021 року у задоволенні позовних вимог йому було відмовлено з мотивів того, що згідно матеріалів інвентаризаційної справи домоволодіння, що розташоване за адресою: [ADDRESS] належало [PERSON] . [PERSON] була матір`ю його батька - [PERSON] та проживала за адресою: [ADDRESS] з 20 серпня 1933 року і до своєї смерті [INFO] . 06 серпня 2021 року постановою державного нотаріуса Другої дніпровської державної нотаріальної контори йому було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом із зазначенням підстав аналогічних попередній відмові із зазначенням, що спадщину після [PERSON] прийняв син - [PERSON] подавши заяву про прийняття спадщини [INFO] . Згідно останньої інвентаризації житловий будинок [ADDRESS] . Таким чином, оскільки попередні власники і, зокрема [PERSON] , яка померла [INFO] , свого часу не зареєстрували своє право власності на вищевказане домоволодіння в установленому законом порядку він позбавлений можливості отримати у нотаріуса свідоцтво про право на спадщину, тому змушений був звернутись до суду з цим позовом, в якому просив встановити факт, що будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами, розташований за адресою: [ADDRESS] має на теперішній час адресу: [ADDRESS] та є одним і тим самим будинком садибного типу з господарськими будівлями і спорудами та визнати за ним право власності в порядку спадкування за законом після матері - [PERSON] на будинок садибного типу за адресою: [ADDRESS] , що складається з: житлового будинку літ. А1; прибудова літ. а2; сарай літ. Б1; навіс літ. б2; вхід у погріб літ. В1; погріб літ. ПГ; літня кухня літ. Г1; сарай літ. Д1; сарай літ. Е1; навіс літ. Ж1; навіс літ. З1; навіс літ. И1; вбиральня літ. К1; споруди №1-10; вимощення І. 17 грудня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська відкрито провадження у справі у порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 14 січня 2022 року задоволено клопотання представника позивача [PERSON] про витребування доказів у Другої дніпровської державної нотаріальної контори належним чином завіреної копії спадкової справи № 275/2018 після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . 17 січня 2022 року представник відповідача [PERSON] надала до суду відзив на позовну заяву в якому зазначила, що позовна заява не підлягає задоволенню, оскільки чинним законодавством не передбачено встановлення факту, що будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] має на теперішній час адресу: [ADDRESS] та є одним і тим самим будинком садибного типу з господарськими будівлями та спорудами. Зазначає, що КП «ДМБТІ» повідомило, що в інвентаризаційній справі відсутні документи, що підтверджують зміну адреси з [ADDRESS] , [ADDRESS] на [ADDRESS] та взагалі відсутні відомості про право власності на нерухоме майно, позивачем не надано до суду докази звернення до виконавчого комітету ДМР з заявою про присвоєння, зміну чи анулювання адреси. Позивачем не доведено, що земельна ділянка під будівництво спірного об`єкту нерухомості у встановленому порядку виділялась та не надано належні і допустимі докази того, що спірне нерухоме майно було збудовано спадкодавцем [PERSON] у передбаченому законом порядку на земельній ділянці, яка була надана для цієї мети, у зв`язку з наведеним просить відмовити у повному обсязі у задоволенні позовної заяви. 23 лютого 2022 року ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська постановлено про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду. 18 травня 2022 року позивач подав до суду заяву стосовно того, що він не заперечує проти розгляду справи без його участі. Представник відповідача Дніпровської міської рад у судове засідання не з`явилась, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, однак про причини неявки суд не повідомила, не надала клопотання про відкладення розгляду справи, лише 17 січня 2022 року подала до суду відзив. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Вивчивши письмові матеріали справи, дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що вимоги позивача щодо встановлення факту та про визнання права власності на домоволодіння в порядку спадкування не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що згідно свідоцтва про смерть Серії [NUMBER] , виданого 08 листопада 2017 року Новокодацьким районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, [PERSON] померла [INFO] , про що складено відповідний актовий запис №1948 (а.с. 72). Матеріалами справи підтверджено, що згідно довідки Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Дніпровської міської ради від 21 вересня 2018 року за №5/5-136, відповідно до даних картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, [PERSON] , [INFO] , була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] з 14 травня 1966 року до 08 листопада 2017 року та знята з реєстраційного обліку 24 листопада 2017 року (а.с. 75). Судом також встановлено, що згідно будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в буд. [ADDRESS] , розпочатої 24 травня 1984 року, серед зареєстрованих за цією адресою були зазначені, крім інших: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 134-146). Разом з тим, з матеріалів справи вбачається, що згідно будинкової книги для прописки громадян, що мешкають в буд. [ADDRESS] , розпочатої 18 серпня 1933 року, серед зареєстрованих за цією адресою були зазначені, крім інших: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с. 76-133). Згідно із даними інвентаризаційної справи на домоволодіння за адресою: [ADDRESS] користувачем вказаного домоволодіння зазначено [PERSON] (а.с. 154-161). Відповідно до рішення Виконкому Ленінської райради депутатів трудящих від 06 червня 1961 року про дозвіл [PERSON] на будівництво нового сараю замість старого розміром 3х5 по [ADDRESS] (а.с. 162). Як вбачається з матеріалів справи, довідкою Виконкому Ленінської райради депутатів трудящихся від 06 лютого 1959 року, [PERSON] , яка проживає по [ADDRESS] , на підставі рішення Ленінського Райвиконкому №3а від 02 лютого 1959 року з її садиби здійснено відчуження на будівництво заводського газопроводу в кількості 100 кв. м.; гарантійним обов`язком Дніпропетровський електробудівний завод зобов`язувався до 01 березня 1959 року сплатити [PERSON] вартість відчуження у відповідності до рішення Ленінського Райвиконкому №3а від 02 лютого 1959 року в сумі 278 руб. (а.с. 163-164). Згідно відповіді Головного архітектурно-планувального управління Департаменту по роботі з активами ДМР № 12/19-91 від 13 вересня 2018 року було надано копію розпорядження міського голови №897-р «Про перейменування топонімів м. Дніпропетровська» від 26 листопада 2015 року, відповідно до якої вбачається, що вулиця Леніногорська перейменована на вулицю Миколи Хвильового (а.с. 172-178). Відповідно до відповіді Державного архіву Дніпропетровської області №З-3-2019 від 06 лютого 2019 року та архівного витягу з рішення виконкому Дніпропетровської міської ради депутатів трудящих від 25 грудня 1956 року за № 1512 вулицю [PERSON] було перейменовано на вулицю Леніногорську, а також надано інформацію про те, що в документах Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська за 1961 рік, які знаходяться на зберіганні в держархіві області, рішення про перенумерацію домоволодінь по вулиці Леніногорській немає (а.с. 180-181). Листом про надання інформації №14530 КП «ДМБТІ» від 28 жовтня 2021 року повідомлено, що станом 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] документи, що підтверджують зміну адреси (рішення, розпорядження, довідки про зміну адреси), відсутні (а.с. 184). Згідно наданої Другою дніпровською державною нотаріальною конторою спадкової справи № 275/2018 заведеної після смерті [PERSON] , судом встановлено, що 26 квітня 2018 року син - [PERSON] звернувся із заявою №694 про прийняття спадщини після матері - [PERSON] , а онук - [PERSON] та онука [PERSON] звернулися із заявами №692 та 693 про відмову від прийняття спадщини після бабусі - [PERSON] на користь [PERSON] (а.с. 215-216). Однак, 06 червня 2018 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу державним нотаріусом Тамаря Я.В. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , так як неможливо визначити склад спадкового майна та точну адресу вищевказаного домоволодіння для видачі свідоцтва про право на спадщину (а.с.219). 06 серпня 2021 року [PERSON] повторно звернувся із заявою №1429 про прийняття спадщини після матері - [PERSON] , але 06 серпня 2018 року постановою про відмову у вчиненні нотаріальної дії позивачу державним нотаріусом Другої дніпровської державної нотаріальної контори Циганко Є.Л. йому знову було відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на домоволодіння, розташоване за адресою: [ADDRESS] , так як відсутні відомості про право власності на нерухоме майно; в матеріалах інвентаризаційної справи відсутні документи, що підтверджують зміну адреси у зв`язку з чим неможливо визначити склад спадкового майна та точну адресу, а також зазначено, що реєстрація права власності за померлою не проводилась, тобто не зареєстрована (а.с. 237). Також матеріалами спадкової справи підтверджено, що [PERSON] померла [INFO] , про що 23 жовтня 1988 року було вчинено відповідний актовий запис №1739 та видано свідоцтво про смерть [NUMBER] Кіровським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська (а.с. 230), а [PERSON] помер [INFO] , про що 23 жовтня 1990 року було вчинено відповідний актовий запис №1943 та видано свідоцтво про смерть [NUMBER] Ленінським відділом ЗАГС м. Дніпропетровська (а.с. 232). Відповідно до повідомлення №14/5-6036 відділу обліку проживання фізичних осіб Департаменту адміністративних послуг та дозвільних процедур Управління у сфері державної реєстрації Дніпропетровської міської ради від 27 квітня 2021 року, за наявними даними картотеки з питань реєстрації фізичних осіб, [PERSON] був зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , з 14 травня 1966 року по 23 жовтня 1990 року (а.с. 232), а довідкою №7094 про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 17 травня 2018 року, за адресою: [ADDRESS] було зареєстровано: [PERSON] , яка померла [INFO] , та [PERSON] , [INFO] (а.с. 233). Статтею 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно зі статтею 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Визнання права власності на спадкове майно в судовому порядку є винятковим способом захисту, що має застосовуватися, якщо існують перешкоди для оформлення спадкових прав у нотаріальному порядку. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Згідно технічного паспорта, виготовленого станом на 15 квітня 2021 року Фізичною особою-підприємцем [PERSON] , житловий будинок, розташований за адресою: [ADDRESS] , в цілому складається з житлового будинку літ. А-1, спорудження якого вказано 1959 рік, а також інших прибудов, споруд та будівель, які були споруджені у період з 1959 по 1970 роки (а.с 185-192). За змістом статті 524 ЦК Української РСР, який був чинним на час смерті [PERSON] спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Спадкоємство за законом має місце, коли і оскільки воно не змінено заповітом. Отже, спадкоємством вважається перехід майна померлого (спадкодавця) до інших осіб (спадкоємців) у порядку, передбаченому статтями 529 - 535 ЦК Української РСР. Для спадкоємця, що прийняв спадщину, виникають як майнові права, так і обов`язки. До майнових прав належить, зокрема, право власності. Відповідно до статті 86 ЦК Української РСР право власності - це врегульовані законом суспільні відносини щодо володіння, користування і розпорядження майном. Право власності на збудований житловий будинок набувається в порядку, який існував на час його будівництва. Судом встановлено, що спірний житловий будинок був збудований у 1959 році. У 1959 році питання набуття права власності регулювались Указом Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Указ від 26 серпня 1948 року), що був визнаний таким, що втратив чинність, Указом Президії Верховної Ради СРСР від 22 лютого 1988 року № 8502-ІІ, і прийнятою відповідно до Указу від 26 серпня 1948 року постановою Ради Міністрів СРСР від 26 серпня 1948 року «Про порядок застосування Указу Президії Верховної Ради СРСР від 26 серпня 1948 року «Про право громадян на купівлю і будівництво індивідуальних житлових будинків» (далі - Постанова від 26 серпня 1948 року), які, зокрема, визначали умови та правові наслідки будівництва. Згідно зі ст. 1 Указу від 26 серпня 1948 року кожен громадянин і кожна громадянка мали право купити або збудувати для себе на праві особистої власності жилий будинок на один або два поверхи з числом кімнат від однієї до п`яти як у місті, так і поза містом. Пункт 2 Постанови від 26 серпня 1948 року визначав, що земельні ділянки для будівництва індивідуальних жилих будинків відводяться за рахунок земель міст, селищ, держземфонду і земель держлісфонду у безстрокове користування, а збудовані на цих ділянках будинки є особистою власністю забудовника. Отже, за Указом від 26 серпня 1948 року та Постановою від 26 серпня 1948 року підставою виникнення у громадянина права власності на жилий будинок був сам факт збудування ним його з додержанням вимог цих актів законодавства. Ці правові акти не пов`язували виникнення права власності на житловий будинок із проведенням його реєстрації. Інструкція про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу Української РСР була затверджена Міністерством комунального господарства Української РСР 31 січня 1966 року. Згідно з пунктами 6, 7 цієї Інструкції підлягали реєстрації всі будинки і домоволодіння, у тому числі належні громадянам на праві особистої власності, і здійснювалась вона на підставі документів, що встановлюють право власності (правовстановлюючих документів, перелік яких додано до вказаної Інструкції). Зокрема, за п. 10 зазначеного переліку таким правовстановлюючим документом про право власності на жилий будинок, збудований після видання Указу від 26 серпня 1948 року, є затверджений виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акт державної комісії про прийняття будинку в експлуатацію. Таким чином, з моменту затвердження виконавчим комітетом місцевої ради народних депутатів акта державної комісії про прийняття збудованого громадянином у 1959 році житлового будинку цей громадянин набув би статусу власника житлового будинку та згідно зі статтею 58 Цивільного кодексу Української РСР в редакції 1922 року він набув би право в межах, установлених законом, володіння, користування й розпорядження цим майном. Однак, як вбачається з матеріалів справи, інформація щодо надання відповідного дозволу на будівництво за адресою [ADDRESS] у КП «ДМБТІ», відсутня, про що вказано у листі №6978 від 22 травня 2018 (а.с 148). Посилання позивача на наявність рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 02 лютого 2021 року по справі №205/11015/19 як на підставу вважати встановленим факт наявності права власності на домоволодіння за адресою [ADDRESS] не може братись судом до уваги, оскільки в цьому випадку суд розглядав питання набуття права власності в порядку набувальної давності, а зі змісту рішення вбачається, що судом було досліджено лише матеріали інвентаризаційної справи, а не передбачені вимогами законодавства документи, що можуть підтверджувати набуття права власності (а.с. 152-153). Позивачем до суду не подано доказів щодо надання його бабусі - [PERSON] , яка померла [INFO] , дозволу на будівництво будинку за вищевказаною адресою та документів, які б підтверджували введення спадкодавцем будинку в експлуатацію, або ж інших доказів на підтвердження додержання чинного на той час законодавства стосовно дотримання умов придбання або будівництва такого. Також позивачем не надано доказів, які б підтверджували факт набуття права власності померлим бабусею на спірне домоволодіння іншим чином (купівля-продаж, спадкування тощо). У відповідності до ч.1ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Стаття 392 ЦК України визначає, що власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 3.1 листа Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16 травня 2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» зазначено, що окрім загального кола обставин, які встановлюються судом при вирішенні всіх спорів про право на спадкування, при вирішенні спорів про визнання права власності на спадкове нерухоме майно судам необхідно з`ясовувати: 1) правовий режим земельної ділянки, на якій розташоване спірне нерухоме майно; 2) чи отримано спадкодавцем дозволи на спорудження будинку, чи затверджено проект на спорудження будинку; 3) коли спадкодавцем було завершено спорудження будинку; 4) чи дотримано при будівництві проекту на спорудження будинку, вимог державних протипожежних, санітарних норм; 5) чи посвідчено право власності на нерухоме майно в установленому законом порядку на час виникнення права власності. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема на житловий будинок, іншу споруду, земельну ділянку. Оскільки судом з досліджених матеріалів справи вбачається відсутність доказів набуття [PERSON] права власності на домоволодіння, то посилання позивача на те, що її син - [PERSON] , а після його смерті, дружина - [PERSON] є спадкоємцями домоволодіння не відповідає дійсним обставинам справи, оскільки під час розгляду справи не доведено набуття права власності безпосередньо первісним спадкодавцем - [PERSON] . Крім цього, самим позивачем жодних документів щодо правового статусу земельної ділянки, на якій розташоване спірне домоволодіння не надано. На підтвердження володіння нині померлою [PERSON] та факту фактичного прийняття спадщини спадкоємцями спірного домоволодіння позивачем надані копії будинкової книги про реєстрацію громадян проживаючих в будинку за адресою: [ADDRESS] , з яких вбачається що нині померлі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] проживали за вказаними адресами, та копію інвентаризаційної справи на домоволодіння, де зазначена [PERSON] . Однак, вказані будинкові книги судом не приймаються, як належний доказ, що підтверджує право володіння спірним нерухомим майном, оскільки така книга слугувала виключно для фіксації та обліку громадян зареєстрованих (прописаних) у конкретному приватному домоволодінні, тобто, вказані книги та інвентаризаційна справа не є правовстановлюючими документами щодо права власності на нерухоме майно та не впливає на право спадкування. Крім того судом вбачається, що викладені у своїй позовній вимозі стосовно визнання права власності дані щодо складових частин домоволодіння на які претендує позивач, а саме: житловий будинок літ. А1; прибудова літ. а2; сарай літ. Б1; навіс літ. б2; вхід у погріб літ. В1; погріб літ. ПГ; літня кухня літ. Г1; сарай літ. Д1; сарай літ. Е1; навіс літ. Ж1; навіс літ. З1; навіс літ. И1; вбиральня літ. К1; споруди №1-10; вимощення І, не відповідають даним стосовно домоволодіння, що містяться в матеріалах інвентаризаційної справи, наданої КП «ДМБТІ» на запит державного нотаріуса, де зазначено: А-1 житловий будинок; а-1 сіни; Б-1 сарай; В-1 погріб; забір. Щодо встановлення факту суд зазначає наступне. Матеріалами справи підтверджено, що вулиця Леніногорська у місті Дніпропетровську була перейменована на [ADDRESS] (а.с. 172-178), а [ADDRESS] було перейменовано на [ADDRESS] (а.с. 180-181). В той же час, згідно інформації КП «ДМБТІ» в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] документи, що підтверджують зміну адреси (рішення, розпорядження, довідки про зміну адреси), відсутні (а.с. 184), а відповідь Державного архіву Дніпропетровської області містить інформацію про те, що в документах Ленінської районної ради депутатів трудящих м. Дніпропетровська за 1961 рік, які знаходяться на зберіганні в держархіві області, рішення про перенумерацію домоволодінь по вулиці Леніногорській немає (а.с. 180-181). Тобто, з наявних матеріалів справи не вбачається можливості однозначно встановити тотожність вказаних домоволодінь. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності ст.89 ЦПК України. З урахуванням зазначених положень законодавства, суд дійшов висновку про недоведеність належними доказами факту побудови спадкодавцем [PERSON] , у встановленому законом порядку, спірного домоволодіння чи придбання нею цього будинку в інший законний спосіб, тому відсутні правові підстави вважати, що у спадкоємців за життя набуто право власності на нерухоме майно, тому таке майно не може бути спадковим. Щодо встановлення факту суд встановив, що документами, долученими до матеріалів справи не підтверджено, що будинок садибного типу з господарськими будівлями і спорудами за адресою: [ADDRESS] є тотожним домоволодінню за адресою: [ADDRESS] та є одним і тим самим домоволодінням, у зв`язку з чим у задоволенні позову необхідно відмовити у повному обсязі. За змістом статті 141 ЦПК України у разі відмови у задоволенні позову судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed