Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

[PERSON] 23 березня 2022 року звернулась в суд з позовом до Комунального некомерційного підприємства «Івано-Франківський обласний перинатальний центр Івано-Франківської обласної ради» про визнання протиправним та скасування наказу № 80 від 31 січня 2022 року, що стосується [PERSON] , стягнення середнього заробітку за весь період відсторонення від роботи в сумі 40 000 грн., стягнення моральної шкоди в сумі 39 000 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 31.01.2022 року відповідач видав наказ № 288 «Про відсторонення окремих працівників від роботи». Наказ мотивовано з посиланням на постанови КМУ від 09.12.2020 року № 1236 зі змінами, внесеними постановою КМУ від 20.10.2021 року № 1096, відповідно до ст. 46 КЗпП України, ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» та переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженого наказом МОЗ від 04.10.2021 року за № 2153. Статтею 46 КЗпП України передбачено підстави для відсторонення працівників від роботи. Такої підстави відсторонення, як відмова працівника від щеплення, яке перебуває на стадії клінічних випробувань, статтею 46 КЗпП не передбачено. Відсутність щеплення не є порушенням трудової дисципліни і не може бути підставою відсторонення від роботи і тим більше позбавлення заробітної плати. Вважає, що наказ є незаконним та таким, що грубо порушує її право на працю і супутні соціальні права гарантовані Конституцією. Правила карантину обмежують гарантоване ст. 43 Конституції України право на працю. Надзвичайний стан в Україні не був введений, відповідно, станом на цей момент головний санітарний лікар ще не отримав повноважень ініціювати карантин. Таким чином, діюча постанова про введення карантину є незаконною і не підлягає виконанню. На підставі ст. 60 Конституції України кожна людина зобов`язана відмовитись від виконання постанови уряду про введення карантину. Позивач вважає, що вакцинація від COVID-19 є ризикованою медичною процедурою, а тому позивач не надала своєї згоди на участь в медичному експерименті, так як вакцина не пройшла всіх стадій необхідних клінічних випробувань. Також з вини відповідача позивач втратила душевний спокій та погіршилось здоров`я, що призвело до моральних страждань, порушило нормальні життєві зв`язки. Після відсторонення позивача від роботи відбулося приниження честі, професійної гідності, негативне ставлення відповідача до позивача. Розмір моральної шкоди позивача є безмежний, але на сьогоднішній день оцінюється у 39 000 грн., тобто 433 грн. в день. 14 квітня 2022 року представником відповідача надано відзив на позовну заяву. Із відзиву вбачається, що відповідач вважає вимоги позивача необґрунтованими, оскільки на виконання вимог, визначених наказом МОЗ від 04.10.2021р. №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» відповідачем 12 січня 2022 року винесено наказ № 8 «Про обов`язкову вакцинацію працівників КНП «ІФОПЦ ІФОР» проти COVID-19», відповідно до якого невакцинованих працівників мало бути попереджено про обов`язкову вакцинацію та про вимогу на основі вказаного наказу з 31 січня 2022 року щодо відсторонення їх від роботи у випадку відсутності щеплення від COVID-19. 13 січня 2022 року позивачку було ознайомлено із вказаним наказом та повідомлено про можливе відсторонення від роботи, що вона підлягає обов`язковому профілактичному щепленню і у разі відсутності в неї сертифікату про щеплення чи довідки про абсолютні протипоказання або щеплення відтерміноване по причині перенесеного COVID-19 за останні 2 місяці. 31 січня 2022 року підприємством було видано наказ № 8-о «Про відсторонення від роботи [PERSON] », згідно якого позивача було відсторонено від роботи з 01 лютого 2022 року без збереження заробітної плати на час відсутності щеплення. Твердження позивачки про те, що постанови КМУ є незаконними є безпідставним, оскільки на даний час немає судових рішень про визнання протиправними та нечинними постанов КМУ та наказу МОЗ України. Позивачка працює на посаді сестри медичної відділення неонатального та постінтенсивного виходжування новонароджених, а тому дія наказу МОЗ України № 2664. Твердження позивача про порушення відповідачем права на працю також є безпідставними, оскільки відсторонення від роботи означає тимчасове увільнення працівників від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним\~ для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Відповідачем у встановленому законодавством порядку було повідомлено позивача про необхідність зробити вакцинацію від COVID-19 та надати медичну документацію щодо проходження цієї процедури, оскільки такого не було зроблено, то відповідачем законно було видано оскаржуваний наказ. Також безпідставними та необґрунтованими належними доказами є вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди. 28 лютого 2022 року підприємство видало наказ № 39 «Про зупинення дії наказу від 12 січня 2022 року № 8 «Про обов`язкову вакцинацію працівників КНП «ІФОПЦ ІФОР» проти COVID-19», позивача було допущено до роботи з 28 лютого 2022 року. В судовому засіданні позивачка та її представник позовні вимоги підтримали з мотивів наведених в позовній заяві, просили позов задоволити. Представник відповідача в судовому засіданні позовні вимоги не визнала, просила в задоволені позову відмовити з підстав наведених у відзиві. Заслухавши пояснення сторін та їх представників, дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Позивачка [PERSON] працює сестрою медичною відділення неонатального та постінтенсивного виходжування новонароджених в Комунальному некомерційному\~ підприємстві «Івано-Франківський обласний перинатальний центр Івано-Франківської обласної ради» (далі КНП «ІФ ОПЦ ОР»). Відповідно до Статуту КНП ««ІФ ОПЦ ОР», який затверджено рішенням Івано-Франківської обласної ради від 20.09.2019 року № 1235-30/2019, заклад є закладом охорони здоров`я спільної власності територіальних громад сіл, селищ, міст Івано-Франківської області. Підприємство є комунальним унітарним некомерційним підприємством , що забезпечує в першу чергу надання третинної (високоспеціалізованої) медичної допомоги жінкам, дівчаткам-підліткам, вагітним з акушерською та екстрагенітальною патологією, роділлям та породіллям, новонародженим в порядку та на умовах, встановлених законодавством України та цим Статутом. 12 січня 2022 року підприємством було винесено наказ № 8 «Про обов`язкову вакцинацію працівників КНП «ІФОПЦ ІФОР» проти COVID-19», відповідно до якого невакцинованих працівників мало бути попереджено про обов`язкову вакцинацію та про вимогу на основі вказаного наказу з 31 січня 2022 року щодо відсторонення їх від роботи у випадку відсутності щеплення від COVID-19 (а.с.43-44). Вказаний наказ винесено на основі наказу МОЗ України № 2664 від 30.11.2021 року «Про затвердження Змін до переліку професій виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Із вказаним наказом позивачка ознайомлена 13 січня 2022 року під розписку (а.с.44). Оскільки до 31 січня 2022 року позивачка не надала сертифікату про щеплення чи довідки про абсолютні протипоказання або щеплення відтерміноване по причині перенесеного COVID-19 за останні 2 місяці, то 31 січня 2022 року підприємством було видано наказ № 8-о «Про відсторонення від роботи [PERSON] » з 01 лютого 2022 року на час відсутності щеплення проти COVSD-19 до моменту проведення щеплення і пред`явлення відповідних підтверджуючих документів, без збереження заробітної плати (а.с.11). Наказ видано на підставі ст. 46 КЗпП України, ч. 2 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб», постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 та наказу МОЗ від 30.11.2021 № 2664. 28 лютого 2022 року позивачку допущено до роботи з 28 лютого 2022 року у зв`язку із зупиненням дії наказу від 12.01.2022 року № 8 та на основі наказу МОЗ України № 380 від 25.02.2022 року, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану. Стаття 46 Кодексу законів про працю України передбачає можливість відсторонення працівників від роботи лише у випадках, прямо передбачених законодавством. Згідно зі статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» в Україні обов`язковими є профілактичні щеплення проти туберкульозу, поліомієліту, дифтерії, кашлюка, правця та кору. При цьому передбачається, що працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється Міністерством охорони здоров`я України (ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб»). Наразі наказом МОЗ від 04.10.2021 року№2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» на період дії карантину обов`язковій вакцинації проти COVID-19 підлягають працівники: закладів охорони здоров`я державної та комунальної форми власності. Цим наказом передбачається, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 року № 595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10.10.2011 року за № 1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11.10.2019 року № 2070). Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ МОЗ № 2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного і сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини, свідченням чого є реєстрація цього наказу Міністерством юстиції України. Державна реєстрація нормативно-правового акта полягає у проведенні правової експертизи на відповідність його Конституції та законодавству України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколам до неї, міжнародним договорам України, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та зобов`язанням України у сфері європейської інтеграції та праву Європейського Союзу (acquis ЄС), з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а також прийнятті рішення про державну реєстрацію цього акта, присвоєнні йому реєстраційного номера та занесенні до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів (п. 4 Положення про державну реєстрацію нормативно-правових актів міністерств, інших органів виконавчої влади, затвердженого постановою КМУ від 28.12.1992 № 731) Тож у разі виникнення недовіри до вказаного наказу МОЗ та питань щодо його законності, не має бути сумнівів зважаючи на те, що необхідну процедуру введення його в дію він пройшов. Таким чином, якщо ставити питання обов`язковості вакцинації для працівників з наведеного вище переліку наказ МОЗ № 2153, то його можуть не робити лише ті працівники, які мають саме абсолютні протипоказання до проведення профілактичних щеплень. Протипоказання до вакцинації може встановлювати сімейний або лікуючий лікар та надати відповідний висновок про тимчасове чи постійне протипоказання або про від термінування через COVID-19 в анамнезі. Якщо в пацієнта є протипоказання до щеплення однією з вакцин проти COVID-19 за можливості особа має вакцинуватися іншими типами вакцин. Позивач суду не надала доказів, що вона має такий стан здоров`я, що є перешкодою для вакцинації. Відповідач, видавши оспорюваний наказ застосував відсторонення позивача від роботи, оскільки це прямо передбачено на рівні законодавства. Так, зокрема, відповідно до постанови КМУ№ 1236 (в оновленій редакції) саме керівники державних органів (державної служби), керівники підприємств, установ та організацій мають забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України,частини другої статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу», крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України «Про оплату праці» та частини третьої статті 5 Закону України «Про державну службу»; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; Строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Бездіяльність роботодавця з відсторонення працівників може мати негативні наслідки для нього, оскільки за статтею 44-3 Кодексу України про адміністративні правопорушення «Порушення правил щодо карантину людей», яка визначає, що порушення правил щодо карантину людей, санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України «Про захист населення від інфекційних хвороб», іншими актами законодавства, а також рішень органів місцевого самоврядування з питань боротьби з інфекційними хворобами, він може бути притягнений до адміністративної відповідальності. Працівники мають право на звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством (стаття 2 КзпП). Згідно з роз`ясненнями Пленуму Верховного суду України, викладеними у пункту 10 Постанови від 24.12.1999 року № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», якщо буде встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, суд має задовольнити позов останнього про стягнення у зв`язку з цим середньої заробітної плати за час вимушеного прогулу (стаття 235 КЗпП). В законодавстві України відсутня норма, яка дозволяла б примусову вакцинацію. А саме, навіть якщо щеплення обов`язкове, змусити будь-кого вакцинуватися примусово неможливо, а тому у разі відсутності вакцинації діюче законодавство дозволяє відсторонювати деяких працівників без виплати заробітної плати. Розглядаючи цю справу, суд зазначає, що обов`язковість щеплень є втручанням у право на повагу до приватного життя, яке гарантовано ст.8 Конвенції з прав людини та основоположних свобод. Між тим, такі втручання цілком припустимі. Для визначення законності таких втручань Європейський суд вказує нате, що «аби визначити, що це втручання потягнуло за собою порушення ст. 8 Конвенції, суд повинен (має) обґрунтувати доцільність та виправданість таких дій відповідно до другого абзацу цієї статті тобто встановити, чи є втручання виправданим «відповідно до закону» і чи має воно на меті законні цілі, і чи були вони «виправданими в демократичному суспільстві». Досліджуючи питання наявності закону Європейський суд з прав людини (ЄСПЛ) в ухваленому 08.04.2021 року рішенні у справі Вавржичка та інші проти Чеської Республіки (заява № 47621/13) у рішенні, яке суд вважає необхідним застосувати і при даних правовідносинах, наголошує наступне (п. 266): «Суд повторює, що оспорюване втручання мало би опиратися на певну законодавчу базу внутрішнього законодавства, при чому ці закони повинні бути як адекватно доступними, так і сформульованими з достатньою точністю, аби дозволити тим, до кого вони застосовуються, регулювати свою поведінку і, при необхідності, з відповідними порадами передбачити до ступеня, який є розумним заданих обставин, наслідки, які можуть спричинити за собою дані дії (див., наприклад, Дубська і Крейзова проти Чеської Республіки [GC], №№28859/11і 28473/12, § 167, 15листопада 2016р., з додатковим посиланням).» ЄСПЛ встановив, що втручання у приватне життя у вигляді обов`язку зробити щеплення ґрунтується на законі, а тому у цьому немає порушень. В Україні таким законом є Закон України «Про захист населення від інфекційних хвороб». Розглядаючи питання, чи є мета, за для якої був встановлений обов`язок робити щеплення, законною, ЄСПЛ навів наступні аргументи (п. 272): «Що стосується мети, яку переслідує обов`язкове вакцинування, як стверджує Уряд і визнано національними судами,ціллю відповідного законодавства є захист від хвороб, які можуть становити серйозну загрозу для здоров`я населення. Це стосується як тих, хто отримує відповідні щеплення, так і тих, хто не може бути вакцинованим, і, таким чином, знаходиться в групі осіб високого ризику інфікування, покладаючись на досягнення високого рівня вакцинації в суспільстві в цілому для захисту від розглянутих заразних хвороб. Ця мета відповідає цілям захисту здоров`я і захисту прав інших осіб, визнаним статтею 8». А у відповідь на питання необхідності в демократичному суспільстві обов`язкової вакцинації суд наводить такі доводи: «285. … Хоча система обов`язкових вакцинацій не єдина і не найпоширеніша модель, прийнята європейськими державами, Суд повторює, що в питаннях політики в галузі охорони здоров`я національні влади найкраще можуть оцінити пріоритети, використання ресурсів і соціальних потреб. Усі ці аспекти є актуальними в даному контексті, і вони підпадають під широку свободу розсуду, яку Суд повинен надати державі-відповідачу. В контексті охорони здоров`я найкращим інтересам суспільства служить забезпечення найвищого досяжного рівня здоров`я. Коли справа доходить до імунізації, мета повинна полягати в тому, щоб кожна людина була захищена від серйозних захворювань. У переважній більшості випадків це досягається за рахунок обов`язкових щеплень. Ті, кому таке лікування не може бути призначено, побічно захищені від інфекційних захворювань, поки в їх оточенні підтримується необхідний рівень вакцинації, тобто їх захист забезпечується колективним імунітетом. Таким чином, якщо вважати, що політика добровільної вакцинації недостатня для досягнення і підтримки колективного імунітету або колективний імунітет незалежний від природи захворювання (наприклад правця), національні влади можуть розумно ввести політику обов`язкової вакцинації для досягнення відповідного рівня захисту від серйозних захворювань». З цих підстав суд визнав, що рішення застосувати обов`язкову вакцинацію має вагомі причини. Стосовно наслідків, які чітко передбачені в основному законодавстві, недотримання загальних правових обов`язків, спрямованих на охорону, зокрема здоров`я людей, то суд зауважує, що вони по суті захисні, а не каральні за своїм характером. Стосовно порушення прав на працю, про що зазначає позивач, яка відмовилась від щеплення, ЄСПЛ зазначив таке: «306. Суд визнає, що відсторонення позивача від роботи означало втрату заробітної плати і як наслідок позбавлення засобів існування. Однак це було прямим наслідком її рішення свідомо обрати саме цей шлях для себе особисто, відмовитися від виконання юридичного обов`язку, метою якого є захист здоров`я. Верховний суд цілком послідовно стверджує наступне (постанова від 10.03.2021р. у справі №331/5291/19): «Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Держава, встановивши відсторонення педагогічних працівників від виконання обов`язків, які не мають профілактичного щеплення, реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки життя і здоров`я всіх учасників освітнього процесу, в тому числі й самих дітей. Отже, право позивача на працю було тимчасово обмежено з огляду на суспільні інтереси, оскільки позивач відмовилася від обов`язкового щеплення. Втручання у вигляді обов`язковості певних щеплень ґрунтується на законі, має законну мету, є пропорційним для досягнення такої мети, та є цілком необхідним у демократичному суспільстві. Отже, суд прийшов до висновку, що\~ керівник підприємства, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх працівників та пацєнтів, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», правомірно прийняв рішення про тимчасове відсторонення [PERSON] від роботи, а тому вимоги позивачки про визнання протиправним та скасування наказу № 8-о від 31.01.2022 року, стягнення середнього заробітку є необґрунтованими та не підлягають задоволенню. Що стосується вимоги позивачки про відшкодування моральної шкоди, то така вимога також не підлягає задоволенню, оскільки позивачка обґрунтовує спричинення моральної шкоди виданням оспорюваного наказу, який судом визнано правомірним. Згідно ч. 8 ст. 279 ЦПК України, при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про необґрунтованість позовних вимог, а тому в задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Ухвалою суду від 25 березня 2022 року задоволено заяву позивачки про відстрочення сплати судового збору до ухвалення судового рішення у справі. Оскільки в задоволенні позову відмовлено, то з позивачки слід стягнути на користь державного бюджету судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 46 Кодексу законів про працю України, статтею 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» та статтею 27 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення»,

Outcome: approved