Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Адвокат Федоренко Д.М. в інтересах позивачки звернувся з позовом до відповідача про визнання протиправним рішення та зобов`язання вчинити певні дії посилаючись на те, що в порядку статей 3 та 5 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)», позивачка 28 липня 2021 року звернулась до Підвисоцької сільської ради із заявою про виділення в натурі (на місцевості) земельної ділянки частки (пай) оскільки вона є власником сертифікату на право на земельну ділянку частку (пай) серія КР № 0197295, виданого Новоархангельською районною державною адміністрацією, що зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів від 09.07.1997 року за №295, із земель колективної власності площею 6.53 га, яка перебувала у КСП «Тернівське». На даний час землі колишнього КСП «Тернівське» знаходяться на території Підвисоцької сільської ради. Зазначений сертифікат видано на дівоче прізвище позивачки. Рішенням № 949 від 20 серпня 2021 року позивачці було відмовлено у виділенні земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) за рахунок земель колишньої колективної власності КСП «Тернівське», що призначена для ведення товарного сільськогосподарською виробництва, в зв`язку з тим, що відповідно до схеми поділу земель бувшого КСП «Тернівське» вільні (резервні) земельні частки (паї) відсутні. Позивачка не погоджується з цим рішенням, оскільки воно не відповідає чинному законодавству. Оскільки позивачка має правовстановлюючий документ - сертифікат на право на земельну частку (пай), який посвідчує наявність у неї права на отримання земельної частки (паю) в натурі (на місцевості), то саме Підвисоцька сільська рада Голованівського району Кіровоградської області є тим органом, який має реалізувати наявне у позивачки право на таку земельну ділянку. Відповідач протиправно відмовив у виділенні земельної ділянки в натурі. Визнання такого рішення протиправним, як і зобов`язання відповідача розглянути заяву позивачки повторно, не захистить порушені права ефективно. Представник позивачки просить суд визнати протиправним рішення Підвисоцької сільської ради Голованівського району Кіровоградської області від 20.08.2021 року № 949 про відмову в задоволенні заяви від 28.07.2021 року щодо виділення позивачці в натурі (на місцевості) земельну частку (пай) відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КР № 0197295, виданого Новоархангельською районною державною адміністрацією Кіровоградської області 09 липня 1997 року розміром 6.53 га в умовних кадастрових гектарах; зобов`язати Підвисоцьку сільську раду Голованівського району Кіровоградської області прийняти рішення про виділення позивачці земельної частки (пай) в натурі (на місцевості) із нерозподілених земель колишнього КСП «Тернівське» або за рахунок земель запасу в межах Підвисоцької сільської ради Голованівського району Кіровоградської області відповідно до сертифікату на право на земельну частку (най) серії КР № 0197295, виданого Новоархангельською районною державною адміністрацією Кіровоградської області 09 липня 1997 року розміром 6,53 га в умовних кадастрових гектарах; зобов`язати Підвисоцьку сільську раду Голованівського району Кіровоградської області надати дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки; стягнути на користь позивачки судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи /а.с.2-7/. Позивачка в судове засідання не з`явилася, але від її представника надійшла заява про розгляд справи за його відсутності та відсутності позивачки, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просив їх задовольнити. Представник відповідача в судове засідання не з`явився, але надав суду заяву, в якій просив розгляд позовної заяви проводити за його відсутності. Суд вважає, що справу можливо розглянути у відсутність сторін на підставі наявних в цивільній справі доказах. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи в сукупності, суд приходить до висновку, що цивільний позов підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. Ч. 1 ст. 2 ЦПК України передбачено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Ч. 1 ст. 4 ЦПК України вказує, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У відповідності до частин 1 та 2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Відповідно до ст. 30 ЦПК України позови, що виникають із приводу нерухомого майна, пред`являються за місцезнаходженням майна або основної його частини. Якщо пов`язані між собою позовні вимоги пред`явлені одночасно щодо декількох об`єктів нерухомого майна, спір розглядається за місцезнаходженням об`єкта, вартість якого є найвищою. Ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вказує на те, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Судове рішення проголошується публічно, але преса і публіка можуть бути не допущені в зал засідань протягом усього судового розгляду або його частини в інтересах моралі, громадського порядку чи національної безпеки в демократичному суспільстві, якщо того вимагають інтереси неповнолітніх або захист приватного життя сторін, або - тією мірою, що визнана судом суворо необхідною, - коли за особливих обставин публічність розгляду може зашкодити інтересам правосуддя. Статтею 14 Конституції України визначено, що земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Відповідно до ч. 1 ст. 3 Земельного кодексу України земельні відносини регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами. Завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель - ч. 2 ст. 4 ЗК України. Так, відповідно до ст. 81 ЗК України громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, ренти, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , відповідно до сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КР №0197295, належить право на земельну ділянку площею 6,53 га в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) в КСП «Тернівське» на підставі рішення Новоархангельської райдержадміністрації від 30.01.1997 року № 15-р/а.с.8-9/. 07.08.1999 року після реєстрації шлюбу позивачка змінила своє прізвище з « [PERSON] » на « [PERSON] » (світлокопія свідоцтва про одруження серії [NUMBER] ) /а.с.12-13/. 28.07.2021 рокупредставник позивачки звернувся до Підвисоцької сільської ради Голованівського району Кіровоградської області із заявою про виділення позивачці земельної ділянки в натурі (на місцевості) на підставі належного їй сертифікату на право на земельну частку (пай) /а.с.10/. Рішенням чотирнадцятої сесії VIII скликання від 20 серпня 2021 року №949 Підвисоцька сільська рада Голованівського району Кіровоградської області відмовила у виділенні земельної частки (паю) в натурі (на місцевості) за рахунок земель колишньої колективної власності КСП «Тернівське» власнику земельної частки (пай) гр. [PERSON] згідно сертифікату на право на земельну частку (пай) серії КР №0197295, що зареєстрований в книзі реєстрації сертифікатів від 09.07.1997 року за № 295, що призначена для ведення товарного сільськогосподарського виробництва у зв`язку з тим, що відповідно до схеми поділу земель бувшого КСП «Тернівське» вільні (резервні) земельні частки (паї) відсутні /а.с.11/. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місцезнаходження майна - ст. 317 ЦК України. Згідно ст. 318 ЦК України суб`єктами права власності є Український народ та інші учасники цивільних відносин, визначені статтею 2 цього Кодексу. Усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Статтею 1 Закону України «Про порядок виділення в натурі (на місцевості) земельних ділянок власникам земельних часток (паїв)» визначено, що право на земельну частку (пай) мають: колишні члени колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств, у тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, а також пенсіонери з їх числа, які отримали сертифікати на право на земельну частку (пай) у встановленому законодавством порядку; громадяни - спадкоємці права на земельну частку (пай), посвідченого сертифікатом: громадяни та юридичні особи України, які відповідно до законодавства України набули право на земельну частку (пай). Право особи на земельну частку (пай) може бутті встановлено в судовому порядку. Відповідно до статті 2 цього Закону основним документом, що посвідчує право на земельну частку (пай), є сертифікат на право на земельну частку (най), виданий районною (міською) державною адміністрацією. Документами, що посвідчують право на земельну частку (пай), також є: свідоцтво про право на спадщину; посвідчені у встановленому законом порядку договори купівлі-продажу, дарування, міни, до яких додається сертифікат на право на земельну частку (пай); рішення суду про визнання права на земельну частку (пай). Згідно ч. 1 ст. 116 ЗК України громадяни та юридичні особи набувають права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права власності громадянами та юридичними особами на земельні ділянки, на яких розташовані об`єкти, які підлягають приватизації, відбувається в порядку, визначеному частиною першою статті 128 цього Кодексу. Відповідно до ч. 1 ст. 117 ЗК України передача земельних ділянок державної власності у комунальну власність чи навпаки здійснюється за рішеннями відповідних органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування, які здійснюють розпорядження землями державної чи комунальної власності відповідно до повноважень, визначених цим Кодексом. У рішенні органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність зазначаються кадастровий номер земельної ділянки, її місце розташування, площа, цільове призначення, відомості про обтяження речових прав на земельну ділянку, обмеження у її використанні. На підставі рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність складається акт приймання-передачі такої земельної ділянки. Рішення органів виконавчої влади чи органів місцевого самоврядування про передачу земельної ділянки у державну чи комунальну власність разом з актом приймання-передачі такої земельної ділянки є підставою для державної реєстрації права власності держави, територіальної громади на неї. Пунктом а) ч. 1 ст. 121 ЗК України визначено, що громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок із земель державної або комунальної власності в таких розмірах: для ведення фермерського господарства - в розмірі земельної частки (паю), визначеної для членів сільськогосподарських підприємств, розташованих на території сільської, селищної, міської ради, де знаходиться фермерське господарство. Якщо на території сільської, селищної, міської ради розташовано декілька сільськогосподарських підприємств, розмір земельної частки (паю) визначається як середній по цих підприємствах. У разі відсутності сільськогосподарських підприємств на території відповідної ради розмір земельної частки (паю) визначається як середній по району. Держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а) визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішень органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. - стаття 152 ЗК України. Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. З аналізу зазначених статей слідує, що в законодавстві та основному законі України закріплено право приватної власності, як певного правого явища, яке полягає в розумінні природи людини в усіх її проявах, з проникненням у потреби людини, її здібності і прагнення. Право власності є природнім правом, що характеризує особу, як таку, що має емоції, бажання, задоволення від наявної у неї власності. Таке становище не означає звуження прагнень до матеріального забезпечення людини, а є передумовою вільної особистості, яка сприймає себе через сферу матеріальних благ, що їй належать і забезпечують здійснення всього спектра її (особи) прав. Суд констатує, що право власності є абсолютним і найширшим із існуючих прав. Особа (власник) правомочний володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд. Право власності на майно особи є непорушним. Непорушення права власності має широкий зміст і означає проголошення не втручання (вчинення перешкод) будь-якого, в тому числі органу місцевого самоврядування, у здійснені власником своїх повноважень, неможливості прояву свавілля відносно приватного власника та його прав, недопустимості будь-яких порушень влади над його майном. Конституційна гарантія втілюється в забороні протиправного позбавлення права власності. А саме тільки власник може вирішувати питання про припинення свого права на майно, крім випадків встановлених законом (конфіскація, примусове вилучення майна, тощо). З огляду на викладене суд констатує, що відповідач помилково відмовив позивачці у виділенні земельної ділянки в натурі на підставі наявного у неї права на земельну ділянку відповідно до отриманого раніше права на земельну частку відповідно до сертифікату. Суд звертає увагу на те, що сертифікат на земельну частку (пай) є документом, який посвідчує право особи на земельну часту в умовних кадастрових гектарах, і виділення її (земельної ділянки) в натурі належить до відповідного органу місцевого самоврядування. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовної вимоги - про визнання протиправним рішення відповідача з приводу відмови позивачці у виділенні в натурі на місцевості земельної ділянки. З приводу заявлених позовних вимог стосовно зобов`язання відповідача про прийняття рішення про виділення в натурі земельної ділянки та зобов`язання відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, суд зазначає наступне. Повноваження відповідних органів виконавчої влади щодо передачі земельних ділянок у власність або користування та порядок надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування унормовано у ст. ст. 122, 123 ЗК України. Місцеве самоврядування в Україні - це гарантоване державою право та реальна здатність територіальної громади - жителів села чи добровільного об`єднання у сільську громаду жителів кількох сіл, селища, міста - самостійно або під відповідальність органів та посадових осіб місцевого самоврядування вирішувати питання місцевого значення в межах Конституції і законів України. Місцеве самоврядування здійснюється територіальними громадами сіл, селищ, міст як безпосередньо, так і через сільські, селищні, міські ради та їх виконавчі органи, а також через районні та обласні ради, які представляють спільні інтереси територіальних громад сіл, селищ, міст (ст. 2 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»). Основними принципами місцевого самоврядування відповідно до ст. 4 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» є народовладдя; законність; гласність; колегіальність; поєднання місцевих і державних інтересів; виборність; правова, організаційна та матеріально-фінансова самостійність в межах повноважень, визначених цим та іншими законами; підзвітність та відповідальність перед територіальними громадами їх органів та посадовими особами; державна підтримка та гарантії місцевого самоврядування; судовий захист прав місцевого самоврядування. Згідно ст. 6 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» первинним суб`єктом місцевого самоврядування, основним носієм його функцій і повноважень є територіальна громада села, селища, міста. Відповідно до ст. 25 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» сільські, селищні, міські ради правомочні розглядати і вирішувати питання, віднесені Конституцією України, цим та іншими законами до їх відання. Пунктом 34 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин. Зобов`язання відповідача про виділення в натурі земельної ділянки та зобов`язання відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки є дискреційним повноваженням Підвисоцької сільської ради Голованівського району Кіровоградської області. Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених проектом нормативно-правового акта. Під дискреційними повноваженнями розуміється сукупність прав та обов`язків, закріплених у встановленому законодавством порядку посадовій особі як адміністратором, які він застосовує на власний розсуд. Наділивши державний орган або його уповноважену особу дискреційними повноваженнями, законодавець надав відповідному органу держави певну свободу розсуду при прийнятті управлінського рішення. В науковому висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року зазначено, що: - дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким; - дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни може, має право, за власної ініціативи, дбає, забезпечує, веде діяльність, встановлює, визначає, на свій розсуд. Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним; - при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог. - критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність; публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується; зміст конституційних прав та свобод особи; якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття. З огляду на наведене, суд не вправі своїм рішенням втручатися у дискреційні повноваження колегіального органу та визначати, який саме зміст управлінського рішення слід приймати за результатом розгляду заяви представника позивачки, а тому в задоволенні позовних вимог - зобов`язання відповідача прийняти рішення про виділення в натурі земельної ділянки та зобов`язання відповідача про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки слід відмовити в повному обсязі. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з письмових матеріалів справи /а.с.1/, при зверненні до суду позивачкою було сплачено судовий збір в сумі 992,40 грн., а тому наявні всі правові підстави для стягнення зазначених коштів з відповідача на користь позивачки. На підставі наведеного та

Outcome: partial