Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

У вересні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , в якому просила стягнути солідарно з відповідачів на свою користь борг за договором позики у розмірі 36 225,00 доларів США, яка станом на 27.09.2021 року становить 961 773,75 грн, інфляційне збільшення суми боргу - 93 099,63 грн; неустойку - 1 146 960,00 грн, а всього 2 491 156,00 грн, а також вартість послуг на правову допомогу у розмірі 27 000,00 грн та судові витрати. Свої вимоги позивач мотивує тим, що 26.08.2020 року між ним та [PERSON] було укладено договір позики, відповідно до якого він передав, а відповідач отримав у борг грошові кошти в розмірі 993 952,42 грн, що на день укладання договору було еквівалентно 36 225,00 доларів США, яка зобов`язалась повернути загальну суму всіх платежів, з урахуванням процентів за користування чужими грошовими коштами у порядку та в строки, визначені у договорі. Кінцева дата повернення боргу 26.09.2020 року. Крім того, в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за договором позики [PERSON] , 26.08.2020 року між ним та [PERSON] укладено договір поруки, за умовами якого остання поручилась перед кредитором за виконання [PERSON] обов`язку щодо повернення позики за основним договором. Відповідач своїх зобов`язань не виконала, отримані в борг кошти не повернула, в зв`язку з чим він змушений звернутись до суду за захистом своїх прав. Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.10.2021 року відкрито провадження у справі (а.с. 34). Відповідачі, яким направлялася копія ухвали суду про відкриття провадження та розгляд справи в порядку загального позовного провадження, заяв з запереченнями про розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження та відзив на позовну заяву до суду не направили. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні вимоги позову підтримала в повному обсязі, надала пояснення аналогічні обставинам викладеним у позовній заяві. Проти винесення заочного рішення не заперечила. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений строк не надала, в судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, причини неявки суду невідомі. Відповідач [PERSON] відзив на позовну заяву у встановлений строк не надала, в судове засідання не з`явилась, на адресу суду надіслала заяву про визнання позову в частині 994 000,00 грн (а.с.56). У відповідності до вимог ч.4 ст.223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Враховуючи, що матеріали справи містять достатньо матеріалів про права та відносини сторін, потрібність дачі особистих пояснень відповідачем відсутня, суд вважає за можливе розглядати справу за його відсутності. Зі згоди позивача, суд ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ст.280 ЦПК України - суд зважаючи на наявність законних підстав приходить до висновку про можливість у відповідності до вимог ст.223 ЦПК України ухвалити рішення про задоволення позову на підставі наданих сторонами доказів, без вислуховування особистих пояснень відповідача по справі. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Згідно з частиною першою статті 15, частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права. Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного судочинства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (частина перша статті 526 ЦК України). Частиною першою статті 530 ЦК України встановлено, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Статтею 536 ЦК України визначено, що за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Згідно зі статтею 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договором або законом, або розірвання договору; сплата неустойки, відшкодування збитків (пункти 1, 3 та 4 частини 1 статті 611 ЦК України) Відповідно до положень статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. У відповідності до статті 1049 ЦК України, позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. За змістом частин першої, другої статті 207 ЦК України і частини другої статті 1047 ЦК України дотримання письмової форми договору позики має місце у тому разі, якщо на підтвердження укладення договору представлена розписка або інший письмовий документ, підписаний позичальником, з якого вбачається як сам факт отримання позичальником певної грошової суми в борг (тобто із зобов`язанням її повернення), так і дати її отримання. Судом встановлено, що 26.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір позики, за яким позивач передав відповідачу в борг 993 952,42 грн, що станом на 27.09.2021 року було еквівалентно 36 225,00 доларам США. Також про отримання вищевказаної позики в цей же день відповідачем була видана власноручна розписка. З договору та розписки [PERSON] вбачається, що вона зобов`язувалася повернути борг до 26.09.2020 року (а.с. 7-8, 12-13). 26.08.2020 року між [PERSON] та [PERSON] в рахунок забезпечення виконання зобов`язань за основним договором [PERSON] був укладений договір поруки (а.с.10-11). Звертаючись до суду, позивач зазначив, що умови договору відповідачем не виконані, борг не повернуто. Відповідно до ст. 536 ЦК України, за користування чужими грошовими коштами боржник зобов`язаний сплачувати проценти, якщо інше не встановлено договором між фізичними особами. Розмір процентів за користування чужими грошовими коштами встановлюється договором, законом або іншим актом цивільного законодавства. Відповідно до ч.1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Якщо сторони встановили плату за користування позикою у процентному відношенні до суми позики, то це дозволяє обчислити розмір такої плати у твердій сумі на час, коли цю плату слід внести. Якщо ж сторони встановили таку плату у твердій сумі на час, коли її слід внести, то це дозволяє зробити зворотний розрахунок і визначити розмір плати за користування позикою у процентному відношенні до суми позики. Отже, способи визначення такої плати у твердій сумі та у процентному відношенні є еквівалентними (взаємозамінними). Вказане відповідає правовій позиції висвітленій у постанові Верховного Суду від 25.05.2021 № 149/1499/18. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування процентів має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18). Пунктом 4.1 договору визначено, що у разі невиконання свого зобов`язання за цим договором позичальник зобов`язаний відшкодувати у повному розмірі шкоду, завдану невиконання чи неналежним виконанням основного зобов`язання, сплатити позикодавцю суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також 30% річних від простроченої суми. Тобто сторонами узгоджено, що за користування позикою позичальник має сплатити компенсацію, визначену договором. Відповідачі фактично не спростовували існування боргу та обумовлений договором позики обов`язок його повернення. Натомість відповідач [PERSON] визнала позовні вимоги в частині позовний вимог у розмірі 994 000,00 грн. Відповідно до ч.ч.1-4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно зі ст.ст.76, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з викладеного вище, враховуючи невиконання відповідачем [PERSON] зобов`язань за договором позики, відповідачем не повернуті позичені грошові кошти, у зв`язку з чим, у відповідача перед позивачем утворилась заборгованість за договором позики (розписка), визнання відповідачем [PERSON] позовних вимог в частині стягнення 994 000,00 грн, суд приходить до висновку про обґрунтованість вимог позивача та їх задоволення. Відповідно до ст.133 ЦПК України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних із розглядом справи відносяться зокрема витрати на професійну правничу допомогу. Щодо вимоги відшкодування витрати на правову допомогу у сумі 27 000,00 грн суд зазначає наступне. Відповідно до ч.2 ст.137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката, несуть підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін..), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Оскільки позивачем надано суду документального підтвердження витрат на правову допомогу, а саме, договір про надання правової допомоги № 24-09/2021 від 24.09.2021 року, додаткова угода №1 до договору про надання правової допомоги з описом робіт та їхньою вартістю, згідно якої загальна вартість робіт склала 27 000,00 грн, відповідачами сума витрат на правову допомогу не спростована, суд приходить до висновку про задоволення вимог про відшкодування витрат на правову допомогу у вказаній сумі. Відповідно до ст. ст. 137, 141 ЦПК України суд стягує з відповідачів на користь позивача судовий витрати зі сплати судового збору в розмірі 11 350,00грн та 27 000,00 грн витрат на правову допомогу.

Outcome: approved