Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

[PERSON] в липні 2021 року звернувся в суд з позовом про стягнення із [PERSON] на його користь заборгованості за договором позики у розмірі 21463,34 Євро та 2264,63 грн., з яких 19779 Євро та 1400 грн. - борг за договором позики від 12.10.2015 року, 682,36 грн. - інфляційні витрати та три відсотки річних від простроченої суми за цим договором в розмірі 1684,34 Євро та 182,27 грн. В обґрунтування позовних вимог посилається на те, що 12.10.2015 року між ним та [PERSON] був укладений договір позики, за яким він передав відповідачу у борг 19 779 Євро та 1400 грн., про що вона написала розписку від 12.10.2015 року, за якої зобов`язувалась повернути отримані кошти в строк до 30.09.2016 року. Позивач неодноразово звертався до відповідача за поверненням боргу, весь час [PERSON] борг визнавала та посилаючись на тяжке матеріальне становище неодноразово просила про перенесення строку повернення боргу. Оскільки позивач довіряв відповідачці, ставився з розумінням до її проблем і був впевнений що вона поверне борг, то чекав на повернення коштів. Однак, [PERSON] взяті на себе зобов`язання з повернення отриманих від нього коштів за договорами позики не виконала - кошти в передбачені у розписці строки не повернула. Позивач вважає, що із відповідача на його користь підлягає стягненню сума боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України. Ухвалою Залізничного районного суду м.Львова від 03.08.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку загального позовного провадження. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідачем 07.09.2021 року було подано заяву про застосування позовної давності щодо вимоги [PERSON] про стягнення суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних, що загалом становить 2264,63 грн. та 21463,34 Євро. У відзиві на позовну заяву, який надійшов до суду 07.09.2021 року, відповідач зазначає, що жодних коштів від [PERSON] не отримувала і взагалі до моменту написання боргової розписки з ним не була знайома. Розписку написала внаслідок тих обставин, що її донька [PERSON] працювала туристичним оператором ПП «Тур-Галичина», власником якого є [PERSON] . До доньки у кінці вересня 2015 року звернувся представник компанії «Флоріан Тревел» (Словаччина) на ім`я [PERSON] з проханням оплатити заброньовані заявки, кошти за які вже б мали бути в нього. Тобто кошти компанія «Тур Галичина» отримала, але не передала їх у Словаччину. Виник борг, який сказали повертати доньці оскільки вона вела цей напрямок роботи. Згодом почались телефонні дзвінки і до неї з вимогою повернення коштів та з погрозами. В результаті цього 12.05.2015 року відбулась зустріч, на якій була присутні вона, її чоловік - [PERSON] , [PERSON] , яка керувала справами офісу ПП «Тур Галичина», [PERSON] та чоловік, якого представили юристом з трускавецького офісу, а згодом приєдналась і її донька [PERSON] . На цій зустрічі їх сім`ї було повідомлено про нестачу коштів нібито з вини доньки [PERSON] і висунута вимога про повернення таких коштів. Дана зустріч тривала 4-5 годин, протягом яких відбувався постійний тиск, погрози кримінальними справами щодо [PERSON] , залякування та шантаж. Внаслідок цього, відповідачка написала під диктовку чоловіка, що представився юристом, боргову розписку про те, що позичила кошти у [PERSON] на суму нестачі та зобов`язувалась їх повернути до 30.09.2016 року, хоча таких коштів не позичала і не мала наміру позичати. Приблизно через тиждень після написання боргової розписки до чоловіка відповідачки був дзвінок [PERSON] з вимогою повернення коштів, на що чоловік відповів, що хоче проведення незалежного аудиту для офіційного підтвердження нестачі, позивач не погодився і більше з нею не зв`язувався. Відповідач просить відмовити в задоволенні позову, у зв`язку з тим, що договір позики не був укладеним, оскільки передачі нею коштів [PERSON] не було. Представник позивача у відповіді на відзив, яка надійшла 27.09.2021 року, зазначає, що відсутність письмово оформленого договору не тягне за собою недійсності договору позики, а написана власноруч відповідачем розписка повністю підтверджує наявність договору позики між сторонами. Щодо поданої відповідачем заяви про застосування строку позовної давності, то оскільки позивач неодноразово звертався до відповідача включно по грудень 2018 року і вона весь цей час борг визнавала, просила про відтермінування його повернення, то відповідно до ч.1 ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривався вчиненням відповідачем таких дії, що свідчать про визнання нею свого боргу, і перебіг позовної давності починався заново, відтак строк позовної давності на час звернення із позовом не закінчився. Представник відповідача 06.10.2021 року подав заперечення, у якому зазначив, що договір позики має бути укладений в письмовій формі, розписка не замінює сам договір позики і не є письмовою формою договору позики. Вважає, що оскільки договір позики не було укладено в письмовій формі, тому факт відсутності договірних відносин між позивачем та відповідачем, а також той факт, що позивач не передавав коштів відповідачу може підтверджуватися також і показами свідків. Щодо переривання перебігу позовної давності, на що вказує представник позивача у відповіді на відзив, то жодних дій по визнанню боргу відповідач не вчиняла, в грудні 2018 року з позивачем взагалі не спілкувалася, письмове прохання відповідача про відстрочення сплати боргу відсутнє. Заслухавши показання сторін, які були допитані за їхньою згодою як свідки, пояснення їх представників та показання свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і [PERSON] , перевіривши доводи і аргументи сторін, викладені в заявах по суті справи, дослідивши докази та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Зі змісту ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність - достатності. Статтями 12, 81 ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що відповідно до власноручно написаної розписки від 12.10.2015 року [PERSON] підтвердила факт отримання 12.10.2015 року коштів в сумі 19779 Євро та 1400 грн. від [PERSON] та зобов`язалась отримані кошти повернути до 31.09.2016 року. Факт написання власноручно та підписання такої розписки відповідачем не заперечується. Відповідно до ст.509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Положеннями ст. 1046, 1047 ЦК України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики унаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми (договори). Відповідно до ч. 1, 2 ст.207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. При цьому, за своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Отже, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Крім того, частиною першою ст.1049 ЦК України встановлено, що за договором позики на позичальникові лежить зобов`язання повернути суму позики у строк та в порядку, що передбачені договором. Статтею 545 ЦК України визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Таким чином, наявність оригіналу боргової розписки у позивача, кредитора, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей і може не співпадати із датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складенню розписки має передувати факт передачі грошей у борг. За своєю суттю розписка про отримання у борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів та підтверджує як факт укладення договору, так і факт отримання боржником грошових коштів. Зазначена правова позиція узгоджується з усталеною судовою практикою (справи №№ 127/3120/16-ц, 752/19567/14-ц). При цьому суд враховує, що сам факт підписання 12.10.2015 року розписки [PERSON] , за умови відсутності належних та допустимих доказів на спростування цього факту, свідчить про укладення сторонами договору позики, на зазначених у ньому умовах, а також засвідчує отримання боржником від кредитора обумовленої цим договором суми грошових коштів у розмірі 19 779 Євро та 1400 грн. Даючи правову оцінку змісту вказаної розписки, суд зауважує, що словосполучення «отримала грошові кошти» у підписаній [PERSON] розписці від 12.10.2015 року вжито з використанням дієслова «отримала» у минулому часі, тобто підтверджує факт, що написанню розписки передувало отримання грошових коштів боржником. Наявність оригіналу цієї боргової розписки у [PERSON] , який був оглянутий в судовому засіданні, свідчить про те, що [PERSON] грошові кошти не повернула. З метою захисту майнових інтересів позичальника від недобросовісного позикодавця стаття 1051 ЦК надає позичальникові право оспорювати договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Обставину стосовно передання чи навпаки, непередання грошових коштів або речей, доводить та сторона, яка посилається на таку обставину. При встановленні судом факту неотримання позичальником від позикодавця грошей або речей, визначених родовими ознаками, договір позики вважається неукладеним. Якщо договір позики має бути укладений у письмовій формі, рішення суду не може ґрунтуватися на свідченнях свідків для підтвердження того, що гроші або речі насправді не були одержані позичальником від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Це положення не застосовується до випадків, коли договір був укладений під впливом обману, насильства, зловмисної домовленості представника позичальника з позикодавцем або під впливом тяжкої обставини. Протилежні доводи відповідача про те, що договір позики є безгрошовим і вона не отримувала у борг грошові кошти у [PERSON] за розпискою від 12.10.2015 року обґрунтовувались показаннями відповідача під час її допиту як свідка, показаннями свідків [PERSON] і [PERSON] , що суперечить положенням ст.1051 ЦК України та змісту написаної [PERSON] розписки. Інших доказів на спростування факту отримання нею від позикодавця грошей відповідач не надала, тому суд відхиляє її доводи про те, що договір позики між сторонами у справі не був укладений. При цьому, покликання відповідача на ту обставину, що розписка була написана нею під впливом погроз та обману зі сторони позивача, суд не приймає до уваги, оскільки [PERSON] на виконання вимог ст. 12, 81 ЦПК України не надано суду жодних належних та допустимих доказів на підтвердження таких доводів, які також і не підтвердили свідки зі сторони відповідача [PERSON] і [PERSON] . Крім цього, в силу ст.204 ЦК України, яка закріплює презумпцію правомірності правочину, укладений між сторонами договір позики вважається правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, чого в даному випадку судом не встановлено. Що стосується доводів відповідача, що написання нею спірної розписки було зумовлено необхідністю вирішення питання щодо нестачі коштів, яка мала місце у ПП «Тур Галичина», що ставилося в вину її доньці керівництвом цього підприємства, зокрема власником такого [PERSON] , то судом встановлено наступне. Дійсно донька відповідача - [PERSON] працювала за трудовим договором з жовтня 2014 року у ПП «Тур Галичина», де за її напрямком роботи в кінці вересня 2015 року виникла нестача коштів, що підтверджується показаннями як свідка [PERSON] , так і свідка [PERSON] , яка на той час працювала менеджером у львівському офісі цієї туристичної компанії. Також встановлено з показань позивача під час його допиту як свідка і з показань свідка [PERSON] , що [PERSON] , допомагаючи з приводу вказаної нестачі [PERSON] , яка керувала справами офісу ПП «Тур Галичина» і була його дівчиною, приїхав із м.Трускавець у м.Львів, де 11.10.2015 року зв`язався із батьками [PERSON] щодо нестачі коштів. Відтак, наступного дня 12.10.2015 року в офісі ПП «Тур Галичина» при обговоренні питання нестачі коштів і причетності до цього [PERSON] відповідачем було написано спірну розписку. Позивачем визнається та обставина, що відповідач отримала від нього позику грошей для покриття її донькою нестачі коштів за місцем її роботи, згідно його показань він сам це запропонував [PERSON] . Натомість позицію відповідача з цього приводу суд вважає непослідовною і суперечливою, оскільки у відзиві на позов вона зазначає, що у неї необхідності у позиці не було, проте, як встановлено судом, згідно розписки вона такі кошти отримала. Згідно показань свідка [PERSON] , який був присутній при написанні [PERSON] розписки, у зв`язку із виявленням нестачі у ПП «Тур Галичина» стало відомо, що у [PERSON] і раніше за місцем праці виявляли нестачу грошей, яку доводилось покривати її батькам. Щодо фактичного неотримання ПП «Тур Галичина» суми для покриття виявленої нестачі і необлікування таких коштів на підприємстві, то стороною відповідача, яка покликалася на ці обставини в судовому засіданні, жодних доказів таких суду не надано. Окрім цього, такі доводи відсутні у заявах відповідача по суті справи - відзиві і запереченнях, виключно в яких в силу вимог ч.1 ст.174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору. Твердження відповідача, що позивач станом на вересень-жовтень 2015 року був власником ПП «Тур Галичина» не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, оскільки докази цього суду не надані, а представлені представником відповідача скріншоти з інтернет-ресурсів не можуть бути належними і беззаперечними доказами вказаних обставин, в той час як доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Суд не приймає до уваги доводи представника відповідача про необхідність застосування постанови Верховного Суду від 11.06.2021 року у справі №753/11670/17, де, як він вважає, обставини аналогічні даній справі і в якій визначено, зокрема, що досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Таким чином, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та дати отримання коштів. Суди першої та апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про відмову у задоволенні первісного позову та задоволенні зустрічного позову, виходили із того, що під час роботи [PERSON] у ювелірному відділі [PERSON] виникла нестача ювелірних виробів, відповідальність за виникнення якої покладено на відповідача, у зв`язку із чим і була написана розписка про отримання у борг 15 600, 00 грн, що фактично грошові кошти, зазначені в розписці, передані не були. Окрім цього, суд звертає увагу, що Верховним Судом неодноразово висловлювались позиції щодо визначення поняття «подібні правовідносини». Велика Палата Верховного Суду в ухвалі від 05.05.2020 року у справі №281/129/17 зазначила, що під судовими рішеннями в подібних правовідносинах слід розуміти такі рішення, де тотожними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин. Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності не можна визнати як подібність правовідносин. Тобто, подібність правовідносин необхідно встановлювати одночасно за трьома критеріями: суб`єктним, об`єктним і, так би мовити, змістовним. Основним критерій, без якого неможливо встановити подібність правовідносин, є змістовний (права й обов`язки суб`єктів). Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом в ухвалах від 30.11.2020 року у справі №826/7001/17 та від 01.06.2021 року у справі №826/17606/14. Отже, постанова Верховного Суду від 11.06.2021 року у справі №753/11670/17 стосується правовідносин, які не є подібними до спірних правовідносин у даній справі, оскільки у справі №753/11670/17 судом було встановлено, що працівник магазину написала боргову розписку власнику такого магазину для покриття нестачі ювелірних виробів, яку вона допустила, при цьому фактично грошові кошти, зазначені в розписці, передані не були, тоді як за встановленими у дані справі обставинами працівник підприємства розписки про позику коштів у свого керівника чи власника підприємства не писала, правовідносин між сторонами не виникли внаслідок трудової діяльності відповідача і відповідачем не спростовано факту фактичної передачі коштів за позикою позивачеві. З огляду на наведені обставини отримання відповідачем позики грошей для допомоги доньці у вирішенні питання нестачі коштів за місцем праці не суперечить правовій природі договору позики, оскільки в даному випадку позика, на переконання суду, не замінювала собою покриття виявленої нестачі у ПП «Тур Галичина», а слугувала грошовою допомогою позивача відповідачу для вирішення фінансових проблем її сім`ї. Відповідно до ст.1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно зі ст.526 ЦК України зобовязання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору чи вимог цього Кодексу, а згідно ст.525 ЦК України одностороння відмова від зобовязання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно вимог ст.1050 ЦК України, якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити суму відповідно до ст.625 ЦК України, а в ч.1 ст.625 ЦК України передбачено, що боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. У відповідності до ст.610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Враховуючи встановлені судом обставини справи та наведене їх правове регулювання, вимоги позову про стягнення з відповідача отриманих нею сум коштів за договорами позики в сумі 19 779 Євро та 1400 грн. є підставними. Що стосується заяви про застосування позовної давності, поданої відповідачем 07.09.2021 року, то відповідно до положень ст.264 ЦК України перебіг позовної давності переривається вчиненням особою дії, що свідчить про визнання нею свого боргу або іншого обов`язку, а після переривання перебіг позовної давності починається заново. Як встановлено з показань позивача і свідка [PERSON] , який працював водієм у [PERSON] та чув телефонні дзвінки позивача до відповідача і знав про їх зміст, позивач неодноразово звертався до відповідача за поверненням боргу і весь час відповідач борг визнавала та посилаючись на тяжке матеріальне становище неодноразово просила про перенесення строку повернення боргу. З показань вказаного свідка, такого змісту спілкування між сторонами мало місце протягом близько трьох років після укладення між ними договору позики у жовтні 2015 року, зокрема, в останню телефонну розмову між ними такого змісту пам`ятає у кінці 2018 року. З огляду на те, що [PERSON] є сторонньою особою для учасників справи, то суд надає віри вказаним його показанням, які не спростовуються показаннями відповідача, свідків [PERSON] та [PERSON] , що [PERSON] лише одного разу за місяць написання спірної розписки телефонував [PERSON] , оскільки ці показання слід оцінювати критично, адже вони дані особами, які пов`язані сімейними відносинами і рішення у справі стосується їх фінансового благополуччя. Враховуючи наведене, строк позовної давності, перебіг якої розпочався 31.09.2016 року, був перерваний в грудні 2018 року діями боржника, які свідчили про наявність боргу, і відповідно після переривання його перебіг розпочався заново, а позивач, звернувшись 19.07.2021 року з позовом до суду у даній справі, не пропустив трьохрічного строку позовної давності. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. За змістом цієї норми нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних входять до складу грошового зобов`язання і є особливою мірою відповідальності боржника (спеціальний вид цивільно-правової відповідальності) за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат (збитків) кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Позивач просить стягнути з відповідача три проценти річних: від простроченої суми 1400 грн. за період з 01.10.2016 року по 15.01.2021 року, що становить 182 грн. 27 коп.; від простроченої суми 19779 Євро за період з 01.10.2016 року по 15.01.2021 року, що становить 1684,34 Євро, представивши відповідні розрахунки (а.с.3,4). З огляду на наведені положення ч.2 ст.625 ЦК України, суд погоджується з такими розрахунками, оскільки вони є коректними, і вважає, що вимоги позивача в частині стягнення трьох відсотків річних від прострочених сум є підставними і підлягають задоволенню. Крім цього, [PERSON] заявив вимогу про стягнення із відповідача інфляційних витрат. За змістом ст.1 Закону України «Про індексацію грошових доходів населення», індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання, а ціни в Україні встановлюються в національній валюті - гривні. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Державним комітетом статистики України, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта, яка була предметом договору, індексації не підлягає. Тому норми ч.2 ст.625 ЦК щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, яке визначене у гривні. Як встановлено судом, між сторонами було укладено договір позики як в іноземній валюті, так і в грошовій одиниці України, то положення ч.2 ст.625 ЦК України щодо сплати суми боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції може застосовуватись лише до боргу в сумі 1400 грн., як і вказує позивач в наданих розрахунках (а.с.3,4), та становить 682,36 грн. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Виходячи з наведеного та враховуючи, що оригінал розписки знаходиться у позивача, судом встановлено наявність між сторонами правовідносин позики, докази повернення позивачу грошей відповідачем за договором позики відсутні, як і відсутні докази неодержання відповідачем вказаної суми позики, тому суд вважає, що із [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 21 463,34 Євро та 2264,63 грн. заборгованості за договором позики від 12.10.2015 року, з яких 19 779 Євро та 1400 грн. - сума боргу ; 1684,34 Євро та 182,27 грн. - 3% річних від простроченої заборгованості; 682,36 грн.- інфляційні витрати. За такого рішення, з огляду на вимоги ч.1 ст.141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог та, враховуючи, що позов задоволено, то судові витрати зі сплати судового збору підлягають стягненню з відповідача та відшкодуванню позивачу в розмірі 6035,23 грн.

Outcome: approved