Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

15 березня 2022 року [PERSON] через свого представника, адвоката Пидорич Т.А., звернулася до суду з позовом до Кам`янської міської ради Черкаської області про визнання права власності на самочинно збудований індивідуальний гараж, що розташований за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що рішенням виконавчого комітету Кам`янської міської ради від 10 грудня 2003 року № 595 [PERSON] наданий дозвіл на виготовлення документів для будівництва гаража розміром 5,0 х 6,0 м з прибудовою розміром 1,1 х 4,0 м на прилеглій території до будинку [ADDRESS] та зобов`язано в місячний термін отримати в органах архітектури будівельний паспорт на будівництво вказаного гаража (а.с. 25). 10 січня 2004 року Кам`янською райдержадміністрацією за № 2 надано дозвіл на виконання будівельних робіт (а.с. 26). Позивач стверджує, що гараж з оглядовою ямою було збудовано у 2004 році, однак через сімейні обставини вона не зверталася до компетентного державного органу про прийняття забудови до експлуатації. На підтвердження позовних вимог позивач надала наступні документи: -копію витягу із рішення Кам`янської міської ради Черкаської області № 10-22 від 26 червня 2018 року «Про передачу у власність та в користування земельних ділянок громадянам», згідно з яким земельна ділянка для будівництва індивідуальних гаражів площею 0,0050 га, кадастровий номер 7121810100:01:002:2184, передана [PERSON] у приватну власність (а.с. 7); -копію витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 152829844 від 16 січня 2019 року, згідно з яким земельна ділянка площею 0,005 га, кадастровий номер 7121810100:01:002:2184, з цільовим призначенням для будівництва індивідуальних гаражів, що розташована по [ADDRESS] , на праві приватної власності належить [PERSON] (а.с. 13); -технічний паспорт на гараж, розміщений по [ADDRESS] , інвентаризаційна справа № 405-21, від 14 грудня 2021 року, виготовлений на замовлення позивача комунальним пороектно-виробничим підприємством «Архітектурно-планувальне бюро» м. Сміла Черкаської області (а.с. 15-23). Представник позивача [PERSON] , адвокат Пидорич Т.А., подала до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримала у повному обсязі, просила суд їх задовольнити, а справу розглядати без участі сторони позивача. Представник відповідача Кам`янської міської ради Черкаської області у судове засідання не з`явився, до суду надійшла заява про розгляд справи у відсутності представника міської ради та ухвалення рішення на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, надавши їм належну оцінку, суд встановив наступні фактичні обставини. З досліджених доказів не вбачається, що побудований гараж має статус самочинно збудованого об`єкта, про що стверджує в позовній заяві [PERSON] , оскільки 10 грудня 2003 року Кам`янською міською радою Черкаської області позивачу відведена земельна ділянка для будівництва гаража, а Кам`янською районною державною адміністрацією 10 січня 2004 року надано дозвіл на виконання будівельних робіт. Статтею 376 ЦК України встановлено, що житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництво, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Згідно з п. 4 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 30 березня 2012 року «Про практику застосування судами статті 376 Цивільного кодексу України (про правовий режим самочинного будівництва)» при розгляді справ зазначеної категорії судам слід мати на увазі, що самочинним вважається будівництво житлового будинку, будівлі, споруди, іншого нерухомого майна, якщо вони збудовані (будуються) на земельній ділянці, що не була відведена особі, яка здійснює будівництво; або відведена не для цієї мети; або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи, чи належно затвердженого проекту; або з істотним порушенням будівельних норм і правил. 05 березня 2021 року рішенням державного реєстратора прав на нерухоме майно Конюшенко С.М. за номером 56959312 відмовлено [PERSON] у державній реєстрації права власності на гараж у зв`язку з відсутністю документа, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта (а.с. 14). Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою ст. 15 та частиною першою ст. 16 ЦК України передбачено: кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права інтересу. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим; законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Згідно з ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд, зокрема, вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Відповідно до ст.ст. 12, 13, 81 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за заявою осіб, в межах заявлених вимог і на підставі наданих сторонами доказів, тобто кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.ч. 1, 4 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування; суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. З досліджених в судовому засіданні фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу захисту позивачем свого права власності, а саме права власності на індивідуальний гараж. Вказані правовідносини регулюються нормами Цивільного кодексу України, Закону України «Про основи містобудування», Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». У відповідності до ч. 2 ст. 331 ЦК України право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. Як вбачається з постанови Великої Палати Верховного Суду у справі № 200/22329/14-ц від 18 грудня 2019 року, аналіз положень ст. 331 ЦК України у системному зв`язку з нормами ст.ст. 177-179, 182 цього Кодексу, ч. 3 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави для висновку про те, що право власності на новостворене нерухоме майно як об`єкт цивільних прав виникає з моменту його державної реєстрації. Статтею 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про основи містобудування» реалізація містобудівної документації полягає у впровадженні рішень відповідних органів державної влади, органів влади Автономної Республіки Крим та органів місцевого самоврядування при плануванні відповідних територій, комплексній забудові та реконструкції населених пунктів, проектуванні та будівництві об`єктів житлово-цивільного і виробничого призначення, систем транспортного та інженерного забезпечення, впорядкуванні і благоустрої територій. Закінчені будівництвом об`єкти підлягають прийняттю в експлуатацію в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Експлуатація не прийнятих у встановленому законодавством порядку об`єктів забороняється. За положеннями пункту 3 Порядку прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13 квітня 2011 року № 461, прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, що за класом наслідків (відповідальності) належать до об`єктів з незначними наслідками (СС1), та об`єктів, будівництво яких здійснювалося на підставі будівельного паспорта, здійснюється шляхом реєстрації відповідним органом державного архітектурно-будівельного контролю на безоплатній основі поданої замовником декларації про готовність об`єкта до експлуатації. Так, державній реєстрації підлягає право власності тільки на ті об`єкти нерухомого майна, будівництво яких закінчено та які прийняті в експлуатацію у встановленому порядку. Визнання ж права власності на об`єкт будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку нормами Цивільного кодексу України чи іншими нормативними актами не передбачено. Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду України від 27 травня 2015 року у справі № 6-159цс15 та від 19 вересня 2011 року у справі № 3-82гс11. З аналізу змісту норм чинного законодавства вбачається, що прийняття новозбудованого об`єкта нерухомого майна в експлуатацію після його будівництва є обов`язковим. Судом встановлено, що позивач [PERSON] відповідно до Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127, не зверталась до відповідача із заявою про реєстрацію свого права власності на індивідуальний гараж. Сторонами не було надано суду доказів того, що позивач [PERSON] зверталась із заявою до уповноваженого органу, яким є орган державного архітектурно-будівельного контролю, про прийняття індивідуального гаража до експлуатації, та отримала документ, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта. Отже, з матеріалів справи судом встановлено, що позивач [PERSON] документа, що засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом об`єкта, у своєму розпорядженні не має, а тому відсутні підстави для визнання права власності на об`єкт будівництва, не прийнятого до експлуатації, в судовому порядку. Крім того, відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. З аналізу наведеної норми Цивільного кодексу України суд доходить висновку, що визнання права власності на підставі ст. 392 ЦК України можливе за наявності таких обставин: право власності оспорюється або не визнається іншою особою; власником втрачений документ, який засвідчує його право власності. Судом встановлено, що позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом про визнання права власності на гараж у зв`язку з тим, що не може зареєструвати своє право власності на новозбудований об`єкт нерухомого майна. При цьому власником [PERSON] не втрачений документ, який засвідчує її право власності на гараж, право власності позивача на гараж відповідачем не оспорюється, а також відсутня будь-яка особа, яка це право не визнає. Тобто в даному випадку вбачається, що між сторонами у справі відсутній спір, а відтак відсутні підстави, передбачені ст. 392 ЦК України, для пред`явлення позивачем позову про визнання його права власності. З огляду на вказані обставини, а саме факт того, що позивач збудувала нерухоме майно на власній земельній ділянці, яка була надана позивачу у встановленому порядку під уже збудоване нерухоме майно, жодні права будь-кого із інших осіб не порушуються, позивачем не вичерпана можливість прийняття в експлуатацію цього гаража, суд вважає, що у задоволенні позовних вимог [PERSON] до Кам`янської міської ради про визнання права власності на гараж слід відмовити. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд враховує, що у задоволенні позову відмовлено і відповідачем не заявлено клопотань про відшкодування будь-яких судових витрат, а отже у цій справі відсутні судові витрати, які підлягають розподілу.

Outcome: dismissed