Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

Представник позивача - адвокат Павленко В.І. звернувся до суду з позовною заявою, в якій просить визнати [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, розташованим за адресою [ADDRESS] . Вимоги [PERSON] обґрунтував наступним. Вона є власником житлового будинку по [ADDRESS] . З 19.08.2020 в її будинку зареєстрували своє місце проживання її онука [PERSON] та її цивільний чоловік [PERSON] , однак фактично у будинку вони так і не проживали. Оскільки [PERSON] та [PERSON] в добровільному порядку не знімаються з реєстрації і вказані дії останніх перешкоджають їй, як власнику будинку, вільно користуватися та розпоряджатися своїм майном, тому вона вимушена звернутися до суду з даним позовом. Позивач в судове засідання не з`явився, однак її представник - адвокат Павленко В.І. подав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, відповідно до якої позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив їх задовольнити, не заперечував проти заочного розгляду справи. Крім того, у поданій позовній заяві понесені судові витрати позивач просив залишити по фактично понесеним. Відповідачі в судове засідання не з`явилися, про дату, час і місце судового засідання повідомлялися у встановленому законом порядку, причини неявки суду не повідомили, відзив не подали. Згідно з ч.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно з інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єктів нерухомого майна від 02.06.2022 №301943566 [PERSON] є власником житлового будинку, розташованого за адресою: [ADDRESS] . Згідно з копією будинкової книги та наданої суду інформації органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи від 05.10.2021 за №01-40/2039/6, відповідачі з 19.08.2020 зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно з довідкою голови вуличного комітету від 28.08.2021, [PERSON] проживає одна за адресою: [ADDRESS] . З довідок старости Знам`янської об`єднаної територіальної громади смт.Знам`янка Друга та с.Водяне №01-19/1128/7, 01-19/1633/7, 01-19/1803/7, 01-19/2212/7 [PERSON] та [PERSON] дійсно зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , однак з 19.08.2020 фактично не проживають за вказаною адресою. Статтею 41 Конституції України закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. При цьому, згідно зі ст.391 ЦК України власник має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування і розпорядження своїм майном. Згідно зі ст.317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Ніхто не може бути протиправно позбавлений або обмежений в здійсненні права власності (ч.2 ст.321 ЦК України). Відповідно до ч.1 ст.383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Стаття 71 ЖК України встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Відповідно до ст.72 ЖК України визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Аналіз статей 71, 72 ЖК України дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщеннями за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин такого не проживання. У постанові Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16 (провадження №61-37646св18) зроблено висновок щодо застосування статей 71, 72 ЖК УРСР, який полягає в тому, що саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Такий же висновок викладено у постанові Верховного Суду від 09.06.2020 у справі №279/4963/17 (провадження №61-4262св20). З огляду на викладене, враховуючи, що позивач є власником житлового будинку, а відповідач [PERSON] , який не є членом її сім`ї, понад шість місяців без поважних причин відсутній за місцем своєї реєстрації, домовленостей між власником та відповідачем щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час відсутності відповідача досягнуто не було, а тому вимоги позивача щодо визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням необхідно задовольнити. Відповідно до ч.2 ст.405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналіз наведеної норми права дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин непроживання за адресою такого житлового приміщення. Члени сім`ї власника житлового приміщення не мають права власності на житло, в якому вони проживають, що свідчить суттєву відмінність їхнього правового статусу від правового статусу власника такого приміщення, унеможливлюючи, зокрема право розпорядження цим майном. Разом із тим, цим особам належить право використовувати приміщення для проживання, яке є сервітутним правом, тобто правом користування чужим майном (стаття 405 ЦК України). Проте член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі його відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Згвдно з положеннями ст.150 ЖК України громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Як встановлено, відповідних угод між сторонами не укладалося. З огляду на викладене та враховуючи, що позивач є власником житлового будинку, відповідач [PERSON] , яка є членом її сім`ї, понад рік, без поважних причин відсутня за місцем своєї реєстрації, домовленостей між власником та нею щодо користування житлом або збереження права на користування житлом на час її відсутності досягнуто не було, а тому пред`явлений позов до [PERSON] є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню. На підставі викладеного ст.ст.71, 72, 150 ЖК України, ст.ст.317, 319, 321, 383, 391 ЦК України,

Outcome: approved