Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

21 січня 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про припинення сплати аліментів та звільнення від сплати заборгованості за аліментами. [PERSON] просить припинити стягнення з нього аліментів на користь [PERSON] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини з всіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, які були визначені рішенням Миргородського міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року по справі № 541/326/15-ц та звільнити його від сплати заборгованості за аліментами на користь [PERSON] на утримання сина [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] , за період з 14 березня 2018 року по 01 липня 2020 року в сумі 67 042,26 грн. В обгрунтування позовних вимог позивач зазначає, що він та відповідач мають спільних дітей - сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] . Рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15 квітня 2015 року з позивача на користь відповідача стягнуто аліменти на утримання сина [PERSON] , [INFO] та дочки [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого державою для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 лютого 2015 року і до досягнення дітьми повноліття. Позивач зазначає, що після набрання рішенням суду законної сили про стягнення з позивача аліментів змінилися обставини, що впливають на припинення сплати аліментів - з 2019 року син фактично проживає із позивачем за адресою: [ADDRESS] і знаходиться на його утриманні. Беручи до уваги зміну місця проживання дитини, а саме спільного проживання дитини з батьком, то ця обставина є істотною та такою, що є підставою для припинення примусового виконання зобов`язання щодо сплати аліментів, оскільки позивачем виконуються покладені на нього обов`язки, визначені статтею 180 СК України, але в інший спосіб, шляхом повного добровільного утримання дитини. Крім того, позивач зазначає, що згідно розрахунку за підписом державного виконавця Т. М. Міщанін від 17 грудня 2021 року позивачу нарахована заборгованість по сплаті аліментів за період з 14 лютого 2015 року по 01 грудня 2021 року в сумі 181 983,23 грн. Відповідно до ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. На думку позивача такою обставиною, що має істотне значення є те, що з 14 березня 2018 року по 01 липня 2020 року позивач відбував покарання в Божковській виправній колонії (№ 16). Відповідно в цей період працевлаштування позивача та можливість отримувати заробітну плату за свою працю перебувало за межами волевиявлення позивач і залежало виключно від можливостей адміністрації установи. Заборгованість за період з 14 березня 2018 року по 01 липня 2020 року згідно розрахунку державного виконавця нарахована і становить - 68 892,5 грн. В той час як заробіток позивача в цей період становив 3 700,48 грн. З урахуванням обмежень на утримання із заробітної плати, передбачених ч. 2 ст. 70 Закону України «Про виконавче провадження» - 50%, із заробітку з позивача могло бути утримано 1 850,24 грн. на погашення заборгованості по аліментам. Позивач вважає, що наявні правові підстави для звільнення його як платника аліментів, від сплати заборгованості по аліментам за період з 14 березня 2018 року по 01 липня 2020 року в розмірі: 68 892,5 - 1 850,24 = 67 042,26 грн. Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 28 січня 2022 року відкрито провадження у вказаній цивільній справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін, проведення судового засідання по справі для розгляду справи по суті призначено на 18 лютого 2022 року. 18 лютого 2022 року судове засідання не відбулося у зв`язку із неявкою сторін, судове засідання призначено на 22 квітня 2022 року. 22 квітня 2022 року судове засідання не відбулося у зв`язку із неявкою сторін, судове засідання призначено на 23 травня 2022 року. 17 травня 2022 року позивач звернувся до суду із заявою про долучення до матеріалів справи копій документів, які приєднано до матеріалів справи (а. с. 32-36). Позивач, повідомлений належним чином про час та місце розгляду справи, в судове засідання 23 травня 2022 року не з`явився. Відповідач 23 травня 2022 року в судове засідання не з`явилася надала до суду заяву від 23 травня 2022 року про розгляд справи у її відсутність (а. с. 37-40). У вказаній заяві відповідач позовні вимоги не визнала в повному обсязі. Зазначила, що її син [PERSON] проживає фактично і зареєстрований разом з відповідачем за адресою: [ADDRESS] та навчається у Зубівській гімназії з 04.11.2020 року по теперішній час. Зазначає, що до цього часу він мав бажання навчатися в школі № 9 в м. Миргород поблизу батька, але на вихідні приїздив додому в с. Зубівку. Повного матеріального забезпечення позивач дитині не надавав, так як дитина була забезпечена матеріально. Відповідач звертає увагу, що позивач жодного разу не надав допомогу на дітей у виді сплати аліментів, його борг складає близько двохсот тисяч гривень. Відповідач зазначає, що працює неофіційно та отримує в місяць в середньому шість тисяч гривень. Цих коштів не вистачає на повне утримання дітей. Відповідач звертає увагу на те, що син не міг проживати з позивачем в зазначений в акті термін, так як позивач знаходився в місцях позбавлення волі. Син перебував з позивачем після звільнення позивача з лютого 2019 по травень 2020 року. Відповідач вважає, що перебування позивача в місцях позбавлення волі не є реабілітуючою обставиною для звільнення позивача від сплати заборгованості зі сплати аліментів за цей час, оскільки позивач є здоровою, працездатною особою. З огляду на зазначене відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі (а. с. 37 -40). В зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Дослідивши та проаналізувавши письмові докази по справі суд вважає, що заявлений позов не підлягає задоволенню виходячи з наступного. Судом встановлено наступні фактичні обставини, що підтверджуються доказами. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивач по справі [PERSON] та відповідач по справі [PERSON] , мають спільних дітей: сина [PERSON] , [INFO] та дочку [PERSON] , [INFO] , що встановлено рішенням Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 15.04.2015 року у справі № 541/326/15-ц, номер провадження 2/541/332/2015 (а. с. 6). Відповідно до рішення Миргородського міськрайонного суду від 15.04.2015 року у справі № 541/326/15-ц, номер провадження 2/541/332/2015 стягнуто з із [PERSON] на користь [PERSON] для утримання сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого державою для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 лютого 2015 року і до досягнення дітьми повноліття (а. с. 6). Відповідно до розрахунку заборгованості по аліментах боржника на дитину від 17.12.2021 року № 29920, виданої державним виконавцем Миргородського відділу державної виконавчої служби у Миргородському районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) згідно виконавчого листа № 2/541/332/2015 виданого 05.05.2015 року Миргородським міськрайонним судом Полтавської області про стягнення аліментів з [PERSON] на користь [PERSON] для утримання сина [PERSON] , [INFO] , та дочки [PERSON] , [INFO] у розмірі 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше 30% прожиткового мінімуму, встановленого державою для кожної дитини відповідного віку щомісячно, починаючи з 14 лютого 2015 року і до досягнення дітьми повноліття, заборгованість за аліментами [PERSON] з 14.02.2015 року станом на 01.12.2021 року становить 181 983,23 грн (а. с. 8). Відповідно до довідки про доходи 15/10-1/№289/Бр від 25 листопада 2021 року, виданої Державною установою «Божковська виправна колонія (№ 16)», [PERSON] відбував покарання у Божківській виправній колонії № 16 з 14.03.2018 по 01.07.2020 року і заробітна плата засудженого за цей період склала всього 3700,48 грн (а. с. 9). Також, судом встановлено та не заперечується і не спростовується позивачем та відповідачем, що позивач [PERSON] за період з 14.02.2015 по листопад 2021 року сплатив на користь відповідача аліменти лише один раз у листопаді 2021 року у розмірі 1000 грн. (а. с. 8), позивач на утриманні інших неповнолітніх чи непрацездатних осіб немає, не є інвалідом. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Згідно ч. 1, 2 ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою, розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Статтею 150 цього Кодексу визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися за виховання дитини, про її здоров`я, фізичний, духовний розвиток, готувати до самостійного життя. Відповідно до ст. 180 СК України визначено, що батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ч. 2 ст. 188 СК України батьки можуть бути звільнені від обов`язку утримувати дитину тільки за рішенням суду. Способи захисту сімейних прав та інтересів встановлені ч. 2 ст. 18 СК України, згідно з нормами якої способами захисту сімейних прав та інтересів зокрема є припинення правовідношення, а також його анулювання. Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За ч. 3 ст. 181, ст. 183 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. За змістом наведених правових норм аліменти присуджуються з метою утримання дитини на користь того з батьків, з ким проживає дитина, і який здійснює утримання цієї дитини. Аналіз частини другої статті 181 СК України свідчить про те, що право на отримання аліментів на дитину має той з батьків, з ким проживає дитина, а відповідний обов`язок сплачувати аліменти на дитину той з батьків, хто проживає окремо від неї. Таке тлумачення цієї норми міститься також в п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 р. № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Відповідно до ст. 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Відповідно до положень ч. 4 ст. 273 ЦПК України, якщо після набрання рішенням суду законної сили, яким з відповідача присуджені періодичні платежі, зміняться обставини, що впливають на визначені розміри платежів, їх тривалість чи припинення, кожна сторона має право шляхом пред`явлення нового позову вимагати зміни розміру, строків платежів або звільнення від них. Згідно із ст. 273 СК України, якщо матеріальний або сімейний стан особи, яка сплачує аліменти, чи особи, яка їх одержує, змінився, суд може за позовом будь-кого з них змінити встановлений розмір аліментів або звільнити від їх сплати. Суд може звільнити від сплати аліментів осіб, зазначених у статтях 267-271 цього Кодексу, за наявності інших обставин, що мають істотне значення. Сімейний кодекс України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (ч. 3 ст. 181 СК України) та на підставі припинення сплати аліментів. Стаття 192 СК України тільки вказує на можливість зміни раніше встановленого розміру аліментів за наявності доведених в судовому порядку підстав, а саме: зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом, а ст. 273 СК України додатково вказує на підстави звільнення від сплати. Право вимагати заміни розміру аліментів шляхом зміни способу присудження аліментів не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених ст.ст. 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. З огляду на відсутність імперативної заборони змінювати розмір аліментів шляхом зміни способу їх присудження, за положеннями ст. 192 СК України, зміна розміру аліментів може мати під собою зміну способу їх присудження, а відсутність імперативної заборони на припинення виплати аліментів, за положеннями ст. 273 СК України має на меті скасування їх присудження. Правовий аналіз зазначених положень закону свідчить про те, що припинення стягнення аліментів можливим є у тому випадку, коли одержувач аліментів, наприклад, мати дитини не витрачає отримувані нею аліменти на дитину або діти проживають із батьком. У такому випадку відбувається припинення стягнення аліментів на ім`я одержувача аліментів - матері дитини. При цьому обов`язок батька - платника аліментів утримувати дитину не припиняється. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За змістом ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Відповідно до ст.ст. 77, 79, 80 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з вимогами ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Звертаючись до суду з вимогою про припинення стягнення з позивача аліментів на користь відповідача на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] підставою для такого звільнення позивач зазначає проживання сина з 2019 року з ним. Разом з тим, як встановлено судом та визнається позивачем, з 14.03.2018 по 01.07.2020 року він відбував покарання у Божківській виправній колонії № 16, що виключає проживання з позивачем неповнолітнього сина в цей період та перебування сина на його утриманні. Відповідно до довідки Зубівської гімназії Миргородської міської ради Полтавської області від 16.05.2022 № 01-16/86 [PERSON] , [INFO] навчається у Зубівської гімназії Миргородської міської ради Полтавської області з 04.11.2020 року (а. с. 39). Крім того, відповідно до акту підтвердження фактичного місця проживання особи (осіб) від 19.05.2022 року [PERSON] , [INFO] фактично проживає з відповідачем [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 40), що спростовує твердження позивача про проживання сина з ним. Враховуючи, що неповнолітній син [PERSON] , [INFO] проживає з матір`ю [PERSON] та знаходиться на утриманні матері, і даний факт сторонами не спростовується, суд приходить до висновку, що він потребує матеріальної допомоги з боку позивача [PERSON] на утримання дитини. Судом встановлено, що дитина не припинила проживати з матір`ю і не проживає з батьком та не перебуває на його утриманні. У зв`язку з чим припинення стягнення аліментів на користь відповідача не буде сприяти забезпеченню інтересів дитини. З урахуванням вищенаведеного, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог в частині припинити стягнення з позивача аліментів на користь [PERSON] , на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , в розмірі 1/6 частини з всіх видів його заробітку (доходу), щомісяця, які були визначені рішенням Миргородського міськрайонного суду від 15 квітня 2015 року по справі № 541/326/15-ц. Згідно ч. 2 ст. 197 СК України за позовом платника аліментів суд може повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості за аліментами, якщо вона виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Таким чином, повне чи часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише у разі обчислення державним виконавцем розміру заборгованості, визнання розміру заборгованості обчисленої державним виконавцем платником аліментів та за умови, що вона виникла у платника аліментів у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Відповідно до ч. 8, ч. 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Як роз`яснено в п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» суд може зменшити розмір неустойки з урахуванням матеріального та сімейного стану платника аліментів, а за передбачених ст. 197 СК України умов - повністю або частково звільнити його від сплати заборгованості. З аналізу даної правової норми вбачається, що повне або часткове звільнення платника аліментів від сплати заборгованості за аліментами можливе лише за його позовом і лише тоді, коли заборгованість виникла у зв`язку із його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення. Питання про те, чи мають обставини, на які посилається платник аліментів, істотне значення, у кожному конкретному випадку вирішує суд. При цьому, слід звернути увагу на те, що у такий спосіб законодавцем визначено право, а не обов`язок, суду звільнити платника аліментів від сплати заборгованості. При вирішенні аналогічних спорів необхідно виходити з інтересів дитини, оскільки аліменти за рішенням суду присуджені на утримання дитини з метою забезпечення достатнього матеріального рівня її життя. У ст. 3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року) зазначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Конституцією України визначено основні права й обов`язки держави та громадян щодо забезпечення захисту дітей. Згідно частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Як передбачено ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН "Про права дитини" від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. У відповідності до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. При вирішенні даного спору суд приймає до уваги ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року, якою визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється як найкращому забезпеченню інтересів дитини. Позивач, вважає, що відбування ним покарання у Божківській виправній колонії № 16 з 14.03.2018 по 01.07.2020 року є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами на користь відповідача на утримання сина та дочки за період з 14.03.2018 по 01.07.2020 року. Згідно судової практики ЄСПЛ суд повинен дотримуватись справедливого балансу між інтересами батьків та дитини, і приділяти першочергову увагу найкращим інтересам дитини. Відтак, обов`язок утримувати дитину - це моральне і найважливіше правове зобов`язання батьків. Обов`язок утримувати дітей виникає з моменту їх народження і зберігається до досягнення ними повноліття. Вирішуючи питання про звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами суд виходить з того, що стягнення аліментів не повинно погіршувати становище іншого порівняно зі становищем одержувача аліментів. Судом, також, прийнято до уваги, що обов`язок утримувати дитину до досягнення нею повноліття покладено на обох батьків. Суд вважає що відбування позивачем покарання у Божківській виправній колонії № 16 не є підставою для звільнення його від сплати заборгованості за аліментами, оскільки позивач зобов`язаний утримувати свою дитину до досягнення нею повноліття. Зазначений факт не може слугувати підставою для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами в контексті ч. 2 ст.197 СК. Суд, дослідивши письмові пояснення, викладені позивачем в позовній заяві, та оцінивши, відповідно до ст. 89 ЦПК України, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів, наявних в справі, у їх сукупності, враховуючи вищевикладене, прийшов до переконання в тому, що позов не підлягає задоволенню. Враховуючи те, що позивач є здоровою, працездатною особою, відсутні підстави для задоволення позовних вимог в частині припинити стягнення з позивача аліментів на користь відповідача, на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , будь-яких належних та допустимих доказів того, що заборгованість позивача за аліментами виникла у зв`язку з його тяжкою хворобою або іншою обставиною, що має істотне значення не надав, а також обставини, що наводить позивач в обґрунтування та на підтвердження заявлених вимог, в розумінні вищезазначених норм матеріального закону (ст. 192 СК України) та позиції Верховного Суду України, на думку суду, не є істотними та достатніми для звільнення позивача від сплати заборгованості за аліментами, адже факт відбування покарання у виправному закладі, не може слугувати самостійною підставою для звільнення від сплати заборгованості за аліментами, та враховуючи те, що розмір стягуваних аліментів за судовим рішенням не є завищеним та відповідає розміру, передбаченому нормами діючого Сімейного кодексу України, а тому суд відмовляє в задоволенні позову. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд прийшов до наступного висновку. Відповідно до ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Та згідно ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі задоволення позову на відповідача. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в повному обсязі, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати, понесені позивачем, відшкодуванню не підлягають.

Outcome: dismissed