Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

23 лютого 2022 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору: Орган опіки та піклування в особі виконкому Довгинцівської районної у місті ради про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька та просила суд, надати дозвіл [PERSON] , [INFO] , на зняття з реєстрації місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] , за адресою: [ADDRESS] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] , та надати дозвіл [PERSON] , [INFO] на реєстрацію місця проживання малолітньої [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] , без згоди батька [PERSON] , [INFO] . В обґрунтування заявлених позовних вимог зазначила, що вона проживала однією сім`єю без реєстрації шлюбу з відповідачем по справі [PERSON] , через різні погляди на сімейне життя та ведення спільного господарства, стосунки між ними втратили сімейний сенс і набули не родинного характеру, внаслідок чого між ними були припинені відносини. Від сімейних відносин з відповідачем вони мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Дочка [PERSON] є дитина інвалід з народження підгрупи А. Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16.04.2014 року, з [PERSON] на користь позивача стягнуто аліменти на утримання доньки, до досягнення нею повноліття у розмірі 1000,00 грн. Відповідач аліменти на утримання дитини не сплачує та станом на вересень 2021 року має заборгованість у розмірі 92538,096 грн. [PERSON] вів аморальний спосіб життя, зловживав спиртними напоями, допомоги по догляду за хворою дитиною не надавав, матеріально дитину не підтримував. З травня 2018 року місце знаходження відповідача не відомо, за зверненням матері відповідача до органів поліції оголошено розшук [PERSON] , однак, позитивних результатів не надано. Позивач проживає за адресою: [ADDRESS] разом з донькою, яка зареєстрована за адресою [ADDRESS] . У зв`язку з чим, виникла необхідність у реєстрації дитини за місцем реєстрації позивача та за їх фактичним місцем проживання. Позивач у позові стверджує, що з метою реєстрації місця проживання дитини вона звернулась з відповідними письмовими заявами до відділу реєстрації місця проживання громадян виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради та отримала відмови в реєстрації згідно пункту першого частини тринадцятої статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних послуг) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» від 05.11.2021 року, в зв`язку з відсутністю згоди батька на реєстрацію місця проживання. У зв`язку з чим, позивач звернулась до суду з вказаним позовом про надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без дозволу батька. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 23 лютого 2022 року вказана справа надійшла до провадження судді Вікторович Н.Ю. (а.с. 18) Ухвалою Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 14 квітня 2022 року відкрито провадження по вказаній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику з повідомленням сторін. Відповідач [PERSON] про перебування у провадженні суду вказаної справи повідомлявся належним чином, шляхом направлення ухвали суду про прийняття до провадження справи за останньою відомою адресою проживання. Відповідач відзиву на позовну заяву до суду не направив. 17 травня 2022 року на електронну адресу суду надійшов Лист вих. №8/22-9/2 від 13.05.2022 року за підписом голови Довгинцівської районної у міста ради І.Ратінова, в якому повідомлено суд, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Відомості щодо [PERSON] , відсутні. Зазначена родина на обліку в службі у справах дітей не перебуває. Враховуючи вищезазначене та матеріали судової справи, з метою соціального захисту малолітньої [PERSON] , [INFO] , виконком Довгинцівської районної у місті ради позовні вимоги [PERSON] підтримує в повному обсязі. Згідно ч. 8 ст. 178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст. 80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Згідно вимог ст. 280 ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити по цій справі заочне рішення на підставі доказів, що є в матеріалах справи, оскільки відповідач був належним чином повідомлений про перебування у провадженні суду вказаної цивільної справи, не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. В силу ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [INFO] народилася [PERSON] , про що Центрально-Міським відділом реєстрації актів цивільного стану Криворізького міського управління юстиції Дніпропетровської області 21 травня 2009 року зроблено відповідний актовий запис №441, батьками дитини зазначені: батько: [PERSON] , мати - [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 21.05.2009 року (а.с.7). Згідно Витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про реєстрацію народження відповідно до статей 126, 133, 135 Сімейного кодексу України № 00000549305 від 21 травня 2009 року, 21 травня 2009рокузроблено актовий запис № 441 про народження [PERSON] [INFO] . Реєстрацію проведено відповідно до вимог ст. 126 Сімейного кодексу України. Відповідно до Корінця медичного висновку № 175 про дитину-інваліда віком до 18 років від 26 листопада 2013 року, [PERSON] , [INFO] є дитиною-інвалідом підгрупи А. Вказані відомості також підтверджуються Посвідченням серії 65 № 661878 виданого на ім`я [PERSON] , 31 серпня 2015 року Дзержинським УПСЗН Дніпропетровської області. (а.с. 12, 13) Рішенням Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 16 квітня 2014 року з [PERSON] стягнуто а користь [PERSON] , на утримання доньки - [PERSON] , [INFO] , аліменти в розмірі 1000 грн., до досягнення повноліття дитиною, починаючи з 24 березня 2014 року (а.с.19). Згідно Розрахунку заборгованості зі сплати аліментів вих. № 68391 від 10.09.2021 року наданого Металургійним відділом державної виконавчої служби у місті Кривому Розі Криворізького району Південно-Східного міжрегіонального управління юстиції (м. Дніпро), що в порядку виконання Рішення Дзержинського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, про стягнення з [PERSON] на користь позивача аліментів на утримання дитини [PERSON] , заборгованість становить 92 538,09 грн. (а.с. 20-21) Відповідно до Довідки №68 від 17.01.2022 року виданої виконкомом Новоборисівської сільської ради Роздільнянського району Одеської області, згідно запису по господарської книги №2 за 2021-2025 роки, особовий рахунок [NUMBER] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстрована [PERSON] , [INFO] , але не проживає. (а.с. 14) 21 січня 2022 року [PERSON] звернулась до відділу реєстрації місця проживання громадян виконкому Довгинцівської районної у місті ради з заявою про реєстрацію місця проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Однак, 21 січня 2022 року відмовлено в реєстрації місця проживання у зв`язку з відсутністю згоди батька (а.с.6). Відповідно до пункту один частини тринадцять статті 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації приймає рішення про відмову у знятті із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) особи, якщо: особа подала не в повному обсязі передбачені цим Законом документи (відомості) або документ, що посвідчує особу та підтверджує громадянство України, є недійсним. Відповідно до частини шостої статті 18 вказаного Закону подання заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) дитини віком до 14 років або особи, визнаної судом обмежено дієздатною або недієздатною, здійснюється одним із батьків або інших законних представників такої особи за згодою іншого з батьків чи законних представників. Відповідно до ч.1 ст.33 Конституції України, кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишати територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Згідно ст.2 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» громадянам України, а також іноземцям та особам без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, гарантуються свобода пересування та вільний вибір місця проживання на її території, за винятком обмежень, які встановлені законом. Реєстрація місця проживання чи місця перебування особи або її відсутність не можуть бути умовою реалізації прав і свобод, передбачених Конституцією, законами чи міжнародними договорами України, або підставою для їх обмеження. Відповідно до ст.11 ЗУ «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Відповідно до ч.1 ст.242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Згідно з вимогами ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. За вимогами ст.6 ЗУ «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», реєстрація місця проживання і зняття з місця реєстрації особи за заявою законного представника здійснюється за згодою інших законних представників. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до частини першої статті 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. У Рішенні від 01.11.2004р. №15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив, що верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема у закони, які за своїм змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. У Рішенні від 25.01.2012р. №3-рп/2012 Конституційний Суд України зазначив, що одним із елементів верховенства права є принцип пропорційності, який означає, зокрема, що заходи, передбачені в нормативно-правових актах, повинні спрямовуватися на досягнення легітимної мети та мають бути співмірними з нею. Згідно ч.3 ст.7 СК України, сімейні відносини регулюються лише у тій частині, у якій це є допустимим і можливим з точки зору інтересів їх учасників та інтересів суспільства, а згідно ч.8 ст.7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Відповідно до ст.9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Відповідно до ч.1 ст.3 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України "Про міжнародне приватне право", законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Згідно ч.2 ст.3 ЦПК України, якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, передбачено інші правила, ніж встановлені цим Кодексом, застосовуються правила міжнародного договору України. Статтею третьою Конвенції "Про права дитини", ратифікованої Постановою ВР України від 27.02.1991р. №789-XII, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання та застосування практики рішень Європейського Суду з прав людини» від 23.02.2006 року, суди застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Згідно зі ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ст.2 Протоколу №4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен, хто законно перебуває на території будь-якої держави, має право вільно пересуватися і вільно вибирати місце проживання в межах цієї території. Кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною. На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб. У практиці ЄСПЛ напрацьовано три головні критерії, які слід оцінювати на предмет відповідності втручання в право особи принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями Конвенції, а саме: а)чи є втручання законним; б)чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в)чи є такий захід (втручання в право) пропорційним визначеним цілям. У рішенні «Хабровські проти України» від 17.01.2016 року ЄСПЛ зазначив, що важливою метою статті 8 Конвенції є захист особи від свавільних дій з боку державних органів. Крім того, існують позитивні обов`язки, властиві ефективному "дотриманню" права на повагу до сімейного життя. В обох контекстах треба зважати на справедливий баланс, який слід зберігати між конкуруючими інтересами особи та суспільства в цілому, та в обох контекстах держава користується певною свободою розсуду. Суд послідовно встановлював, що позитивний обов`язок держави за статтею 8 Конвенції включає в себе право батьків на доступ до засобів, що дають їм можливість возз`єднатися з їхніми дітьми, та обов`язок національних органів вживати таких засобів. Проте обов`язок національних органів вживати таких засобів не є абсолютним, оскільки возз`єднання одного з батьків із дітьми, які певний час проживали разом з іншим із батьків, може не відбутися відразу, а може вимагати підготовчих заходів. Будь-який обов`язок застосовувати примус у цій сфері повинен обмежуватися, оскільки повинні враховуватися інтереси та права і свободи усіх причетних, а конкретніше - слід чинити в найкращих інтересах дитини та з дотриманням її права за статтею 8 Конвенції. У рішенні «Хелфорд проти Сполученого Королівства» від 25.06.1997 року ЄСПЛ зазначив, що стаття 8 Конвенції також передбачає, що будь-яке втручання з боку публічних властей в право особи на повагу до приватного життя та кореспонденції повинно бути «передбачено законом». Відповідно до усталеної практики Суду, це положення передбачає не тільки необхідність дотримання національного законодавства, але також стосується якості цього законодавства, вимагаючи, щоб воно було сумісним з принципом верховенства права. (п.49). Відповідно до Довідки №45.1/2-8259 від 14.12.2021 року виданої за підписом оперуповноваженого СКП ВП№1 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області І. Дробот, гр. [PERSON] перебуває у розшуку ВП №1 КРУП ГУНП в Дніпропетровській області, як безвісті зникла особа. ( а.с. 15) Враховуючи викладене, зважаючи на забезпечення справедливого балансу між обмеженнями, встановленими законодавством в сфері зняття з реєстрації та реєстрації місця проживання малолітньої дитини, та необхідністю дотримання прав, свобод та інтересів неповнолітньої особи, з метою повного захисту їх прав і інтересів та пріоритетності якнайкращого їх забезпечення, суд, виходячи з встановлених обставин справи, вважає, що неможливість реєстрації місця проживання малолітньої дитини за місцем проживання позивачки суперечить інтересам дитини та суттєво обмежує реалізацію її прав, гарантованих Конституцією та законами України, зокрема права на свободу пересування та вільний вибір місця проживання, права на освіту, охорону здоров`я та соціальний захист, у зв`язку з чим суд вважає за необхідне позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. При постановленні цього рішення суд також враховує, що місцеперебування відповідача не встановлено, останній перебуває у розшуку та має значну заборгованість зі сплати аліментів, ним не було надано жодних заперечень проти позову, а так само і доказів, які б унеможливлювали надання матері малолітньої дитини дозволу на реєстрацію місця проживання за місцем проживання позивачки. З врахуванням того, що суд виходить з пріоритету інтересів дитини, їх найкращого забезпечення враховуючи обставини справи, визначений нормативно-правовим актом порядок реєстрації місця проживання дітей до 14 років, тому приходить до висновку, що саме рішення про визначення місця проживання дитини є підставою для реєстрації місця проживання дитини, незалежно від стосунків батьків, а отже таке судове рішення буде ефективним способом захисту прав дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Оскільки позивачка була звільнена від сплати судового збору, то відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, судові витрати у сумі 992,40 грн., підлягають стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: approved