Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

І. Короткий зміст позовних вимог. [PERSON] (далі - позивач) звернулася в Монастириський районний суд Тернопільської області з позовом до [PERSON] (далі - відповідач) про стягнення аліментів на утримання дитини: дочки - [PERSON] , [INFO] , в твердій грошовій сумі 5000 грн щомісяця, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що 01.05.2011 року в Гориглядівській сільській раді Монастириського району Тернопільської області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №1. За час перебування в шлюбі в подружжя народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , яка проживає з позивачем та перебуває на її утриманні. 31.01.2022 року рішенням Монастириського районного суду Тернопільської області шлюб між сторонами розірвано. Позивач в позовній заяві зазначає, що з моменту припинення фактичних сімейних відносин відповідач участі у вихованні дітей не бере, коштів на утримання не надає попри те, що він є працездатною, здоровою особою, що надає йому можливість працювати та утримувати дітей, а тому пропонує стягувати аліменти в твердій грошовій сумі. ІІ. Процесуальні рішення в справі. Ухвалою судді Монастириського районного суду Тернопільської області від 20.04.2022 року прийнято позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у цивільній справі та вирішено справу розглядати за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. ІІІ. Позиції сторін. Позивач, посилаючись на ст. 182, ст. 184 СК України просить суд стягувати з відповідача аліменти в твердій грошовій сумі щомісяця, починаючи стягувати від дня пред`явлення позову до суду і до досягнення дитиною повноліття. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю з підстав зазначених в позовній заяві та просить їх задовольнити, від подачі відповіді на відзив відмовилась. Заперечень, щодо стягнення з неї витрат понесених позивачем за надання правової допомоги, не надала. Частиною 3 ст. 13 ЦПК України встановлено, що учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідач [PERSON] та його представник в судовому засіданні проти позову заперечили з підстав зазначених в відзиві на позовну заяву та погодились сплачувати аліменти в мінімальному його розмірі. ІV. Фактичні обставини встановлені судом. Судом встановлено, що 01.05.2011 року в Гориглядівській сільській раді Монастириського району Тернопільської області сторони зареєстрували шлюб, актовий запис №1, що підтверджується свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданого 01.05.2011 року. За час перебування в шлюбі в подружжя народилася дочка - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , актовий запис №1 яка згідно позовної заяви проживає з позивачем, що відповідачем і не заперечувалось. Згідно вищезазначеного свідоцтва, батьками [PERSON] є [PERSON] (батько) - відповідач по справі, та [PERSON] (мати) - позивач по справі. 31.01.2022 року рішенням №603/330/21 Монастириського районного суду Тернопільської області шлюб між сторонами розірвано. З матеріалів справи та пояснень наданих сторонами в судовому засіданні встановлено, що сторони по справі зареєстровані в одному будинку за адресою: [ADDRESS] , що також підтверджується довідкою виданою Коропецькою селищною радою Тернопільської області 16.02.2022 року за №59, проте проживають у спільній квартирі по [ADDRESS] . Дочка сторін - [PERSON] проживає в с.Горигляди Чортківського району Тернопільської області в будинку батьків позивача, що позивачем не заперечувалось. Окрім цього з позовної заяви та пояснень наданих відповідачем в судовому засіданні встановлено, що відповідач на даний час не працює, а тимчасові заробітки носять мінливий характер і є не постійними, які не приносять реального доходу, що не було спростовано позивачем, та останньою не було подано відповідь на відзив з викладом своїх заперечень. Інших доходів чи місця роботи відповідача судом не встановлено і учасниками справи суду не повідомлено. V. Джерела права й акти їх застосування. Відповідно до ст. 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Відповідно до роз`яснень, наданих у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ч. 1 ст. 18, ч.ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (батьки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Згідно ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України.. У відповідності до ч. 2 ст. 51 Конституції України та статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Приписами ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дітей і проживання батьків окремо від них не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дітей. Відповідно до ст. 5 Протоколу №7 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (зі змінами, внесеними Протоколом № 11) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу в шлюб, перебуванні в шлюбі та у випадку його розірвання. Статтею 150 СК України визначені обов`язки батьків щодо виховання та розвитку дитини, а саме: батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Виходячи з вищенаведеного, сторони мають рівні права та обов`язки по утриманні та матеріальному забезпеченні дітей, а отже не тільки позивач, але й відповідач зобов`язані утримувати своїх малолітніх (неповнолітніх) дітей. Відповідно до ст. 12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання та розвиток дитини, а отже і витрати на потреби дитини також мають бути однаковими. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року №3111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№2) від 27.11.1992 року, №250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Згідно ч. 3 ст. 12, ч. 5, 6 ст. 81 ЦПК України,кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Так, позивачем заявлений позов про стягнення з відповідача в користь позивача аліментів на утримання дитини в твердій грошовій сумі. Відповідач, в поданому відзиві на позов, не погодившись з таким розміром аліментів (в твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн) погоджується сплачувати аліменти в твердій грошовій сумі в меншому розмірі, в зв`язку з тим, що він на даний час офіційно не працює, а тимчасові заробітки носять мінливий характер. У відповідності до ч. 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Згідно ст. 16 ЦК України, звертаючись до суду, позивач за власним розсудом обирає спосіб захисту. Згідно до положень ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Одним із способів захисту інтересів дитини є його фінансове утримання після розлучення. Аліментні зобов`язання виникають з моменту народження дітей - до їх повноліття (18 років або до 23 років, у окремих випадках). У відповідності до ч. 1 ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1.Стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2.Стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів. В матеріалах справи відсутні підтверджуючі відомості про стан здоров`я та матеріальне становище дитини, а також про стан здоров`я платника аліментів. Проте, суд враховує матеріальне становище платника аліментів, а саме: його працездатний вік, відсутність постійної роботи та стабільного заробітку (доходу), що не дає змоги відстежити та проконтролювати його розмір у зв`язку з відсутністю доказів та відомостей про його матеріальне становище. Також в матеріалах справи відсутні відомості про наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, проте суд враховує наявність у відповідача на праві власності нерухомого майна, а саме квартири по [ADDRESS] , яка перебуває у спільній власності колишнього подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Так, на час прийняття рішення судом мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить: для дітей віком від 6 до 18 років - 2618 грн, який може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів, що підлягає доказуванню. Виходячи з цього, 50% мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину від 01.01.2022 року: для дітей віком від 6 до 18 років - 1 309 грн. В зв`язку з наведеним, суд вважає необґрунтованим та недоведеними з боку позивача розмір аліментів - в твердій грошовій сумі 5000 грн щомісяця, оскільки відповідно до вимог чинного законодавства, обов`язок по утриманню дитини покладено у рівній мірі на обох батьків з урахуванням дотримання балансу відповідних їх прав та обов`язків так як визначаючи до стягнення з батька на дитину аліменти в сумі 5000 грн, позивач повинна мати готовність та довести свою можливість виділяти на забезпечення дитини таку ж суму щомісячно. Жодних доказів, які б підтверджували розмір витрат на дитину, позивачем на надано, а рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Враховуючи матеріальне становище сторін та те, що обов`язок утримувати дітей є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, інтереси неповнолітньої дитини при визначенні розміру аліментів, виходячи з принципів розумності та справедливості, виправдання дійсними потребами дитини у розвитку, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково та стягувати з відповідача на користь позивача аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] , [INFO] , в розмірі 2000 грн, щомісячно але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку до її повноліття, вважаючи, що такий їх розмір буде достатнім для задоволення розумних матеріальних потреб дитини. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки з позовом до суду позивач звернулася 05.06.2020 року аліменти підлягають стягненню з цієї дати та до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Згідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. VІ. Судові витрати. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються позивачі за подання до суду позову про стягнення аліментів. Приписами ч. 6 ст. 141 ЦПК України передбачено, що якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, такі судові витрати стягуються з другої сторони. Отже, з відповідача - [PERSON] слід стягнути в дохід держави судовий збір у розмірі 992 грн. 40 коп. Відповідно до ч. 2 ст. 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З матеріалів справи вбачається, що 16.05.2022 року [PERSON] оформив з адвокатом Соболик О.В. ордер на надання правничої (правової) допомоги з попереднім розрахунком послуг в загальній сумі 3300,00 грн, які позивач в судовому засіданні погодилась оплатити. Враховуючи часткове задоволення позовних вимог з позивача в користь відповідача слід стягнути 1320 грн 00 коп витрат за надання правничої допомоги.

Outcome: partial