Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

22 лютого 2022 року [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням. Позивачка вказувала, що є власником будинку за адресою: [ADDRESS] , де зареєстрована її повнолітня донька [PERSON] , яка фактично з 2004 року не проживала за цією адресою, не сплачувала комунальні платежі в утриманні житла участі не брала, особистих речей в житловому будинку не має. Добровільно звільнити вказане домоволодіння відповідачка не бажає, чим створює позивачеві перешкоди у користуванні власністю. Тому [PERSON] прохала суд визнати відповідачку такою, що втратила право користування житловим приміщення за адресою: [ADDRESS] . 25 лютого 2022 року ухвалою суду відкрито провадження в справі та призначено її розгляд за правилами загального позовного провадження в підготовче засідання на 30.03.2022, яке в подальшом бло відкладене на 21.04.2022 через неявку відповідача до суду. 21 квітня 2022 року в підготовче засідання сторони не з`явилися: представник позивача надав суду заяву про розгляд справи за відсутності сторони позивача, прохав позовні вимоги задовольнити; відповідач належним чином двічі не повідомлений, оскільки поштові повідомлення про вручення йому судових повісток до суду не поверталися. Ухвалою від 21.04.2022 закрито підготовче провадження в справі та призначено її розгляд по суті на 17 травня 2022 року, яке в подальшому було відкладено на 30.05.2022. Сторони в судове засідання не з`явилися. Позивач [PERSON] та її представник - [PERSON] надала суду заяву про розгляд справи за їх відсутності, позовні вимоги підтримали, прохали задовольнити. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, будучи належним чином повідомленою про час і місце слухання справи, що підтверджується поштовим повідомленням про вручення їй судової повістки, жодних заяв, клопотань заперечень та відзивів від неї не надходило. Суд, розглянувши та перевіривши матеріали справи вважає, що позов підлягає задоволенню з таких підстав. Судом встановлені такі фактичні обставини та спірні правовідносини. [PERSON] , [INFO] , є власником будинку [ADDRESS] . Право власності на зазначений житловий будинок підтверджується Свідоцтвом про право на спадщину за законом від 17.03.1989, виданого державним нотаріусом Кобеляцької державної нотаріальної контори Русняк Л. І., зареєстрованого в реєстрі за № 557 та Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, номер запису про право власності 42179382 від 24.05.2021, підстава для державної реєстрації: рішення Кобеляцького районного суду Полтавської області від 06.04.2021. Згідно з довідкою про склад сім`ї, виданої виконкомом Білицької селищної ради Полтавського району Полтавської області від 14.02.2022 № 137 в будинку [ADDRESS] , окрім позивача зареєстрована її донька- [PERSON] , [INFO] . Однак, [PERSON] не проживає в житловому приміщенні понад один рік без поважних причин, про що складено Акт обстеження матеріально-побутових умов сім`ї депутатом Білицької селищної ради [PERSON] від 14.02.2022. Відповідачка не проживає в цьому будинку, не сплачує комунальні платежі, в утриманні житла участі не бере, особистих речей в житловому будинку не має і взагалі житловим будинком вона не цікавиться. Перешкод у користуванні жилим приміщенням [PERSON] , відповідачці не чинила. За вказаною адресою відповідачка лише зареєстрована, але фактично з 2004 року не проживає. Відповідно до статті 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно з частиною 1 статті 316 Цивільного кодексу України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Положеннями частини 1 статті 317 Цивільного кодексу України визначено, що власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Частиною 1 статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Приписами статті 379 Цивільного кодексу України передбачено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання у них. Статтею 64 Житлового кодексу УРСР визначено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Згідно з положеннями статті 405 Цивільного кодексу України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні», зняття з реєстрації місця проживання особи здійснюється на підставі заяви особи або її представника, що подається до органу реєстрації; судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Статтею 263 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Взявши до уваги порівняльний аналіз статтей 383, 391, 405 ЦК України та статтей 64, 150, 156 ЖК УРСР, потрібно дійти висновку, що положення статтей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на жиле приміщення, будинок, квартиру від будь-яких осіб, у тому числі і тих, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 64, 150, 156 ЖК УРСР регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів його сім`ї (правова позиція, викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16). За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Тому, усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном шляхом визнання особи такою, що втратила право користуватися житловим приміщенням є належним способом захисту порушених прав позивача. [PERSON] втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] у зв`язку з тривалою, понад один рік без поважної причини, відсутністю за місцем реєстрації, а також не сплачує за комунальні послуги, не несе інших витрат по утриманню житлового приміщення, а тому позивачці [PERSON] , як власнику житла, створює перешкоди у здійсненні права користування і розпорядження своїм майном. Тому потрібно визнати [PERSON] , [INFO] , РНОКПП: [NUMBER] , такою, що втратила право користування житловим приміщенням в будинку [ADDRESS] . Оскільки сторонами не заявлені вимоги щодо розподілу між ними судових витрат, то їх розподіл відповідно до ст. 141 ЦПК України судом не здійснюється. У разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення в порядку ч. 4 ст. 268 ЦПК України.

Outcome: approved