Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про стягнення моральної шкоди завданої протиправними діями відповідача та стягненя понесених витрат за надання професійної правничої допомоги. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що в червні 2018 року вона розпочала приватизацію власної земельної ділянки, яка відноситься до будинку за адресою [ADDRESS] . Приватизація земельних ділянок [PERSON] відбулася через розроблення, виготовлення та затвердження технічної документації, та присвоєння приватним земельним ділянкам [PERSON] таких кадастрових номерів: 0521083600:01:003:0066 загальною площею 0,0473, 0521083600:01:003:0067 загальною площею 0,1145 га 0521083600:01:003:0076 загальною площею 0,27 га. Зазначені земельні ділянки з правої сторони від входу до її домоволодіння межують із земельними ділянками власника таких земельних ділянок - відповідача [PERSON] , кадастровий номер його земельних ділянок площею земельна ділянка 0,25 га - 0521083600:01:003:0052, земельної ділянки 0,235 га - 0521083600:01:003:0051. Зліва від домоволодіння позивача земельні ділянки позивача межують із землями комунальної власності Леляцької сільської ради, однак таку земельну ділянку використовує громадянка [PERSON] . При цьому земельна ділянка [PERSON] кадастровий номер 0521083600:01:003:0066 загальною площею 0,0473 га розташована від земельної ділянки кадастровий номер якої №0521083600:01:003:0067 та загальною площею 0,1145 га на відстані біля 72 одна від одної, та добратися до яких можливо лише через земельну ділянку кадастровий номер 0521083600:01:003:0082, яка є комунальною власністю Леляцької сільської ради та рішенням Жмеринської міської ради № 916 54 сесії 7 скликання від 22.11.2019 року Леляцька сільська рада ввійшла в склад Леляцького старостинського округу, із урахуванням цього рішенням 27.02.2020 року Жмеринська міська рада надала [PERSON] право сервітутного користування земельною ділянкою кадастровий номер якої № 0521083600:01:003:0082, та уклала із громадянкою [PERSON] договір сервітутного користування та станом на 10.03.2020 року Жмеринська міська рада відповідним актом передала в користування зазначену земельну ділянку [PERSON] , про що були укладені та підписані відповідні документи. Однак, за домовленістю [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] 04.04.2020 року мотоблоком розпочав виорювати земельну ділянку, що передана була станом на 10.03.2020 року в сервітутне користування [PERSON] . На момент роз починання даних дій [PERSON] та [PERSON] підійшли до відповідача та вручили йому копії документів, з яких встановлюється право [PERSON] на сервітутне користування зазначеної ділянки. Однак, він проігнорував надані йому документи та здійснив свої умисні дії і в такий спосіб порушив право позивача на сервітутне користування даною земельною ділянкою. В подальшому зазначена земельна ділянку була захоплена [PERSON] та засаджена городніми культурами. По даному факту був викликаний черговий наряд поліції Жмеринського ВП ГУНП у Вінницькій області та здійснено подання письмових звернень позивача на адресу вищих керівників держави по факту протиправних дій відповідача. Умисними діями [PERSON] без згоди позивача був змінений статус земельної ділянки, яка надана позивачу для проходу та проїзду до власних приватизованих земельних ділянок, через фактичне встановлення даної ділянки такою що підлягає застосуванню для засадження городніми культурами. Діями відповідача були створені штучні перешкоди позивачу для проходу та проїзду на земельну ділянку, яка надана позивачу в сервітутне користування. Був змінений звичайний спосіб життя позивача в частині відстоювання своїх прав на дану земельну ділянку. В позивача погіршився стан здоров`я та вона була вимушена здійснювати лікування, яке стало фактом хвилювань щодо відстоювання прав на зазначену земельну ділянку, витрачати власні кошти для виїзду за межі постійного місця проживання до медичних закладів та органів влади та для цього отримувати членами родини позивача кредитів для оплати послуг із лікування та для заправки бензином власного транспорту. Ухвалою суду від 18.06.2020 року відкрито провадження по справі. 03.12.2020 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. В судове засідання позивач [PERSON] та її представник адвокат Кучер В.М. не з`явилися, попередньо надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, позовні вимоги підтримали. В попередніх судових засіданнях позовні вимоги підтримали з підстав викладених у позовній заяві та просили їх задовольнити. 03.12.2020 року в підготовчому судовому засіданні відповідач [PERSON] позов визнав частково, а саме в сумі 1000 грн., свої дії пояснив, тим, що на той час йому не було відомо, що [PERSON] , а не [PERSON] належить право користування спірною земельною ділянкою, тому він і виорав її за домовленістю з [PERSON] . В судове засідання 19.05.2022 року відповідач [PERSON] не з`явився, до суду повернувся конверт з поштовим відправленням з відміткою «Повернення. Адресат відсутній за вказаною адресою». Згідно з положеннями ч.7 та 8 ст.128 ЦПК України у разі ненадання учасниками справи інформації щодо їх адреси судова повістка надсилається фізичним особам, які не мають статусу підприємців, - за адресою їх місця проживання чи місця перебування, зареєстрованою у встановленому законом порядку. Днем вручення судової повістки є день проставлення у поштовому повідомленні відмітки про відмову отримати судову повістку чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, що зареєстровані у встановленому законом порядку, якщо ця особа не повідомила суду іншої адреси. Таким чином, відповідач [PERSON] вважається належним чином повідомленим про розгляд його справи судом 19.05.2022 року, відзиву на позовну заяву не надіслав. 19.10.2021 року свідки [PERSON] та [PERSON] повідомили, що їм достовірно відомо, що [PERSON] за договором сервітуту є користувачем земельної ділянки 0521083600:01:003:0082, яка є комунальною власністю по [ADDRESS] та надана їй для права проходу до належної їй земельної ділянки, яка знаходиться поряд. Раніше ця спірна земельна ділянка належала родичці [PERSON] , однак вона померла, ніхто не вступив в спадкові права, тому вона перейшла Леляцькій сільській раді Жмеринського району і пізніше була передана в сервітутне користування [PERSON] для проходу між двома її ділянками. Однак, 04.04.2020 року [PERSON] за вказівкою [PERSON] почав виорювати мотоблоком цю ділянку, на звернення позивача та свідків, продовжував свої дії незалежно від того, що йому були надані на ознайомлення документи про право користування цією земельною ділянкою [PERSON] . У зв`язку з такими зазначеними діями відповідача, позивач [PERSON] не могла використовувати зазначену земельну ділянку за призначенням та проходу до своєї земельної ділянки та здійснювати її догляд. Цими діями їй були спричинені душевні страждання, оскільки вона є літною людиною, був порушений звичний уклад її життя. Надаючи свою правову оцінку обґрунтованості позовним вимогам позивача, суд зазначає наступне. Згідно зі ст.19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.. Ст.4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави (ст.2 ЦПК України). Відповідно до ч.1 ст.15 ЦК кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорення. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. Ч.2 ст.129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно п.3 є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно ст.76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Відповідно ч.1, 2 ст.80, ч. 1 ст.81 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Позивачем [PERSON] на підтвердження заявлених нею вимог надано копію акту виконавчого комітету Леляцької сільської ради, згідно якого проведено обстеження та землекористувачам земельних ділянок по [ADDRESS] та [ADDRESS] , [PERSON] рекомендовано відновити межі земельних ділянок зі сторони [ADDRESS] для можливості проходу до земельної ділянки [PERSON] . [ADDRESS] по причині того, що неможливо другим шляхом добиратися до власної земельної ділянки (а.с.14 зв.). Згідно відомостей виконавчого комітету Леляцької сільської ради повідомив, що земельні ділянка по [ADDRESS] знаходиться в комунальній власності (не надана у власність та користування). Фактичне користування даною земельною ділянкою здійснює [PERSON] , яка зареєстрована по [ADDRESS] (а.с.15). За рішенням №916 від 22.12.2019 року Жмеринської міської ради, утворено на території Жмеринської міської об`єднаної територіальної громади Леляцький старостинський округ з центром в с.Леляки, до складу якого входять території сіл Подільське, Тартак, Леляки, Мала Жмеринка Жмеринського району Вінницької області (а.с.15 зв.). За копією рішення №103 Жмеринської міської ради від 27.02.2020 року затверджено технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) та укласти договір про встановлення особистого сервітуту земельної ділянки у межах допустимого функціонального використання в [ADDRESS] [PERSON] площею 0,0178 га, кадастровий номер 0521083600:01:003:0082, у т.ч. 0,0178 га під ріллею за рахунок земель комунальної власності для права проходу та проїзду на велосипеді, на умовах безоплатного земельного сервітуту, строком 5 років (а.с.10 зв.), згідно акту приймання - передачі земельної ділянки в особистий сервітут від 10.03.2020 року позивач [PERSON] прийняла її в особистий сервітут (а.с.11). 27.05.2020 року договір про встановлення особистого сервітуту зазначеної земельної ділянки строком до 10.03.2025 року з правом пролонгації зареєстровано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права (а.с.13). Також позивачем надано копії квитанцій на придбання палива на учасника [PERSON] (а.с.16 зв.-17, 17 зв.) та копії чеків на придбання ліків (а.с.17-18), копій банківських квитанцій про поповнення карти [PERSON] (а.с.18). Також надана відповідь від 28.04.2020 року на ім`я [PERSON] на його звернення про його сварку та суперечку із сусідами [PERSON] щодо відновлення межі на земельних ділянках (а.с.11зв.-12) та надана відповідь від 23.04.2020 року на ім`я [PERSON] щодо його повідомлення про встановлення особи, які 04.04.2020 року, самовільно використовували земельну ділянку, яка згідно сервітуту належить його матері (а.с.12 зв). Отже, з матеріалів справи слідує, що між сторонами виник конфлікт з приводу виорювання відповідачем [PERSON] без дозволу користувача земельної ділянки за договором сервітуту [PERSON] наданої їй в користування для проходу та проїзду на велосипеді, у зв`язку з чим і були заявлені позовні вимоги. За приписами ст.401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Таким чином, сервітут - це право обмеженого користування чужим майном. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Згідно зі ст.403 ЦК України сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут може бути встановлений на певний строк або без визначення строку. Особа, яка користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут не позбавляє власника майна, щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпоряджання цим майном. Положеннями ст.404 ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Відповідно до ч.1 ст.1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Відповідно до ст.23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав; моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи; моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб; розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення; при визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості; моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування; моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. У даному випадку моральна шкода, завдана [PERSON] , полягала у душевних стражданнях, яких вона зазнала у зв`язку з поведінкою щодо неї [PERSON] (п. 2 ст. 23 ЦК України). У Постанові Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року №4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» зазначено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Суд, критично оцінює та не приймає надані позивачем [PERSON] копії квитанцій на придбання палива на учасника [PERSON] , та копії чеків на придбання ліків, копій банківських квитанцій про поповнення карти [PERSON] , оскільки вони не підтверджують обставини, викладені в позовній заяві, так як самі по собі визначають лише ознаки неналежного стану здоров`я у відповідний період часу, однак, не доводять причинно-наслідкового зв`язку цих обставин безпосередньо із діями відповідача у справі, заздалегідь не виключаючи можливості погіршення стану її здоров`я з будь-яких інших причин чи проявів діяльності інших осіб, у урахуванням її літнього віку, а також встановлення їй другої групи інвалідності загального захворювання безстроково за шість років до часу подій вказаних у позовній заяві. Відповідно до положень ч.1 ст.82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Таким чином, виходячи із засад розумності та справедливості та положень ст.1167 ЦК України, суд вважає за необхідне та можливе відшкодувати [PERSON] моральну шкоду у розмірі 1000 грн., що є обґрунтованою компенсацією (справедливою сатисфакцією) за душевні страждання, яких вона зазнала у зв`язку з діями [PERSON] щодо виорювання без її дозволу наданої їй в особистий сервітут земельну ділянку площею 0,0178 га кадастровий номер 0521083600:01:003:0082 за рахунок земель комунальної власності для права проходу та проїзду на велосипеді та неможливості подальшого її використання за призначенням. Крім того, зазначений розмір моральної шкоди визнаний самим відповідачем у судовому засіданні 03.12.2020 року. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10.02.2010 року. Враховуючи вище викладене, суд доходить до висновку про часткове задоволення позову, а саме про стягнення з відповідача 1000 грн. моральної шкоди. Згідно ч.1 та ч.2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи у разі задоволення позову покладаються на відповідача. На підставі наведеного, з відповідача слід стягнути судовий збір на користь держави в сумі 840,80 грн. та стягнути на користь позивача та понесені витрати на професійну правничу допомогу в сумі 2500 грн.(а.с.79).

Outcome: partial