Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

07 вересня 2021 року [PERSON] (далі - позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі - відповідач-1, [PERSON] ), [PERSON] (далі - відповідач-2, [PERSON] ) про визнання права власності на спадкове майно. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [INFO] померла її мати [PERSON] , а [INFO] - її батько [PERSON] . Відповідачі є її рідними сестрами, а самі сторони - єдиними спадкоємцями за законом вищенаведених осіб. За життя матір позивача склала заповіт, в якому, зокрема, розпорядилася всі свої земельні ділянки заповісти позивачу. Батькові та матері належало ряд земельних ділянок, на які нотаріусом було відмовлено у видачі свідоцтв про право на спадщину. Посилаючись на порушення своїх спадкових прав позивач просить суд визнати за нею право власності на: 1) «2/3 частки від 1/2 частки» земельної ділянки, площею 2,95 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що належала [PERSON] згідно свідоцтва про право на спадщину за законом після смерті її дочки [PERSON] , яка померла [INFO] ; 2) 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,25 га, з цільовим призначенням для обслуговування житлового будинку і господарських будівель, яка належала [PERSON] на підставі Державного акту на право власності на землю серія Ш-ВЛ №034396, виданого 02 вересня 2000 року Одерадівською сільською радою Луцького району Волинської області»; 3) 2/3 частки земельної ділянки, площею 0,60 га, з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, яка належала [PERSON] , що помер [INFO] на підставі державного акту на право власності на землю, серія Ш-ВЛ №034396, виданого 02 вересня 2000 року Одерадівською сільською радою Луцького району Волинської області; 4) 2/3 частки земельної ділянки, площею 2,97 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] , що помер [INFO] , на підставі державного акту на право власності на землю, серія П-ВЛ №033725, виданого 06 квітня 1999 року Одерадівською сільською радою Луцького району Волинської області; 5) 2/3 частки земельної ділянки площею 0,74 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі державного акту на право власності на земельну ділянку серія ЯД №252414, виданого 29 листопада 2007 року Одерадівською сільською радою Луцького району Волинської області; 6) 2/3 частки земельної ділянки площею 3,21 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка належала [PERSON] , яка померла [INFO] , на підставі державного акту на право приватної власності на землю, серія П-ВЛ №033578, виданого 06 квітня 1999 року Одерадівською сільською радою Луцького району Волинської області (а.с.96-97). Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у письмовому відзиві позовні вимоги заперечила та вказала, що у заповіті матері вказане її невірне власне ім`я ( [PERSON] замість [PERSON] ), а також наявності відмінності у написанні власного імені батька в правовстановлюючих документах ( [PERSON] замість [PERSON] ). Також зазначає, що в провадженні органів Національної поліції знаходиться кримінальне провадження з приводу можливої підробки заповіту. У зв`язку з цим відповідач вважає, що позивач не має право на спадкування за заповітом. Також відповідач зазначає, що 1/2 земельної ділянка площею 0,25 га у с. Городок Луцького району Волинської області у встановленому порядку набута у власність [PERSON] , а у власності спадкодавця [PERSON] була інша 1/2 частки. Тому вважає, що позивач не вправі спадкувати 1/2 частку цієї ділянки. Крім того, відповідач [PERSON] зробила заяву про застосування строку позовної давності. У судовому засіданні відповідач [PERSON] позовні вимоги визнала частково та не заперечувала щодо позовних вимог про визнання за позивачем відповідних часток на земельні ділянки площами 2,95 га, 0,25 га, 0,60 га, 0,74 га, 3,21 га. Щодо земельної ділянки 2,97 га відповідач [PERSON] пояснила, що вона наразі не існує, як окремий об`єкт нерухомого майна, оскільки у жовтні 2007 року вона була у встановленому порядку поділена між [PERSON] та її матір`ю [PERSON] в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] (батька та чоловіка відповідно). Наразі ця ділянка поділена на: 1) земельну ділянку з кадастровим номером 0722884300:04:000:0244 площею 2,23 га, яка належить [PERSON] ; 2) земельну ділянку з кадастровим номером 0722884300:04:000:0245 площею 0,74 га, яка належить [PERSON] . Таку позицію [PERSON] підтримала присутня у судовому засіданні інша відповідач - [PERSON] . Заслухавши пояснення присутніх учасників справи, дослідивши письмові матеріали справи в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити частково, з таких підстав. Судом встановлено, що [INFO] помер [PERSON] (далі - [PERSON] ), який був батьком сторін (а.с.8). [INFO] померла [PERSON] (далі - [PERSON] ), яка була матір`ю сторін (а.с.7). За життя [PERSON] заповіту не залишав, що слідує з матеріалів його спадкової справи. Спадщину після смерті [PERSON] у встановленому порядку, шляхом подання відповідних заяв нотаріусу, прийняли [PERSON] (жінка), [PERSON] (донька). Доказів прийняття спадщини після смерті [PERSON] іншими спадкодавцями, зокрема в порядку ч.3 ст.1268 ЦК України, за фактом спільного проживання зі спадкодавцем, сторони суду не надали. Вказані обставини встановленні рішенням Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2019 року у цивільній справі №161/14262/18 (а.с.13-16). [PERSON] за життя залишила декілька заповітів, а саме: 1) 17 березня 2003 року склала заповіт, відповідно до якого земельну ділянку (державний акт 11-ВЛ №033576 виданий Одерадівською сільською радою 06 квітня 1999 року) заповіла [PERSON] (а.с.140); 2) 11 січня 2008 року склала заповіт, відповідно до якого земельну ділянку, державний акт на право приватної власності на землю серії ЯД №282414 за №081466 №1-2092 у розмірі 0,74 га., яка знаходиться у селі Городок Луцького району Волинської області, заповіла [PERSON] (а.с.138); 3) 19 листопада 2013 року склала заповіт, відповідно до якого належний їй праві приватної власності житловий будинок з господарськими та побутовими будівлями і спорудами [ADDRESS] , та належні їй земельні ділянки, заповіла [PERSON] (а.с.136 зворот). Спадщину після смерті [PERSON] у встановленому порядку шляхом подання відповідних заяв нотаріусу прийняли [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (а.с.133 зворот, 137). Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. В першу чергу суд вважає спростувати доводи представник відповідача [PERSON] про наявність розбіжностей у написанні власних імен померлих [PERSON] та [PERSON] в деяких документах. Суд зауважує, що у свідоцтві про смерть, заповіті від 19 листопада 2013 року, правовстановлюючих документах на майно зазначено вірне власне ім`я спадкодавця [PERSON] - « [PERSON] » (а.с.7, 9, 23, 26, 27, 55, 69). Єдиний документ, в якому зазначено невірне власне ім`я цієї особи, є свідоцтво про народження позивача (а.с.10). Щодо цього суд зауважує, що сторонами не заперечується факт родинних відносин між позивачем [PERSON] та померлою [PERSON] , як матері та доньки. Відмінність у написанні власного імені матері у свідоцтві про народження є очевидною опискою під час перекладу імені з російської на українську мову. До того ж, у цивільній справі №161/14262/18, предметом якої було визнання прав власності в порядку спадкування на будинок [PERSON] , вже встановлено, що позивач [PERSON] є донькою [PERSON] (а.с.13-16). Посилання представника відповідача [PERSON] на цивільну справу №161/19230/20 суд відхиляє, оскільки в цій справі суд не встановлював та не спростовував родинні відносини позивача [PERSON] та померлої [PERSON] . Предметом позову у цій справі була постанова приватного нотаріуса про відмову у вчиненні нотаріальної дії у зв`язку з наявності помилки у написанні власного імені спадкодавця у свідоцтві про смерть, яка в подальшому була виправлена за ініціативою [PERSON] в органах ДРАЦС. Суд визнав законними дії приватного нотаріуса з тих підстав, що на час постановлення оскаржуваної постанови у нього було відсутнє відповідне виправлене свідоцтво, а обов`язку перевіряти ці відомості згідно з Державним реєстром актів цивільного стану він не мав. Тому посилання представника відповідача [PERSON] на те, що позивач [PERSON] не може спадкувати майно за заповітом [PERSON] є надуманими та відхиляються судом (а.с.165-166). Аналогічна ситуація з написанням власного імені спадкодавця [PERSON] , який у різних документах записаний як « [PERSON] », « [PERSON] », « [PERSON] ». Вказані розбіжності є очевидними описками, сторонами не ставиться під сумнів родинні відносини з цієї особою один-одного (як батька та доньок), у цивільній справі №161/14262/18 також встановлений факт таких відносин. Тому посилання представника відповідача [PERSON] на ці розбіжності, як на підставу для відмови у позові, суд також відхиляє (а.с.8, 10, 28). Суд також відхиляє посилання представника відповідача [PERSON] на наявність кримінального провадження щодо можливої підробки заповіту [PERSON] від 19 листопада 2013 року, оскільки позовних вимог про визнання цього заповіту недійсним не заявлялося. Переходячи до оцінки обставин спадкування сторін після смерті їх батьків, суд зазначає таке. Частиною другою статті 1254 ЦК України передбачено, що заповідач має право у будь-який час скласти новий заповіт. Заповіт, який було складено пізніше, скасовує попередній заповіт повністю або у тій частині, в якій він йому суперечить. Оскільки найпізніший за часом заповіт спадкодавця [PERSON] від 19 листопада 2013 року суперечить попереднім заповітам від 17 березня 2003 року, від 11 січня 2008 року, адже спадкодавець зробила інше розпорядження щодо належних їй земельних ділянок, він скасовує всі попередні заповіти і чинним є лише він. Сторонами також не заперечується, що на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] обоє відповідачів були непрацездатними за віком (ст.26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»), а тому, на підставі ст.1241 ЦК України, мають право на обов`язкову частку у спадщині, в незалежності від змісту заповіту. Щодо спадкування земельної ділянки, площею 2,95 га, суд зазначає таке. Частка в 1/2 вказаної земельної ділянки набута спадкодавцем у власність 09 липня 2006 року, коли відкрилася спадщина після смерті [PERSON] (іншої сестри сторін). Ця земельна ділянка має кадастровий номер №0722884300:04:000:1455, а право власності спадкодавця на її 1/2 частку оформлено свідоцтвом про право на спадщину за законом (а.с.23). Враховуючи зміст заповіту, а також право відповідачів на обов`язкову частку у спадщині, позивачу, в порядку спадкування після смерті [PERSON] , у цій земельній ділянці належить 1/3 частки. Тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Щодо спадкування 1/2 частки земельної ділянки, площею 0,25 га, з цільовими призначеннями для обслуговування житлового будинку і господарських будівель та ведення особистого підсобного господарства, суд зазначає таке. З матеріалів справи слідує, що ці земельні ділянки належали спадкодавцю [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІІ-ВЛ №034396 виданого Одерадівською сільською радою 02 березня 2000 року. Ця земельна ділянка фактично складає єдиний масив, з яких 0,25 га слугує для обслуговування будинку, що знаходиться за адресою [ADDRESS] , а 0,60 га - для ведення підсобного господарства. Відомості про наявність кадастрового номера цієї ділянки в матеріалах справи відсутні (а.с.28). У частинах першій та четвертій статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час відкриття спадщини після смерті [PERSON] ) передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Як слідує зі змісту рішення Луцького міськрайонного суду Волинської області від 16 квітня 2019 року у цивільній справі №161/14262/18 житловий будинок за адресою [ADDRESS] після смерті [PERSON] , [PERSON] в порядку спадкування був розподілений між сторонами наступним чином: [PERSON] належить 1/2 частки будинку, [PERSON] - 3/8 частки, [PERSON] - 1/8 частки. Беручи до уваги приписи ст.120 ЗК України, у яких закріплений принцип невіддільності нерухомого майна від земельної ділянки, на якому воно знаходиться та слугує для його обслуговування, зважаючи на принцип пропорційності, закріплений у ч.4 ст.120 ЗК України, суд дійшов висновку, що позивач, внаслідок спадкування 1/2 житлового будинку, успадкувала і 1/2 відповідної земельної ділянки площею 0,25 га, яка слугує для його обслуговування, а тому позовні вимоги в цій частині також слід задовольнити. Що стосується земельної ділянки площею 0,60 га для ведення особистого підсобного господарства, то суд зазначає, що відповідно до ст.56 ЗК України від 18.12.1990 № 561-XII (чинного на час набуття цієї ділянки у власність [PERSON] ) для ведення особистого підсобного господарства громадянам за рішенням сільської, селищної, міської Ради народних депутатів передаються безплатно у власність земельні ділянки, в межах населених пунктів, у розмірах, вказаних у земельно-облікових документах, або надаються безплатно у власність у розмірі не більше 0,6 гектара. В даному випадку ця земельна ділянка, за цільовим призначенням, не призначена для обслуговування успадкованого сторонами житлового будинку, а тому правила ст.120 ЗК України на неї не поширюються, а сама вона має бути поділена між сторонами за загальними правилами спадкування. Суд підкреслює також, що йому відома правова позиція Великої Палати Верховного Суду, яка викладене у постанові від 16 червня 2020 року у справі №689/26/17, у якій, з посиланням на приписи п.п.3.19, 3.27, 3.28 ДБН 360-92 «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», затверджених наказом Державного комітету України у справах містобудування і архітектури від 17 квітня 1992 року № 44, суд вказав, що у подібній ситуації (наявності земельної ділянки з подвійним призначенням - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, та для ведення особистого (підсобного) селянського господарства) необхідно встановити, який розмір земельної ділянки, призначений для розміщення і обслуговування будинку, є нормативно визначеним у місцевості, де він знаходиться, а також для визначення тієї частини земельної, яка необхідна для обслуговування будинку позивачки, слід з`ясувати, чи використовує відповідач відповідну земельну ділянку, яку саме її частину та для якої мети. Застосовуючи цю позицію суд зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що на цій земельній ділянці знаходяться господарських будівлі та споруди, які є приналежностями до житлового будинку, або що ділянка використовується сторонами саме для обслуговування житлового будинку. З наявних в матеріалах справи схеми розташування будівель та споруд, та плану зовнішніх меж земельної ділянки слідує, що будинок зі всіма приналежності знаходиться саме в межах земельної ділянки площею 0,25 га з відповідним цільовим призначенням (а.с.18, 28). В ході розгляду справи жодна зі сторін не ініціювала проведення будівельно-технічних та земельно-технічних експертиз для встановлення інших обставин обслуговування та розміщення житлового будинку з приналежностями. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що земельна ділянка площею 0,60 га. з цільовим призначенням для ведення особистого підсобного господарства, є окремим об`єктом цивільного права, яка не призначена для обслуговування житлового будинку та не використовується сторонами з цією метою. Як слідує зі змісту державного акту на вищенаведену ділянку, вона набута спадкодавцем [PERSON] в порядку безоплатної приватизації, а тому, за правилами чинного на той час Кодексу про шлюб та сім`ю України, є роздільним (особистим) майном цієї особи, яке не входили до складу спільної сумісної власності подружжя (а.с.28). Як вже зазначав суд вище, спадщину після смерті [PERSON] прийняли лише [PERSON] та відповідач [PERSON] . Отже, після смерті такого останнім належало по 1/2 частки цієї земельної ділянки. Таким чином, до складу спадкового майна після смерті [PERSON] увійшло лише 1/2 цієї ділянки, з яких 2/3 успадкувала [PERSON] , а по 1/6 - відповідачі [PERSON] , [PERSON] . Остаточно позивачу [PERSON] належить 1/3 (4/12) у вказаній земельній ділянці (1/2 х 2/3), відповідачу [PERSON] - 7/12 (1/2 + (1/6 х 1/2), а відповідачу [PERSON] - 1/12 (1/6 х 1/2). Тому суд задовольняє позовні вимоги в цій частині частково та визнає за позивачем право власності лише на 1/3 цієї земельної ділянки. Щодо 2/3 частки земельної ділянки, площею 2,97 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, суд зазначає таке. З пояснень сторони відповідачів слідує, що ця земельна ділянка, яка належала спадкодавцю [PERSON] на підставі державного акту на право приватної власності на землю від 06 квітня 1999 року, серії ІІ-033725 (а.с.25). Згідно з державними актами на право власності на земельні ділянки від 29 листопада 2007 року серії ЯД №282413, ЯД №282414, вказана земельна ділянка була поділена на дві окремі ділянки: 1) земельну ділянку з кадастровим номером 0722884300:04:000:0244 площею 2,23 га, яка належить [PERSON] ; 2) земельну ділянку з кадастровим номером 0722884300:04:000:0245 площею 0,74 га, яка належить [PERSON] . Вказаний поділ відбувся між [PERSON] та [PERSON] в ході оформлення їх спадкових прав на майно, що лишилося після смерті [PERSON] . Відповідні державні акти стороною позивача не оскаржені, за своєю конфігурацією та межами вони повністю співпадають із земельної ділянкою, що існувала до поділу, а доказів протилежного, зокрема існування земельної ділянки площею 2,97 га, сторона позивача суду не надала. Зважаючи на вищевикладене, суд відмовляє у задоволенні позовних вимог в цій частині, оскільки земельної ділянки, з приводу якої заявлено позовні вимоги не існує. Щодо земельної ділянки площею 0,74 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, суд зазначає, що вказана ділянка, як зазначено вище, утворилася внаслідок поділу земельної ділянки площею 2,97 га та дійсно належала [PERSON] (а.с.27). Беручи загальні обставини її поділу в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , позивачу у цій ділянці належить частка у розмірі 2/3, а тому позовні вимоги в цій частині слід задовольнити. Щодо земельної ділянки площею 3,21 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, суд зазначає, що вона дійсно набута спадкодавцем [PERSON] в порядку безоплатної приватизації, не входила до складу спільної сумісної власності подружжя, а тому до її поділу в порядку спадкування використовується аналогічний підхід, як і для земельної ділянки площею 0,74 га, тобто, за позивачем визнається право власності на 2/3 цієї ділянки та задовольняється позов у відповідній частині (а.с.26). Щодо зробленої стороною відповідача [PERSON] заяви про застосування строку позовної давності суд зазначає, що про порушення своїх прав позивач дізналася 04 жовтня 2019 року, коли приватний нотаріус видав постанову про відмову у вчиненні нотаріальної дії з оформлення права власності на спадкове майно (а.с.89). До суду позивач звернулася 07 вересня 2021 року, тобто, в межах трьохрічного строку позовної давності (ст.257 ЦК України). Доказів про те, що позивач дізналася, або могла дізнатися про порушення чи оспорювання своїх спадкових прав раніше, сторона відповідачів суду не надала. Зважаючи на часткове задоволення позову, на підставі ст.141 ЦПК України, з відповідачів, у рівних частках, слід стягнути на користь позивача судовий збір пропорційно задоволеним вимогам, що становить 841,80 грн.(1 242,32 х (84 178 грн. задоволених вимог / 124 232,00 грн. заявлених вимог). При цьому, оскільки відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю ІІ групи та звільнена від сплати судового збору, на підставі ч.6 ст.141 ЦПК України судовий збір безпосередньо з неї не стягується, а компенсується позивачу за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України у Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженому постановою від 03 серпня 2011 р. №845.

Outcome: partial