Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Позивач звернулася до Малиновського районного суду м. Одеси з позовом до відповідачів про визнання дійсним договору за № 22185 купівлі-продажу квартири за адресою: [ADDRESS] , укладеного 26.12.1997 року на Одеській товарній біржі між [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . В обґрунтування своїх вимог позивач вказує на те, що 26.12.1997 р. вона купила вищевказану квартиру шляхом укладання спірного договору, який був зареєстрований на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний № 22185 від 26.12.1997 року та в КП ОМБТІ та РОН 30 грудня 1997 року під № 254 пр. стор. 116 реєстр 427. Відповідно до п. 5 названого договору вона сплатила відповідачам кошти за продане нерухоме майно у розмірі 28 167.00 (двадцять вісім тисяч сто шістдесят сім) гривень, які отримані ними до його підписання. Вона вважає, що сторони домовилися щодо всіх істотних умов договору, що підтверджується його змістом. Сторони повністю виконали угоду як відповідно до умов договору, так і до норм чинного законодавства. Після звільнення квартири відповідачами до 20 січня 1997 року відповідно до умов п. 6 вказаного договору, вона - позивач, поселилася в ній і отримала постійну реєстрацію за вищевказаною адресою з 17 червня 1998 року. На час укладання вищевказаного договору купівлі-продажу не існувало законодавчих обмежень на здійснення такого правочину біржами. Проте, відсутність нотаріального посвідчення укладеного між сторонами договору не дає їй позивачу, можливості розпорядитися своєю власністю, що порушує її права власника, гарантовані ст. 41 Конституції України. Позивач у судовому засіданні участі не приймала, однак її представником була подана заява про розгляд справи без її участі, позовні вимоги підтримують та просять їх задовольнити у повному обсязі. Відповідачі у судовому засіданні участі не приймали, про дату, час та місце розгляду справи були сповіщені у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, оцінивши наявні докази у їх сукупності, суд вважає, що позовні вимоги обґрунтовані та підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлені наступні фактичні обставини і відповідні до них правовідносини. На підставі договору купівлі-продажу нерухомого майна за № 22185, укладеного 26 грудня 1997 року на Одеській товарній біржі між відповідачами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] як Продавцями, з однієї сторони та позивачем [PERSON] як Покупцем, з другої сторони, останньою була придбана трикімнатна квартира, загальною площею 64.90 кв. м, корисною площею 62.9 кв. м, жилою площею 39.1 кв. м, розташована за адресою [ADDRESS] . На час укладання угоди відповідачка [PERSON] діяла як від себе особисто, так і в інтересах неповнолітньої на той час відповідачки [PERSON] , 1986 року народження, на підставі Розпорядження Малиновської районної адміністрації м. Одеси № 1452 від 19.12.1997 року. Вказаний договір був зареєстрований на Одеській товарній біржі в Журналі реєстрації біржових угод з нерухомістю, реєстраційний № 22185 від 26.12.1997 року та в КП «ОМБТІ та РОН» 30 грудня 1997 року під № 254 пр. стор. 116 реєстр 427. Згідно з п. 3 зазначеного договору вказана квартира належала відповідачам в рівних частках на підставі Свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 16 липня 1997 року, виданого УЖКГ Одеського міськвиконкому , зареєстрованого в КП «ОМБТІ та РОН» м. Одеси 17 грудня 1997 року в книзі 254 пр реєстр № 427 стор. 116. Відповідно до п. 5 названого договору позивач сплатила відповідачам кошти за продане нерухоме майно у розмірі 28 167.00 (двадцять вісім тисяч сто шістдесят сім) гривень, які отримані ними до його підписання. Після звільнення квартири відповідачами до 20 січня 1997 року відповідно до умов п. 6 вказаного договору позивач поселилася в ній і отримала постійну реєстрацію за вищевказаною адресою з 17 червня 1998 року, де і мешкає по теперішній час. Таким чином, судом встановлено, що при укладанні договору між сторонами було досягнуто згоди по всім пунктам договору. Так, позивач, з однієї сторони, передала відповідачу обговорену заздалегідь суму грошей, а відповідачі, в свою чергу, передали їй правовстановлюючі документи на вищезазначену квартиру, передав її фактично у користування позивача. Біржове оформлення було вибрано сторонами, оскільки така форма оформлення подібного роду договорів відповідала діючому на той час законодавству, що підтверджується державною реєстрацією спірного договору на підставі Інструкції про порядок реєстрації будинків та домоволодінь у містах і селищах міського типу УРСР, затвердженої Міністерством комунального господарства УРСР від 31.01.1966 р. Відповідно до ч. 4 ст. 3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» речові права на нерухоме майно, що виникли до 01 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї із таких умов: якщо реєстрація була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення, або якщо на момент виникнення речових прав діяло законодавство, що не передбачало обов`язкової реєстрації таких прав. Згідно ст. 15 Закону України «Про товарну біржу» № 1957 ХІІ від 10.12.1991 року угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Відповідно до ст. 47 ЦК України (в редакції 1963 року) нотаріальне посвідчення угод обов`язково лише у випадках, встановлених законом. Суд за позовом сторони, яка виконала усі умови угоди, може визнати таку угоду дійсною. Відповідно з п. 2 ст. 220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухиляється від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. Згідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 28.04.1978 року зі змінами № 15 від 15.05.1998 року Про судову практику по справам про визнання угод недійсними з підстав недодержання нотаріальної форми, визнаються недійсними тільки ті угоди, які відповідно до чинного законодавства підлягають обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема, договору довічного утримання, застави, купівлі-продажу. Якщо така угода виконана повністю або частково однією із сторін, а друга сторона ухиляється від її нотаріального оформлення, суд на підставі ч. 2 ст. 47 ЦК України за вимогою сторони, яка виконала угоду, її правонаступників або прокурора вправі визнати угоду дійсною. Згідно ст. 204 ЦК України правочин її правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Суд вважає, що сторони домовилися про усі істотні умови договору купівлі-продажу квартири, виконання договору відбулося. Відповідно до вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як по зверненню фізичних або юридичних осіб, поданому відповідно до даного Кодексу, у межах заявлених ними вимог і на підставі наданих сторонами й іншими особами, що беруть участь у справі, доказів. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 року, відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 р. Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, першого протоколу та протоколів №№ 2,4,7 та 11 Конвенції, закріплений принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, учиняти щодо свого майна будь-які угоди відповідно до закону за своєю волею незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно ч. ч. 2-4 ст. 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Згідно ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства України, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішив спір щодо його прав, обов`язків цивільного характеру. Виходячи із правил ч. 1 ст. 6 Конвенції і практики Європейського суду з прав людини, яка є джерелом права в Україні, невід`ємною частиною права на справедливий судовий розгляд є доступ до суду. Згідно з ч. 1 ст. 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно з ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Згідно до ст. 334 ЦК України право власності на нерухоме майно виникає з моменту посвідчення договору або з моменту набрання законної сили рішення суду про визнання договору дійсним, якщо договір відчуження майна підлягає державної реєстрації, право власності виникає з моменту такої реєстрації. При таких обставинах суд вважає, що такий договір підлягає визнанню дійсним.

Outcome: approved