Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Короткий зміст позовних вимог До Комунарського районного суду м. Запоріжжя надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики. В обґрунтування позовних вимог зазначено наступне. 08 вересня 2020 року [PERSON] надав [PERSON] позику у розмірі 15000,00дол. США зі строком її повернення до 30 квітня 2021 року, на підтвердження чого [PERSON] було складено розписку. Відповідач взяті на себе зобов`язання із повернення суми позики належним чином не виконав, суму позики не повернув, через що позивач просить стягнути з нього суму заборгованості у розмірі 15000,00 дол. США. та 3% річних за прострочення виконання зобов`язання, оскільки інший розмір процентів не встановлений договором, за 28 днів прострочення грошового зобов`язання з 01 травня 2021 року до 28 травня 2021 року у сумі 34,52 дол.США (15000,00*3%*28/365/100). Відзив на позовну заяву не надходив Процесуальні дії у справі 04 червня 2021 року ухвалою суду позовна заява прийнята до розгляду, відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Ухвалою суду від 04 червня 2020 року заяву представника позивача про забезпечення позову задоволено. 04 листопада 2021 року ухвалою суду підготовче засідання по справі закрито, справу призначено до судового розгляду. Позивач [PERSON] , повідомлений своєчасно та належним чином, у судове засідання не прибув, до суду направив свого представника [PERSON] , який надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій одночасно вказав, що не заперечує проти ухвалення заочного рішення у разі неявки відповідача. Відповідач [PERSON] , повідомлений своєчасно та належним чином, у судові засідання на 06 липня 2021 року, на 10 серпня 2021 року, на 11 жовтня 2021 року, 04 листопада 2021 року, 17 грудня 2021 року, 25 лютого 2022 року, 05 травня 2022 року, та на 06 червня 2022 року не прибув, причини його неявки суду не відомі. Установлені судом фактичні обставини у справі 08 вересня 2020 року [PERSON] складено розписку, в якій вказано, що він позичив у [PERSON] грошові кошти у розмірі 15000,00 дол. США, які зобов`язується повернути до 30 квітня 2021 року. Позиція суду та нормативно правове обґрунтування Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 509 ЦК України, \~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених\~статтею 11 цього Кодексу. Згідно\~із ст. 526 ЦК України\~зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 1046 ЦК України\~передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.\~Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК України). Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона - позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона - позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів - робити відповідні правові висновки. Таких правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Частиною 1 ст. 1049 ЦК \~передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Згідно ч. 1 ст. 598 ЦК України, зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином (стаття 599 ЦК України). Статтею 545 ЦК України\~визначено, що прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. У Постанові Верховного Суду від 12 листопада 2020 року по цивільній справі №154/3443/19 колегія суддів дійшла висновку, що наявність оригіналу боргової розписки у позивача без зазначення на ній про повернення оспорюваних сум, свідчить про те, що боргове зобов`язання не виконане. Згідно зі\~ст. 99 Конституції України\~грошовою одиницею України є гривня. Вказана стаття визначає правовий статус гривні, але не встановлює сферу її обігу, а\~статтею 192 ЦК\~передбачено, що іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ч.3\~ст.533 ЦК України\~використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах. встановлених законом. Відповідно до\~ст. 192 ЦК України\~іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.\~193, ч. 4 ст.\~524 ЦК України,\~Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність»,\~Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю»\~(далі - Декрет № 15-93),\~Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Гривня, як національна валюта, є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої палати Верховного Суду від 16.01.2019 року у справі № 373/2054/16-ц: у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення ч. 1\~ст. 1046 ЦК України, а також ч. 1\~ст. 1049 ЦК України\~належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. Необхідність стягнення боргу саме в іноземній валюті ґрунтується на правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, висловленій в постановах від 04.07.2018 року по справі №761/12665/14-ц провадження №І4-134цс18 та від 16.01.2019 року по справі №373/2054/16-ц провадження №14-446цс18. При цьому, суд не повинен вказувати в резолютивній частині рішення еквівалент в гривнях, оскільки це внесе двозначність до розуміння суті обов`язку боржника, який може бути виконаний примусово, що слідує з постанови Великої Палати Верховного Суду від 23.10.2019 року №723/304/16-ц провадження №14-360цс19. Щодо вимоги про стягнення трьох процентів річних, суд приходить до наступного. Відповідно до ч.2\~ст.625 ЦК України\~боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Оскільки\~стаття 625 ЦК України\~розміщена в розділі І «Загальні положення про зобов`язання» книги 5\~ЦК України, то вона поширює свою дію на всі зобов`язання, якщо інше не передбачено в спеціальних нормах, які регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Передбачене частиною другою\~статті 625 ЦК України\~нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у отриманні компенсації від боржника. При обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі чи судовому рішенні, а не її еквівалент у національній валюті України. 3 % річних розраховуються з урахуванням простроченої суми, визначеної у відповідній валюті, помноженої на кількість днів прострочення, які вираховуються з дня, наступного за днем, передбаченим у договорі для його виконання до дня ухвалення рішення, помноженого на 3, поділеного на 100 та поділеного на 365 (днів у році). Такий висновок викладений в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року по справі №373/2054/16-ц. Згідно з наданим позивачем розрахунком, три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період із 01 травня 2021 року до 28 травня 2021року, складають 34,52 дол.США., суд перевіривши наведений розрахунок позивача, наводить власний вірний розрахунок: три проценти річних за прострочення виконання грошового зобов`язання, за період із 01 травня 2021 року до 28 травня 2021року, складають 33,00дол.США (15000,00*3%*28/365/100). Враховуючи викладене, оскільки на теперішній час боргове зобов`язання не виконане, то суд приходить до висновку про часткове задоволення позовних вимог, стягує з відповідача на користь позивача суму боргу у розмірі 15000,00дол.США та 3% річних за період із 01 травня 2021 року до 28 травня 2021року у сумі 33,00 дол.США. Розподіл судових витрат. У зв`язку із задоволенням позову відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати.

Outcome: partial