Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

Позивач - Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія\~«ПЗУ Україна»11.01.2022 року звернулось до Київського районного суду міста Одеси з позовом до [PERSON] про відшкодування шкоди в порядку регресу, в якому позивач просить суд стягнути з відповідача на свою користь суму виплаченого страхового відшкодування у розмірі 25656 гривень 30 копійок та витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позову позивач посилається на те, що він є страховиком транспортного засобу марки «Хюндай», реєстраційний номер [NUMBER] , на підставі договору добровільного страхування наземного транспортного засобу №АМ125550 від 01.06.2018 року. Зазанчений транспортний засіб було пошкоджено, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 13.04.2019 року та сталась з вини відповідача, що підтверджується постановою Київського районного суду міста Одеси від 20.06.2019 року по справі №520/10545/19. За наслідком викладеного позивачем було виплачено страхову відшкодування власникові транспортного засобу марки «Хюндай», реєстраційний номер [NUMBER] , в сумі 25656,30 грн. Цивільно-правова відповідальність, як власника транспортного засобу, була застрахована в ПрАТ «УПСК», за наслідком чого позивач звернувся до вказаної компанії з вимогою відшкодування виплаченого страхового відшкодування. Однак ПрАТ «УПСК» листом від 08.10.2020 року відмовлено у виплаті страхового відшкодування, оскільки у відповідності до п.37.1.4 ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» заяву про виплату страхового відшкодування подано поза межами однорічного строку для її подання. Приймаючи, що у страховика відповідача не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування у відповідності до положень ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», позивач стверджує, що до нього перейшло право вимоги до завдавача шкоди у деліктному зобов`язанні\~у межах виплаченого потерпілому страхового відшкодування, що в свою чергу стало підставою для звернення до суду з цим позовом. Відповідно до автоматизованої системи документообігу цивільну справу було розподілено судді Калініченко Л.В. Ухвалою судді Київського районного суду міста Одеси від 04.02.2022 року прийнято вказану позовну заяву до розгляду та відкрито провадження по цивільній справі, в порядку спрощеного позовного провадження, з повідомленням сторін по справі в судовому засіданні. У судове засідання призначене на 26.05.2022 року представник позивача не з`явився, про дату, час і місце проведення якого повідомлений належним чином, однак у позові зазначив, що позов підтримує, просить суд розгляд справи провести за його відсутності, у разі неявки відповідача провести розгляд справи в заочному порядку. Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності.\~ Відповідач [PERSON] у судове засідання призначене на 26.05.2022 року не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи належним чином повідомлявся у відповідності до ч.11 ст. 128 ЦПК України, шляхом розміщення відповідного оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, з опублікуванням якого особа вважається належним чином повідомленою, приймаючи, що у відповідності до відповіді з відділу адресно-довідкової роботи ГУДМС України в Одеській області відповідач не значиться зареєстрованим в місті Одесі та Одеській області. Також, з метою належного повідомлення відповідача про дату, час і місце проведення судового засідання, останній також сповіщався шляхом скерування копії ухвали суду про відкриття провадження по справі, копії позовної заяви з додатками до неї, разом з судовою повісткою на адресу відомого місця проживання, яка визначена у постанові суду про притягнення до адміністративної відповідальності, а саме: [ADDRESS] , яка повернула до суду без вручення, з підстав відсутності адресата за вказаною адресою. Приймаючи вищевикладене, суд вважає, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце проведення судового засідання. Про причини неявки відповідач суд не повідомив, як і не скористався правом на подання відзиву на позовну заяву. Згідно з ч. 2 ст. 281 ЦПК України, розгляд справи і ухвалення заочного рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуюче вищевикладене, судом було ухвалено провести розгляд справи за відсутності сторін по справі та у відповідності до ст.ст. 280, 281 ЦПК України, за згодою позивача, Київським районним судом м. Одеси була постановлена ухвала про заочний розгляд справи. Дослідивши, вивчивши та проаналізувавши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягаючим задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що 13.04.2019 року о 21 годині 00 хвилин [PERSON] , керуючи автомобілем «ЗАЗ», н/з [NUMBER] , по вул. Люстдорфська дорога, в м. Одесі, не врахувавши дорожню обстановку, не дотримався безпечної дистанції, в результаті чого скоїв зіткнення з автомобілем марки «Хюндай», реєстраційний номер [NUMBER] , що призвело до пошкодження транспортних засобів з матеріальними збитками, чим порушив вимоги п.13.1 Правил дорожнього руху України, за що передбачена адміністративна відповідальність передбачена ст. 124 КУпАП України. Постановою Київського районного суду міста Одеси від 20.06.2019 року по справі №520/10545/19, за вказаним фактом [PERSON] було визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КУпАП. Накладено на останнього адміністративне стягнення у виді штрафу. В силу ч. 6\~ст.82 ЦПК України,\~вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.. Тобто, наявність вини в діях [PERSON] у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 20.06.2019 року, додатковому доказуванню не підлягає. У насідок дорожньо-транспортної пригоди автомобілі отримали механічні пошкодження. Як вбачається пошкоджений у вказаній дорожньо-транспортній пригоді транспортний засіб марки «Хюндай», реєстраційний номер [NUMBER] , належав на праві власності [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] . Судом встановлено, що на час скоєння дорожньо-транспортної пригоди, цивільно-правова відповідальність [PERSON] , як власника вказаного транспортного засобу, була зареєстрована в Приватному акціонерному товаристві «Страхова компанія «ПЗУ Україна» на підставі договору добровільного страхування наземних транспортних засобів від 01.06.2018 року, зі строком дії з 06.06.2018 року по 05.06.2019 року. Страхувальник звернулась з заявою до позивача про виплату страхового відшкодування. Відповідно до рахунку-фактури №ЛА-00000140 від 16.04.2019 року сума відновлювального ремонту транспортного засобу марки «Хюндай», реєстраційний номер [NUMBER] , складав 25656,30 грн. На підставі зазначених відомостей, страховик здійснив розрахунок страхового відшкодування до страхового акту «UA2019041300042/L02/01, відповідно до кого визначено розмір страхового відшкодування [PERSON] в сумі 25656,30 грн. 18.04.2019 року позивач здійснив виплату [PERSON] страхового відшкодування у вказаному розмірі, що підтверджується платіжним дорученням №29005 від 18.04.2019 року. Також, з матеріалів цивільної справи вбачається, що на момент дорожньо-транспортної пригоди цивільно-правова відповідальність відповідача, як власника транспортного засобу марки «ЗАЗ», реєстраційний номер [NUMBER] , була застрахована в ПрАТ «УПСК» на підставі договору обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/792366. 27.03.2020 року позивач звернувся з вимогою до ПрАТ «УПСК» за вих. №212650/ІНС щодо відшкодування вищевказаного виплаченого страхового відшкодування. Однак, листом ПрАТ «УПСК» від 08.10.2020 року за вих. №3115/18 відмовлено ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у відшкодуванні суми виплаченого страхового відшкодування, з підстав ненастання у ПрАТ «УПСК» обов`язку з виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/792366, на підставі п.37.1.4 ст.37 Закону України №1961-ІУ, оскільки заяву про страхове відшкодування подано в порушення визначеного законом одного року з дня скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Щодо заявлених вимог позивача, суд зазначає наступне. Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України «Про страхування»). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України «Про страхування»). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Розрізняють добровільну та обов`язкову форми страхування (стаття 5 Закону України «Про страхування»). Добровільним може бути, зокрема, страхування наземного транспорту (пункт 6 частини четвертої статті 6 Закону України «Про страхування»). Втім, законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування) (частина перша статті 999 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України «Про страхування». До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді сплати страхового відшкодування у розмірі 25656,30 грн. Учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов`язань : \~Договірне зобов`язання між позивачем і потерпілою - за договором добровільного майнового страхування; Деліктне зобов`язання між потерпілою та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП; Договірне зобов`язання між відповідачем і третьою особою - за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Судом встановлено, що на виконання договору добровільного майнового страхування позивач сплатив страхове відшкодування у розмірі 2565,30 грн. Обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів здійснюється, зокрема, з метою забезпечення відшкодування шкоди майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 вказаного Закону). Відповідно до пункту четвертого частини першої статті 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок виконання обов`язку боржника третьою особою. Отже, кредитор у деліктному зобов`язанні (потерпіла) може бути замінений його страховиком (позивачем) внаслідок виконання ним обов`язку завдавача шкоди (відповідача) з відшкодування останньої. Згідно зі статтею 27 Закону України «Про страхування» та статтею 993 ЦК України до страховика, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, в межах фактичних затрат переходить право вимоги, яке страхувальник або інша особа, що одержала страхове відшкодування, має до особи, відповідальної за завдані збитки. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим, якому він виплачує страхове відшкодування замість завдавача шкоди у передбаченому Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням страховиком завдавача шкоди замість останнього. За умов, передбачених у статті 38 вказаного Закону, цей страховик набуває право зворотної вимоги (регрес) до завдавача шкоди на суму виплаченого потерпілому страхового відшкодування. Враховуючи викладене, правовідносини, що виникли між позивачем і відповідачем у зв`язку з виплатою першим на користь потерпілої страхового відшкодування, є засновані на суброгації - переході до позивача права вимоги потерпілої у деліктному зобов`язанні. Вищезазначений висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 року у справі №755/18006/15-ц. Щодо наявності у відповідача обов`язку відшкодувати виплачене позивачем страхове відшкодування, суд зазначає наступне. Відповідно до статті 9 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, страхова сума - це грошова сума, у межах якої страховик зобов`язаний здійснити виплату страхового відшкодування відповідно до умов договору страхування. Розмір страхової суми за шкоду, завдану майну потерпілих, становить 50 000 на одного потерпілого. Страхові виплати за договорами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності обмежуються страховими сумами, які діяли на дату укладення договору та зазначені у договорі страхування. Судом встановлено, що відповідно до страхового полісу серії №АО/792366 страховиком відповідача з страховим лімітом 50 000 грн. на момент вчинення ДТП була третя особа. Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, завдану внаслідок ДТП майну третьої особи. За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Велика Палата Верховного Суду у постанові від 04.07.2018 року по справі №755/18006/15-ц, відступивши від висновку, сформульованого Верховним Судом України у постанові від 23 грудня 2015 року у справі № 6-2587цс15, дійшла наступного висновку. Велика Палата Верховного Суду вважає, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності (стаття 3 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів»). Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди (див. пункт 35 цієї постанови). А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України «Про страхування», шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. З огляду на вказане Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика\~не виник\~обов`язок\~з виплати\~страхового відшкодування\~(зокрема,\~у випадках,\~передбачених у\~статті 37),\~чи розмір\~завданої шкоди\~перевищує ліміт\~відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Отже в цій справі, обов`язок відповідача, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. Щодо обов`язку третьої особи, як страховика завдавача шкоди відповідача, суд зазначає наступне. Судом встановлено, що 27.03.2020 року позивач звернувся з вимогою до ПрАТ «УПСК» за вих. №212650/ІНС щодо відшкодування виплаченого страхового відшкодування. Однак, листом ПрАТ «УПСК» від 08.10.2020 року за вих. №3115/18 відмовлено ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» у відшкодуванні суми виплаченого страхового відшкодування, з підстав ненастання у ПрАТ «УПСК» обов`язку з виплати страхового відшкодування за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АО/792366, на підставі п.37.1.4 ст.37 Закону України №1961-ІУ, оскільки заяву про страхове відшкодування подано в порушення визначеного законом одного року з дня скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Підстави для відмови у здійсненні страхового відшкодування (регламентної виплати) визначені статтею 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», серед яких зокрема є підставою неподання заяви про страхове відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого, і трьох років, якщо шкода заподіяна здоров`ю або життю потерпілого, з моменту скоєння дорожньо-транспортної пригоди. Рішення страховика про відмову у здійсненні страхової виплати повідомляється страхувальнику у письмовій формі з обґрунтуванням причин відмови. При цьому зазначений у пункті 37.1.4 статті 37 Закону № 1961-IV строк є присічним і поновленню не підлягає. Зазначена правова позиція узгоджується з висновками Верховного Суду у постановах: № 204/446/17 від 02.07.2020 року; № 572/49/17 від 18.05.2020 року; № 556/752/18 від 22.04.2020 року; № 703/2107/18 від 15.04.2020 року. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 19 червня 2019 року у справі № 465/4621/16-к, провадження № 13-24кс19 зазначила таке. У системному зв`язку зі статтею 36 положення підпункту 37.1.4 пункту 37.1 статті 37 цього Закону щодо неподання заяви про страхове відшкодування впродовж установлених цим пунктом строків як підстави для відмови у відшкодуванні стосуються випадків, коли впродовж цих строків потерпілий взагалі не здійснював волевиявлення, спрямованого на одержання компенсації - не звертався ані до страховика (або МТСБУ), ані до суду. Якщо ж особа впродовж цих строків подала позовну заяву до суду, вона здійснила відповідне волевиявлення, обравши на власний розсуд один з альтернативно можливих способів захисту свого порушеного права. Враховуючи вищевикладене, суд доходить до висновку, що у страховика завдавача шкоди в цій справі не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування з підстав передбачених у статті 37 Закону України №1961-ІУ, за наслідком чого, позивач, яким належним чином було виплачено страхове відшкодування на користь потерпілого за договором добровільного страхування, набув право вимоги у відповідності до ст. 993 ЦК України на пред`явлення вимог до відповідача про відшкодування суми виплаченого страхового відшкодування у порядку суборгації. Разом з тим, судом приймається рахунок-фактура №ЛА-00000140 від 16.04.2019 року в якості належного доказу на підтвердження визначення суми відновлювального ремонту пошкодженого транспортного засобу потерпілої особи. Відповідач під час розгляду справи не скористався своїми процесуальними правами щодо надання інших доказів вартості матеріальних збитків, завданих автомобілю потерпілого, що впливає на розмір виплаченого страхового відшкодування та не спростував наданий позивачем рахунок-фактуру, не заявляв клопотання про проведення відповідної експертизи. Відповідно до\~статті 89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів. Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформованої, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). З огляду на викладене, вбачається, що вимоги позову є обґрунтованими та підлягають до задоволення, а саме стягненню з відповідача на користь позивача підлягає сума в розмірі виплаченого позивачем страхового відшкодування в сумі 25656,30 грн., в порядку суборгації. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Стягненню з відповідача на користь позивача підлягає судовий збір сплачений останнім в сумі 2270 гривні 00 копійок.

Outcome: approved