Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

в січні 2022 року позивач [PERSON] звернувся до Шевченківського районного суду м. Києва з даним позовом в якому просив суд стягнути на свою користь з Державного бюджету України шляхом списання з відповідного рахунку Державної казначейської служби України, спеціально визначеного для відшкодування шкоди, заподіяної внаслідок незаконних дій органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 10 000 грн. Позовні вимоги позивач обґрунтував тим, що 09.06.2020 року він звернувся до Державного бюро розслідувань із заявою про вчинення кримінального правопорушення. Оскільки уповноваженими особами відомості по даній заяві в порушення ст. 214 КПК України не були внесені до ЄРДР, він звернувся до слідчого судді із відповідною скаргою на бездіяльність. В результаті розгляду скарги постановою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року було задоволено його скаргу на бездіяльність уповноваженої особи Державного бюро розслідувань, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР, а також зобов`язано уповноважену особу Державного бюро розслідувань виконати вимоги ч. 1 ст. 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 години, внести до ЄРДР відомості про кримінальні правопорушення, викладені у заяві [PERSON] від 09.06.2020 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР. Позивач вважає, що дані факти свідчать про протиправну бездіяльність посадових осіб, що встановлена ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва у справі №761/18548/20 і внаслідок тривалої протиправної бездіяльності посадових осіб органів досудового слідства щодо невнесення відомостей до ЄРДР за його заявою йому завдано моральних страждань. На підставі ст.ст. 23, 1173, 1174, 1176 ЦК України позивач просив задовольнити позов. Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва від 24.01.2022 року відкрито провадження у даній справі, розгляд справи вирішено проводи в порядку спрощеного позовного провадження з викликом (повідомлення) сторін, встановлено процесуальний строк для подання заяв по суті справи. 14.04.2022 року на адресу суду від відповідача Державного бюро розслідувань надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач, заперечуючи проти позову, зазначив, що зазначені позивачем у позові обставини не вказують на наявність в діях ДБР ознак заподіяння позивачу моральної шкоди. На виконання ухвали Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року уповноваженою особою 08.09.2020 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 374 КК України та розпочато досудове розслідування у кримінальних провадженнях №№ 62020170000001411, 62020170000001410 та 62020170000001409. У подальшому, 04.11.2020 року процесуальним керівником - прокурором відділу Полтавської обласної прокуратури прийнято рішення про приєднання вказаних кримінальних проваджень до кримінального провадження №42015000000001358 від 08.07.2015 року (всього об`єднано 98 кримінальних проваджень). Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні забезпечувало Територіальне управління ДБР, розташоване у м. Полтава. За результатами проведеного розслідування, 15.12.2021 року слідчим Першого слідчого відділу територіального управління ДБР, розташованого у м. Полтава Заливадною Л.П. винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Таким чином, відповідач вважає, що ухвала слідчого судді від 10.08.2020 року свідчить про реалізацію [PERSON] передбаченого ст. 303 КПК України права на оскарження процесуальних рішень слідчого, що підтверджує факт поновлення ймовірності порушених законних інтересів позивача, оскільки відомості з його заяви від 09.06.2020 року були внесені до ЄРДР. Окрім вказаного, відповідач зазначив у відзиві, що позивачем не надано належних та допустимих доказів на підтвердження заподіяння йому сильних душевних страждань, шкоди здоров`ю чи інших втрат немайнового характеру, з яких, при обрахуванні розміру компенсації, можливо було б встановити характер та обсяг моральних страждань і матеріальних втрат, понесених позивачем, а також причинно-наслідкового зв`язку такої шкоди із обставинами, описаними у позовній заяві. 19.04.2022 року на адресу суду від відповідача Державної казначейської служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач зазначив, що казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачу не завдало. Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства й обов`язкових висновків Конституційного суду України, казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Також відповідач зазначив, що на сьогоднішній день не існує жодного судового рішення, яким би дії Державного бюро розслідування були визнані незаконними, а звернення позивача зі скаргою щодо бездіяльності органів досудового розслідування до суду в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. 06.05.2022 року на адресу суду від відповідача Офісу Генерального прокурора надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач стверджує, що у позовній заяві [PERSON] , як підстава для задоволення позовних вимог, вказана бездіяльність уповноважених осіб Державного бюро розслідувань, а не уповноважених осіб Офісу Генерального прокурора під час розгляду заяви про вчинення кримінального правопорушення від 09.06.2020 року і яка в подальшому була предметом судового оскарження [PERSON] . У позовній заяві відсутні відомості щодо направлення [PERSON] заяви від 09.06.2020 року до Офісу Генерального прокурора, належного їх розгляду уповноваженими особами чи їх бездіяльності, що могло б спричинити завдання позивачу моральної шкоди. 30.05.2022 року на адресу суду від позивача надійшли відповіді на відзив на позовну заяву Державного бюро розслідувань та Державної казначейської служби України відповідно до яких зазначено, що неналежне виконання вимог КПК України змусило позивача звертатися до суду з відповідною скаргою в порядку ст. 303 КПК України. Після чого доказувати вже в суді бездіяльність відповідача, надавати відповідні пояснення та докази в суді і вже після винесення відповідного рішення 10.08.2020 року у справі №761/18548/20 про зобов`язання уповноваженої особи відповідача внести відповідні відомості до ЄРДР за заявою позивача від 09.06.2020 року поза розумним сумнівом негативно вплинули на моральний стан позивача, завдаючи йому при цьому моральної шкоди тривалий час. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] зазначав, що у результаті саме тривалої бездіяльності слідчих, він був позбавлений можливості захистити свої порушені права, так як звертаючись до уповноваженого органу, сподівався на встановлення винної особи або на закриття кримінального провадження у разі невстановлення такої винної особи, а не подальше оскарження бездіяльності уповноважених осіб відповідача для примушування останніх виконати вимоги ст. 214 КПК України. В судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали, просили їх задовольнити. Представники відповідачів Державного бюро розслідувань, Офісу Генерального прокурора в судовому засіданні заперечували проти позову, просили відмовити в його задоволенні в повному обсязі. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся в установлений законом порядок. Вислухавши пояснення сторін, дослідивши матеріали справи, а також оцінивши наявні у справі докази, судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Судом встановлено, що ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року у справі 761/18548/20 задоволено скаргу [PERSON] на бездіяльність уповноваженої особи Державного бюро розслідувань, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та зобов`язано уповноважену особу Державного бюро розслідувань виконати вимоги ч. 1 ст. 214 КПК України та невідкладно, але не пізніше 24 години, внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, викладені в заяві [PERSON] від 09.06.2020 року, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Відповідно до пояснень представника відповідача Державного бюро розслідувань, на виконання ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року, уповноваженою особою 08.09.2020 року до ЄРДР внесено відомості про вчинення кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 365, ч. 1 ст. 366 та ч. 2 ст. 374 КК України та розпочато досудове розслідування у кримінальних провадженнях №№62020170000001411, 62020170000001410 та 62020170000001409. У подальшому, 04.11.2020 року процесуальним керівником - прокурором відділу Полтавської обласної прокуратури прийнято рішення про приєднання вказаних кримінальних проваджень до кримінального провадження №42015000000001358 від 08.07.2015 року (всього об`єднано 98 кримінальних проваджень). Досудове розслідування у даному кримінальному провадженні забезпечувало Територіальне управління ДБР, розташоване у м. Полтава. За результатами проведеного розслідування 15.12.2021 року слідчим Першого слідчого відділу територіального управління ДБР, розташованого у м. Полтава, Заливадною Л.П. винесено постанову про закриття вказаного кримінального провадження на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України. Щодо виконання уповноваженою особою Державного бюро розслідувань ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року у справі 761/18548/20 позивач не заперечував. Разом з цим, позивач вважає, що неналежне виконання відповідачем Державним бюро розслідування вимог КПК України у передбачений ст. 214 КПК України строк, внаслідок чого він змушений був звертатися до суду з відповідною скаргою в порядку ст. 303 КПК України, доказувати в суді бездіяльність відповідача, надавати відповідні пояснення та докази, вплинуло на його моральний стан та завдало йому моральної шкоди. Однією із засад кримінального провадження є гарантоване статтею 24 КПК України право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора. За правилом частини другої статті 307 КПК України ухвала слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування може бути про: 1) скасування рішення слідчого чи прокурора; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги. Таким чином, в ухвалі слідчого судді за результатами розгляду скарги на рішення, дії чи бездіяльність слідчого чи прокурора під час досудового розслідування реалізується така засада кримінального судочинства, як реалізація особою права на оскарження їхніх процесуальних рішень, дій чи бездіяльності до суду. При цьому, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності зазначених посадових осіб сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої й, відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до ч.1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами ст.ст. 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органом державної влади, посадовою або службовою особою органу державної влади визначені ст.ст. 1173, 1174ЦК України, а спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану органами дізнання, попереднього (досудового) слідства, прокуратури або суду, визначені ст. 1176 ЦК України. Ці підстави характеризуються особливостями суб`єктного складу заподіювачів шкоди та особливим способом заподіяння шкоди. Сукупність цих умов і є підставою покладення цивільної відповідальності за завдану шкоду саме на державу. Шкода, завдана незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується державою лише у випадках вчинення незаконних дій, вичерпний перелік яких охоплюється ч.1 ст. 1176 ЦК України, а саме: у випадку незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт. За відсутності підстав для застосування ч.1 ст. 1176 ЦК України, в інших випадках заподіяння шкоди цими органами діють правила частини шостої цієї статті - така шкода відшкодовується на загальних підставах, тобто виходячи із загальних правил про відшкодування шкоди, завданої органом державної влади, їх посадовими та службовими особами (ст.ст. 1173, 1174 цього Кодексу). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи, відшкодовується на підставі ст. 1174 ЦК України. Відповідно до цієї норми, обов`язок відшкодувати завдану шкоду потерпілому покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. При цьому, у пунктах 5.4, 6.9 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110цс18) вказано, що у випадку, коли шкода завдається органом державної влади, його посадовою або службовою особою, відшкодовувати таку шкоду зобов`язана держава, яка бере участь у справі через відповідні органи: орган, дії, бездіяльність якого призвели до негативних наслідків, та орган Державної казначейської служби України. При цьому, ст. 1174 ЦК України є спеціальною і передбачає певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Зокрема, положеннями вказаної статті передбачено, що для застосування відповідальності посадових осіб та органів державної влади наявність їх вини не є обов`язковою. Необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою, довести наявність яких має саме позивач, звертаючись до суду з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1174 ЦК України. Отже, підставами для всіх випадків відшкодування шкоди, є: 1) наявність шкоди; 2) протиправна поведінка заподіювана шкоди; 3) причинний зв`язок між шкодою та протиправною поведінкою заподіювана; 4) вина заподіювана шкоди. Перераховані підстави визнаються загальними, оскільки їх наявність необхідна для всіх випадків відшкодування шкоди, якщо інше не передбачено законом. В спірних деліктних правовідносинах саме на позивача покладається обов`язок довести наявність шкоди (її розмір), протиправність (незаконність) поведінки відповідача та причинний зв`язок такої поведінки із заподіяною шкодою. Причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою полягає у тому, що наслідки у вигляді шкоди настають лише в результаті неправомірної поведінки відповідача. Таким чином, позивач повинен довести, що протиправні дії чи бездіяльність заподіювана є причиною, а збитки, які виникли у потерпілої особи - безумовним наслідком такої протиправної поведінки. Положеннями ч.ч.1-3 ст. 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Пунктами 3 та 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року передбачено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 76 ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. У відповідності до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд вважає, що позивач не довів належними і допустимими доказами факт завдання йому шкоди відповідачем Державне бюро розслідувань, причинно-наслідковий зв`язок між діями відповідача та настанням тих негативних наслідків про які він вказує. Незгода позивача з діяльністю працівника ДБР, яка була ним оскаржена в передбаченому КПК України порядку, не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди. Реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування не є безумовною підставою для відшкодування моральної шкоди. Доказування наявності шкоди, причинного зв`язку між протиправністю дій її заподіювана і шкодою є обов`язком позивача. Така позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 30.01.2019 у справі № 199/1478/17, від 20.01.2021 у справі № 686/27885/19. В даному випадку слід окремо зазначити, що протиправність дій посадових осіб Державного бюро розслідувань не встановлено жодним судовим рішенням, а права [PERSON] у зв`язку із невнесенням уповноваженою особою Державного бюро розслідувань відомостей про вчинене кримінальне правопорушення в Єдиний реєстр досудових розслідувань були відновлені ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м. Києва від 10.08.2020 року, що є достатньою сатисфакцією. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. На момент звернення із тим чи іншим позовом, права та інтереси, на захист яких поданий позов вже мають бути порушені, невизнані або оспорюванні особою, до якої пред`явлений позов, тобто, законодавець пов`язує факт звернення до суду із наявністю вже порушених прав та Інтересів позивача. Метою ж позову є розгляд спору і захист вже порушених, невизнаних або оспорюваних суб`єктивних прав або законних інтересів позивача. В даному випадку позивачем вже реалізовано своє процесуальне право на оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого під час досудового розслідування в рамках кримінального судочинства. При цьому у постанові Верховного Суду від 13.05.2020 у справі №638/8636/17-ц зазначено, що сам факт винесення слідчим суддею процесуальної ухвали, якою за результатами розгляду скарги позивача зобов`язано відповідача внести відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР, не тягне наслідок цивільно-правового характеру й не може бути доказом того, що бездіяльність відповідача заподіяла позивачу моральну шкоду, що підлягає відшкодуванню у відповідності до ст.ст. 23, 1167, 1174 ЦК України. Судовий контроль на стадії досудового розслідування, унаслідок якого постановлені зазначені позивачем ухвали слідчих суддів, не є достатньою підставою для висновку про протиправність дій відповідача та притягнення його до цивільно-правової відповідальності. З огляду на наведене, оскільки позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому шкоди, причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідача, що на підставі ст. 81 ЦПК України є його процесуальним обов`язком, враховуючи, що докази протиправності таких дій також відсутні та взагалі не доведено належними та допустимими доказами факту заподіяння йому моральних страждань чи втрат немайнового характеру й, відповідно, заподіяння моральної шкоди, розмір якої є необгрунтованим, - в задоволенні позову слід відмовити повністю. При цьому, відповідно до ч.6 ст. 141 ЦПК України, з врахуванням тієї обставини, що позивача звільнено від сплати судового збору, судові витрати по сплаті судового збору компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed