Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Представник позивача [PERSON] 02.02.2022 звернувся до суду з указаним позовом та просив стягнути з відповідача - приватного акціонерного товариства «Шахтоуправління «Покровське» на користь [PERSON] в якості відшкодування моральної шкоди у зв`язку з отриманим професійним захворюванням суму грошових коштів у розмірі 422500,00 грн, без утримання податку з доходів фізичних осіб та інших обов`язкових платежів. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що [PERSON] з 11.10.2010 прийнятий на роботу до ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське», де працював та обіймав різні посади, з повним робочим днем у шахті, включно до 21.04.202, коли його було звільнено відповідно до ст. 38 КЗпП, за власним бажанням. Актом розслідування форми П-4 від 27.10.2021 встановлено, що за час роботи у ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» позивач набув професійних захворювань через тривалий період роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів пил, переважно фіброгенної дії, виробничий шум Згідно з довідкою МСУЛ позивачу 02.12.2021 визначено втрату працездатності на рівні 65% (30% - хронічна радикулопатія; 20% - хронічна приглуховатість; 15% - пневмоконіоз) безстроково, встановлена 3 група інвалідності та визначена потреба у медикаментозному лікуванні. У зв`язку з вказаним хронічним професійним захворюванням порушено нормальні життєві зв`язки позивача. Він позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичний біль та страждання, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отримання хронічних професійних захворювань, що супроводжуються значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це негативно позначається на душевному та фізичному стані. Позивач [PERSON] правом на участь у судовому розгляді справи не скористався. Його представник, адвокат Мотуз О.В. у судовому засіданні позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити позов у повному обсязі з підстав, що наведені у ньому.та його представник в судове засідання не з`явились. Представник позивача [PERSON] надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримував, наполягав на їх задоволені. Відповідач Прат «Шахтоуправління «Покровське» не скористався своїм правом, передбаченим ст. 178 ЦПК України та в порядку ст. 191 ЦПК України не подав відзив на позовну заяву. Проте, присутня у судовому засіданні представник відповідача [PERSON] у судовому засіданні заперечувала проти задоволення позовних вимог з підстав їх безпідставності та необґрунтованості. Вказувала, що при оформленні з позивачем трудових відносин, йому роз`яснювалися його права та обов`язки, проінформовано під розписку про умови праці. Тобто, останній був обізнаний про наявність на його робочому місці небезпечного фактору, можливих наслідків щодо впливу на його здоров`я, оскільки відповідач не приховував тяжкість та шкідливість технологічного процесу. Позивач свідомо прийняв запропоновані йому умови праці, усвідомлював ризики виникнення професійного захворювання. При цьому, тривалий час позивач не повідомляв адміністрацію ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» про необхідність переведення його на іншу менш шкідливу або менш важку працю у зв`язку з погіршенням стану свого здоров`я, не скористався своїм правом на розірвання трудового договору. Представник відповідача вказувала, що у зв`язку з технологічними особливостями гірничого виробництва, забезпечити повною мірою ідеальні умови праці неможливо, однак, роботодавець, з метою забезпечення соціальних гарантій працівникам, зайнятим у шкідливих та важких умовах, надавав відповідні пільги та компенсації, такі як додаткові відпустки, скорочення тривалості робочого часу, оплата праці у підвищеному розмірі та інш. Позивачем не доведено жодних фактів протиправних дій відповідача, не надано беззаперечних доказів отримання ним моральної шкоди. Сам же розмір морального відшкодування на суму 422500,00 грн, не відповідає вимогам розумності та справедливості. Також, розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш ніж достатнім для розумного задоволення потреб позивача і не повинен приводити до його збагачення, відтак, якщо моральна шкода і підлягає відшкодуванню, то частково, у розмірі не більш як на 26000,00 грн. Заслухавши пояснення представників сторін, дослідивши письмові докази в справі, надавши їм оцінку в сукупності, суд приходить до наступного висновку. [PERSON] з 11.10.2010 прийнятий до ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» на посаду машиніста гірничо-виїмкових машин 6 розряду з повним робочим днем у шахті. 22.08.2011 на тому ж підприємстві переведений учнем прохідника з повним робочим днем у шахті. 26.12.2011 на тому ж підприємстві переведений прохідником підземним 5 розряду з повним робочим днем у шахті. 23.08.2017 переведений учнем гірника з ремонту гірничих виробок з повним робочим днем у шахті. 21.04.2021 позивача звільнено за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП (а.с.9-13). Представником відповідача не заперечувався факт перебування [PERSON] у трудових відносинах з ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» у період з 11.10.2010 по 21.04.2021 Актом розслідування причин виникнення хронічного захворювання від 27.10.2021, затвердженого начальником Східного міжрегіонального управління Державної служби України з питань праці встановлено, що за роботи у ПрАТ «Шахтоуправління «Покровське» позивач набув професійних захворювань (п. 14), а саме: хронічна радиколупатія L5, S1 ліворуч в стадії неповної ремісії з помірним статико-динамічним порушенням, м`язово-тонічним та больовим синдромами (М54.1), хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість, помірного ступеню (ІІІ ст. за класифікацією [PERSON] та [PERSON] ) (Н90.3), пневмоконіоз (q/t, 2/1) ЛН І-ІІ ст. (J60), гіпертонічна хвороба ІІ ст., 3 ст. СН 0 ст., ризик 4, гіперхолестеринемія. Як зазначено у пунктах 15 та 17 даного акту, раніше у позивача не було хронічних захворювань, а наявне професійне захворювання виникло через тривалий період роботи в умовах впливу шкідливих виробничих факторів пил, переважно фібро генної дії, виробничий шум (а.с.14-16). Згідно з довідки Медико-соціальної експертної комісії від 02.12.2021 серії 12ААА № 547590 (а.с.17-18), позивачу первинно безтерміново встановлено ступінь втрати професійної працездатності на рівні 65% (30% - хронічна радикулопатія, 20% - хронічна приглухуватість, 15% - пневмоконіоз) та встановлено третю групу інвалідності безстроково, визначена потреба у медикаментозному лікуванні (а.с.17). Позивач неодноразово лікувався в медичних установах з приводу професійного захворювання (а.с.19-20). Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, суд виходить з такого. Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 16 Конвенції Міжнародної організації праці від 22.06.1981 № 155, від роботодавців повинно вимагатися настільки, наскільки це є обґрунтовано практично можливим, забезпечення безпечності робочих місць, механізмів, обладнання та процесів, які перебувають під їхнім контролем, і відсутності загрози здоров`ю з їхнього боку. Згідно зі ст. 4 Закону України «Про охорону праці», державна політика в галузі охорони праці базується, зокрема на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці; соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які потерпіли від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань. За приписами ст. 6 Закону України «Про охорону праці», умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам законодавства. Відповідно до\~ч.\~1,\~3\~ст.\~13\~Закону України\~«Про охорону\~праці»,\~роботодавець зобов`язаний\~створити на\~робочому місці\~в кожному\~структурному підрозділі\~умови праці\~відповідно до\~нормативно-правових\~актів,\~а також\~забезпечити додержання\~вимог законодавства\~щодо прав\~працівників у\~галузі охорони\~праці. Роботодавець несе безпосередню відповідальність за порушення зазначених вимог. Як визначено ст. 1 Гірничого Закону України, до особливо небезпечних підземних умов відносяться саме умови в шахтах, пов`язані з дією важкопрогнозованих проявів гірничо-геологічних і газодинамічних факторів, що створюють небезпеку для життя та здоров`я, їх працівників (виділення та вибухи газу та пилу, раптові викиди, гірничі удари, обвалення, самозаймання гірничих порід, затоплення гірничих виробок тощо). Згідно зі ст. 38 Гірничого закону України, власник (керівник) гірничого підприємства зобов`язаний забезпечувати безпеку гірничих робіт, охорону праці та довкілля, додержання встановлених нормативів у сфері проведення гірничих робіт, правил безпеки, правил технічної експлуатації та єдиних правил безпеки при підривних роботах; відшкодування шкоди, завданої гірничим підприємством фізичним та юридичним особам і довкіллю. Забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган. Умови праці на робочому місці, безпека технологічних процесів, машин, механізмів, устаткування та інших засобів виробництва, стан засобів колективного та індивідуального захисту, що використовуються працівником, а також санітарно-побутові умови повинні відповідати вимогам нормативних актів про охорону праці. Власник або уповноважений ним орган повинен впроваджувати сучасні засоби техніки безпеки, які запобігають виробничому травматизмові, і забезпечувати санітарно-гігієнічні умови, що запобігають виникненню професійних захворювань працівників (ст. 153 КЗпП). Відповідно до ст. 173 КЗпП України, шкода, заподіяна працівникам каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків, відшкодовується у встановленому законодавством порядку. Згідно зі ст. 237-1 КЗпП України, відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. Як вбачається з аналізу норм ч. 2 ст. 153, ст. 173, ч. 1 ст. 237-1 КЗпП України, до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу. Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року № 2 (п. 4.1), моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричинюють йому моральні та фізичні страждання. У випадку каліцтва потерпілий втрачає працездатність і зазнає значно більшої моральної шкоди, ніж заподіяна працівникові, який не втратив професійної працездатності. З огляду на положення ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ч. 2 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я. Стаття 1168 ЦК України передбачає, що моральна шкода, завдана каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, може бути відшкодована одноразово або шляхом здійснення щомісячних платежів. Отже, право на відшкодування моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я на виробництві, виникло у позивача з моменту встановлення вперше стійкої втрати професійної працездатності висновком МСЕК. Надані позивачем докази повною мірою вказують, що ушкодження здоров`я позивача відбулося при виконанні ним трудових обов`язків внаслідок професійного захворювання, що, у свою чергу, призвело як до фізичних, так і до моральних страждань. Втрата працездатності змушує прикладати додаткових зусиль для організації свого життя. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 № 4 роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках,коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Пунктом 13 вище вказаної постанови визначено, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви. Як акцентував увагу позивач у тексті позовної заяви при обґрунтуванні пред`явлених вимог, після втрати працездатності у нього змінилися умови життя, зокрема, у зв`язку з хронічним захворюванням порушено нормальні життєві зв`язки позивача. Він позбавлений можливості реалізувати свої звички та бажання. Тривалий процес лікування позбавляє можливості позивача вести повноцінний спосіб життя. З моменту отримання хронічного професійного захворювання, він постійно відчуває фізичний біль та страждання, обґрунтовані важкістю самопочуття та особливостями лікування. Окрім того, внаслідок отримання хронічних професійних захворювань, що супроводжуються значною втратою працездатності, систематичною необхідністю отримання медичної допомоги, позивач постійно відчуває психологічний дискомфорт, порушення душевної рівноваги, вираженої у почуттях розпачу, тривоги, дратівливості, у почуттях страху, поганому сні на фоні сильних больових відчуттів. Все це негативно позначається на душевному та фізичному стані. Враховуючи глибину\~фізичних та\~моральних страждань\~позивача,\~ступінь втрати\~ним професійної\~працездатності -\~65\~%,\~який встановлено\~безстроково,\~неможливість відновлення\~попереднього фізичного\~стану,\~тяжкість і\~незворотність змін\~у буденному\~житті,\~необхідність щорічної\~реабілітації,\~період роботи\~на підприємстві\~відповідача,\~суд приходить\~до висновку,\~що позовні\~вимоги про відшкодування моральної шкоди у зв`язку з ушкодженням здоров`я внаслідок професійного захворювання, підлягають до задоволення, водночас, частково, оскільки розмір моральної шкоди дещо завищений. З огляду на викладене, виходячи з засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням конституційної значущості здоров`я, як невідчужуваного та непорушного блага, що належить людині від народження і охороняється державою, беручи до уваги конкретні обставини у справі, характер, інтенсивність і довготривалість моральних страждань позивача, суд вважає за необхідне стягнути з відповідача на користь позивача моральну шкоду завдану внаслідок професійного захворювання у розмірі 60000,00 грн. Наведені позивачем у позові розрахунки розміру моральної шкоди, виходячи з розміру мінімальної заробітної плати, встановленої на 01.01.2022 та оцінки її в 65 місячних розмірів мінімальної заробітної плати з огляду на ступінь втрати працездатності, суд вважає помилковими, оскільки при вирішенні даного питання слід виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, з урахуванням обставин та критеріїв, зазначених у ч. 3 ст. 23 ЦК України, адже визначення моральної шкоди не підпадає під будь-які математичні розрахунки, застосування яких, у даному випадку взагалі є недоцільним та некоректним. Компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Європейський суд з прав людини вказує, моральну шкоду не можна відшкодувати в повному обсязі, оскільки не має і не може бути точного мірила майнового виразу душевного болю. Будь-яка компенсація моральної шкоди не може бути адекватною дійсним стражданням, тому будь-який її розмір може мати суто умовний вираз. Оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків, коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, параграф 62, ЄСПЛ, 12.07.2007). Згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Статтею 5 Закону України «Про судовий збір» визначено, що від сплати судового збору звільняються позивачі за подання позовів у справах про відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, а також смертю фізичної особи. З урахуванням вказаних вимог закону, процент задоволених судом позовних вимог за позовом становить 14,20 %, з розрахунку: 60000,00 грн*100% / 422500,00 грн. Таким чином, з відповідача, на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 140,92 грн (992,40 грн * 14,20% / 100%).

Outcome: partial