Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

В лютому 2022 року позивач [PERSON] звернулась до суду із позовом до відповідачів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністартції), Державної казначейської служби України, Товаириства з обмеженою відповідальністю «Паркінг Україна», в якому просила суд стягнути із відповідачів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністартції), Державної казначейської служби України шляхом списання з безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди: незаконно сплачений штраф в сумі 255,00 грн., сплачену банківську комісію в сумі 45,50 грн., сплачений судовий збір за подачу позову в сумі 908,00 грн., сплачені витрати на правову допомогу за подачу позову в сумі 5000,00 грн.; на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100000,00 грн., а також стягнути із відповідача ТОВ «Паркінг Україна» на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 2794,00 грн., та на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100000,00 грн. В обґрунтування позову зазначено, що 06.01.2021 року головним інспектором з паркування відділу інспекції з паркування Святошинського району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Максаковим С.М. було винесено постанову, якою позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, а також було здійснено евакуацію належного позивачу автомобіля «Мазда» д.н.з. [NUMBER] . На виконання зазначеної постанови позивачем було сплачено до державного бюджету штраф в сумі 255,00 грн. та банківську комісію в сумі 25,50 грн. Крім того, з метою отримання автомобіля позивачем було сплачено за його евакуацію кошти в сумі 1270,00 грн., та банківську комісію в сумі 127,00 грн. Не погодившись із зазначеною постановою, позивач звернулась до суду із позовом, та рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.08.2021 року у справі № 761/5143/21, зазначену постанову було скасовано, а справу про адміністративне правопорушення відносно позивача було закрито. Позивач вказує, що в зв`язку із розглядом зазначеної справи в суді нею були понесені витрати по сплаті судового збору в сумі 908,00 грн., витрати по сплаті банківської комісії в сумі 20,00 грн., та витрати на правову допомогу в сумі 5000,00 грн. Посилаючись на Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури та суду», позивач вказує, що кошти, сплачені у вигляді штрафу, а також судові витрати у справі мають бути повернуті з огляду на положення зазначеного закону. Крім того, незаконними діями службової особи Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністартції), позивачу було завдано моральну шкоду, оскільки, після незаконної евакуації автомобіля вона відчула сильний стрес, а також в зв`язку із незаконним притягненням позивача до адміністративної відповідальності вона відчувала себе пригніченою, була вимушена звертатись до адвоката за допомогою, незаплановано витрачати кошти. Завдані моральні страждання позивачем було оцінено в сумі 100000,00 грн., які вона просила стягнути із відповідачів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністартції), Державної казначейської служби України шляхом списання з безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Крім того, позивач вказує, що вона вимушена була сплатити кошти на користь відповідача ТОВ «Паркінг Україна» в якості оплати за послуги евакуації. Зазначене товариство діяло за вказівкою посадової особи Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністартції), яка була незаконною. Будь-яких послуг в товаристві позивач не замовляла, та не потребувала. Загроза неповернення автомобіля позивача у разі несплати за послуги з евакуювання автомобяля створювало для позивача небезпеку. Безпідставне отримання відповідачем коштів є наслідком порушення товариством вимог ряду законів, а відтак правові наслідки у виді відшкодування зазначеним товариством матеріальної шкоди в подвійному розмірі та моральної шкоди є очевидними. Посилаючись на викладене, позивач просила суд стягнути із відповідача на її користь на відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 2794,00 грн., та на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100000,00 грн. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва від 23.02.2022 року, у справі було відкрито провадження та призначено справу в порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін. 16.05.2022 року до суду від представника відповідача Департаменту транспортної інфраструктури Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністартції) надійшов відзив на позов, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що розподіл судових витрат, понесених позивачем при розгляді судом справи за адміністративним позовом мав бути здійснений під час розгляду зазначеної справи за заявою позивача, яку остання, не подала, а відтак вимоги позивача в цій частині є безпідставними. Пред`явлений до стягнення розмір витрат на правову допомогу є завищеним та не є пропорційним до складності справи та предмету спору. В частині відшкодування моральної шкоди слід також відмовити, оскільки, позивачем не доведено та не надано суду докази, що прямо чи опосередковано підтверджують заподіяння їй моральних страждань, в зв`язку з протиправними діями чи бездіяльністю відповідача. 16.05.2022 року до суду від представника відповідача Державної казначейської служби України до суду надійшов відзив на позові, відповідно до якого сторона відповідача просила в задоволенні позовних вимог відмовити, посилаючись на те, що казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало х правовідносини з нею і жодної шкоди позивачу не завдало. Крім того, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб. При цьому, факт неправомірності прийняття рішення, вчинення дії чи бедіяльності органу держвної влади, що призвели до завдання шкоди, повинен бути встановлений у передбаченому законом порядку, тобто повинен підтверджуватись відповідним рішенням суду. Сам факт закриття справи про адміністративне правопорушення не тягне обов`язковий наслідок цивільно-правового характеру і не можу бути доказом того, що дії та бездіяльність працівника державної влади заподіляи позивачу моральну шкоду. Позивачем не доведено факт душевних страждань, наявність немайнових втрат, їх тривалість, а також ромір моральної шкоди, в зв`язку з чим відсутністі підстави для відшкодування шкоди в пред`явленому до стягненні розмірі. В травні 2022 року до суду від позивача надійшли відповіді на відзиви відповідачів, відповідно до яких сторона позивача наполягала на задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що позивачем правомірно пред`явлено вимоги про відшкодування матеріальної шкоди та стягнення судових витрат за розгляд справи в суді за її адміністративним позовом, розмір витрат на правову допомогу не є завищеним та є співмірним із веденням справи в суді. Позивачем в позові детально обґрунтовано в чому полягає завдана їй моральна шкода внаслідок незаконного притягнення до адміністративної відповідальності та завдана внаслідок незаконного евакуювання її транспортного засобу, а відтак заперечення відповідачів є безпідставними. Позивач після відкриття провадження у справі з будь-якими клопотаннями до суду не зверталась. Відповідачі виконавчий орган Київської міської ради (Київської міської державної адміністартції) та Державна казначейська служба України, надіславши до суду відзив на позов, з будь-якими клопотаннями до суду не звертались. Відповідач ТОВ «Паркінг Україна» відзив на позов до суду не подав, з будь-якими клопотаннями до суду не звертався. З огляду на викладене, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 06.01.2021 року головним інспектором з паркування відділу інспекції з паркування Святошинського району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Максаковим С.М. було винесено постанову серії АС № 0000067029, якою [PERSON] було притягнуто до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 122 КУпАП, та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 510,00 грн. Позивач вказує, що в цей же день за вказівкою головного інспектора з паркування відділу інспекції з паркування Святошинського району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Максакова С.М. було здійснено евакуацію належного позивачу автомобіля «Мазда» д.н.з. [NUMBER] , однак, доказів наведеним твердженням матеріали справи не містять. В матеріалах справи наявна копія звернення позивача від 07.01.2021 року із проханням повернути належний їй транспортний засіб «Мазда» д.н.з. [NUMBER] , а також позивачем 07.01.2021 року було сплачено суму в розмірі 1994,30 грн., з яких: 255,00 грн. - розмір штрафу за постановою серії АС № 0000067029 від 06.01.2021 р., 25,50 грн. - розмір комісії, 1270,00 грн. - кошти за евакуацію автомобілят , 127,00 грн. - розмір комісії, 288,00 грн. - кошти за збереження автомобіля на спец.майданчику, 28,80 грн. - розмір комісії, що підтверджується відповідними квитанціями. Не погодившись із зазначеною постановою, позивач звернулась до суду із позовом до головного інспектора з паркування відділу інспекції з паркування Святошинського району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Максакова С.М., в якому просила визнати протиправною та скасувати постанову про накладення адміністративного стягнення про справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії АС № 0000067029 від 06.01.2021 року, а провадження у справі закрити. Рішенням Шевченківського районного суду м. Києва від 02.08.2021 року у справі № 761/5143/21, адміністартвиний позов [PERSON] до головного інспектора з паркування відділу інспекції з паркування Святошинського району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Максакова С.М. про скасування постанови, було задоволено. Визнано неправомірною та скасовано постанову про накладення адміністративного стягнення про справі про порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване у режимі фотозйомки (відеозапису) серії АС № 0000067029 від 06.01.2021 року. Закрито провадження в справі про адміністративне правопорушення про притягнення до адміністартвиної відповідальності [PERSON] за ч. 3 ст. 122 КУпАП. Згідно із ч. 1 ст. 81, ч. 4 ст. 82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Варто вказати, що із позовними вимогами про визнання неправомірними дій головного інспектора з паркування відділу інспекції з паркування Святошинського району управління (інспекції) з паркування Департаменту транспортної інфраструктури виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) Максакова С.М. під час складення оспорюваної постанови позивачем в рамках розгляду зазначеної справи пред`явлено не було. Позивачем надано суду копію квитанції від 04.02.2021 року про сплату на користь АБ «Адвокатське бюро Вадима Володарського» суми в розмірі 5000,00 грн. за договором № 1/02 від 04.02.2021 року, однак, доказів того, що зазначені витрати були сплачені позивачем саме в зв`язку із розглядом справи у справі № 761/5143/21, матеріали справи не містять, як і не містять доказів сплати судового збору позивачем за подачу зазначеного адміністративного позову в сумі 908,00 грн. Позивач вказує, що в зв`язку із незаконним притягненням її до адміністративної відповідальності та внаслідок неправомірних посадової особи виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) їй було завдано матеріальну шкоду, що полягала у необхідності сплати штрафу в сумі 255,00 грн., комісії в сумі 45,50 грн., сплати судового збору за подачу позову в сумі 908,00 грн., сплати витрат на правову допомогу за подачу позову в сумі 5000,00 грн.; а також було завдано моральну шкоду, яка нею оцінена в сумі 100000,00 грн., та, яка підлягає стягненню на користь позивача шляхом списання з безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України. Крім того, в зв`язку із порушенням відповідачем ТОВ «Паркінг Сервіс» ряду законів та виконанням незаконної вказівки посадової особи виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) про евакуацію належного позивачу автомобіля, зазначене товариство має відшкодувати позивачу матеріальну шкоду в подвійному розмірі в сумі 2794,00 грн., а також моральну шкоду в сумі в розмірі 100000,00 грн. Перевіряючи обґрунтованість та доведеність позовних вимог, суд приймає до уваги те, що відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Статтею 56 Конституції України визначено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову та моральну шкоду передбачені нормами статей 1166, 1167 ЦК України, відповідно до яких шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи згаданих органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України відповідно. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 1174 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Законом визначено, що обов`язок відшкодувати завдану потерпілому шкоду покладається не на посадову особу, незаконним рішенням, дією чи бездіяльністю якої завдано шкоду, а на державу Україна. Правовою підставою цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю службової особи органу державної влади при здійсненні ними своїх повноважень, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, інші докази. Таким чином, з урахуванням положень ст.ст. 1173, 1174 ЦК України, обов`язок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади виникає саме у держави, а не в органу державної влади, посадовою чи службовою особою якого є особа, чиїми незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю завдано шкоди. Відповідно до ч. 2 ст. 2 ЦК України, учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Таким чином, Держава Україна є учасником цивільних відносин, а тому має бути відповідачем у справах про відшкодування шкоди за рахунок держави. При цьому, відповідно до п. 1 Положення про Державну казначейську службу України, затвердженого Указом Президента України від 13 квітня 2011 року № 460/2011 центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, є Державна казначейська служба України (Казначейство України), яке, зокрема, здійснює безспірне списання коштів державного бюджету та місцевих бюджетів на підставі рішення суду. Пунктом 35 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року, визначено, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування шкоди, заподіяної фізичним та юридичним особам внаслідок незаконно прийнятих рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових чи службових осіб під час здійснення ними своїх повноважень. Так, позивачем було заявлено позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди, що виразилась в сплаті штрафу (255,00 грн.) та комісій (45,00 грн.) на підставі постанови у справі про адміністративне правопорушення від 06.01.2021 року, яка була скасована на підставі судового рішення. Однак, позивач не надала суду доказів про звернення до ГУК у м. Києві із заявою про повернення сплачених коштів та вмотивованої відмови про повернення сплачених сум. Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Згідно із ст. 270 ЦК України відповідно до Конституції України фізична особа має право на життя, право на охорону здоров`я, право на безпечне для життя і здоров`я довкілля, право на свободу та особисту недоторканність, право на недоторканність особистого і сімейного життя, право на повагу до гідності та честі, право на таємницю листування, телефонних розмов, телеграфної та іншої кореспонденції, право на недоторканність житла, право на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування, право на свободу літературної, художньої, наукової і технічної творчості. Цим Кодексом та іншим законом можуть бути передбачені й інші особисті немайнові права фізичної особи. Перелік особистих немайнових прав, які встановлені Конституцією України, цим Кодексом та іншим законом, не є вичерпним. До позову не долучено жодного доказу завдання шкоди особистим немайновим правам позивача чи майну фізичної чи юридичної особи. Відповідно до п. 2 ст. 1 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові зокрема внаслідок: незаконного застосування адміністративного арешту чи виправних робіт, незаконної конфіскації майна, незаконного накладення штрафу. Статтею 3 Закону визначено, що у випадках вказаних в ст. 1 Закону громадянинові відшкодовуються (повертаються): 1) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій; 2) майно (в тому числі гроші, грошові вклади і відсотки по них, цінні папери та відсотки по них, частка у статутному фонді господарського товариства, учасником якого був громадянин, та прибуток, який він не отримав відповідно до цієї частки, інші цінності), конфісковане або звернене в доход держави судом, вилучене органами дізнання чи досудового слідства, органами, які здійснюють оперативно-розшукову діяльність, а також майно, на яке накладено арешт; 3) штрафи, стягнуті на виконання вироку суду, судові витрати та інші витрати, сплачені громадянином; 4) суми, сплачені громадянином у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги; 5) моральна шкода. Серед вказаного переліку відшкодування, який є вичерпним, не зазначено штрафи, накладені посадовими особами відповідних органів. Витрати, пов`язані із добровільними, помилково сплаченими штрафами (оплата штрафів) не є тотожними реальним збиткам (грошовій вартості втраченого майна та додаткових витрат на його відновлення) оскільки такі витрати за правовою природою не є заходом цивільно-правової відповідальності, а їх наявність та розмір не перебувають у безпосередньому причинному зв`язку з поведінкою відповідача, протиправність дій, рішень чи бездіяльність працівників, якого у даній справі не доведена, та не набувають відповідних ознак унаслідок нереалізації права на їх відшкодування у передбаченому законом порядку, тому відсутні підстави для відшкодування матеріальної шкоди. Суд вважає необхідним також зазначити, що позивачем добровільно було сплачено кошти, вказана постанова про накладення адміністративного стягнення у вигляді штрафу по справі про адміністративне правопорушення на примусовому виконанні у ВДВС за місцем проживання позивача не перебувала. Суд звертає увагу позивача на те, що вона не позбавлена права звернутись до ГУК в м. Києві із заявою про повернення їй сплачених сум штрафів. Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що позивач в позасудовому порядку не зверталась до отримувача коштів про їх повернення з огляду на скасування постанови, на підставі якої ці кошти були сплачені, позивач помилково вважає, що сплачений нею штраф є завданою їй матеріальною шкодою, в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в частині відшкодування матеріальної шкоди в сумі 255,00 грн. та в сумі 45,50 грн. слід відмовити. В частині позовних вимог про стягнення судового збору в сумі 908,00 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн., які були понесені позивачем при розгляді адміністративного позову суд зазначає наступне. Відповідно до ч.ч. 1, 3 ст. 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Отже, витрати понесені на правову допомогу адвоката, відносяться до судових витрат, і не можуть розцінюватись в сенсі завданої матеріальної шкоди. Відповідно до норм ст. 134 КАС України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката. Згідно норм ч. 1, ч. 7 ст. 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду. За нормами ч.ч. 1, 3 ст. 143 КАС України, суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі. Якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог. Враховуючи зміст вищевказаних норм законодавства, вимоги щодо стягнення витрат пов`язаних з розглядом іншої справи, вирішуються в межах розгляду справи, де такі витрати були понесені, і не можуть бути предметом розгляду окремого позову про відшкодування матеріальної шкоди. Враховуючи викладене, позовні вимоги про стягнення судового збору в сумі 908,00 грн. та витрат на правову допомогу в сумі 5000,00 грн., які були понесені позивачем при розгляді адміністратвиного позову у справі № 761/5143/21, задоволенню також не підлягають. В частині позовних вимог про відшкодування моральної шкоди шляхом списання у безпірному порядку з єдиного казначейського рахунку, та відшкодування позивачу матеріальної та моральної шкоди ТОВ «Паркінг Україна», суд зазначає наступне. Відповідно до ст. 56 Конституції України, кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Однак ця норма встановлює лише загальні правові засади відшкодування зазначеної шкоди. Згідно із ч. 1 ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Відповідно до ч. 2 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (ч. 3 ст. 23 ЦК України). Згідно положень ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Частиною 2 статті 1167 ЦК України, встановлено, що моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт. Відповідно до положень зазначеної статті, компенсація моральної шкоди здійснюється за наявності всіх загальних умов відповідальності за завдання шкоди, а саме: протиправної поведінки, моральної шкоди, причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою моральною шкодою та вини заподіювана. Згідно із п. 3 Постанови Пленуму Верховного суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явиш заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльність інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку із ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку із незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми та при настанні інших негативних наслідків. Як передбачено ч. 1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Частиною 2 статті 1166 ЦК України закріплено, що особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Що стосується постанови у справі про адміністративне правопорушення, то статтею 56 Конституції України та ст. 1174 ЦК України закріплено принцип відповідальності держави або місцевого самоврядування за шкоду, завдану юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, яка відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Таким чином, умовою застосуванням судом цивільно-правової відповідальності за вказаною правовою нормою, яка поширюється на не договірні зобов`язання, що виникають із правопорушень (деліктні) правовідносини, є встановлення факту неправомірності рішення, дії чи бездіяльності службової або посадової особи зазначених органів. Сам факт закриття провадження в справі про адміністративне правопорушення не є безумовною підставою для відшкодування моральної та матеріальної шкоди та не вказує жодним чином на неправомірність дій посадових чи службових осіб органів державної влади. Виходячи із положень ст.ст. 15, 16 ЦПК України та ст. 17 КАС України, вирішення питання щодо правомірності рішень, дій чи бездіяльності службових або посадових осіб органів державної влади віднесено до компетенції адміністративних судів, а тому суд в порядку цивільного судочинства не може визнати правомірними чи неправомірними дії або бездіяльність службових або посадових осіб органів державної влади, як суб`єктів владних повноважень, так як визнання неправомірності дій не віднесено до компетенції цивільних судів. Оскільки рішення, дії чи бездіяльність посадових осіб вважаються правомірними, поки не встановлено протилежного, а такий факт може бути встановлено лише в порядку адміністративного судочинства, суд загальної юрисдикції не може робити висновків щодо неправомірності чи протиправності дій або бездіяльності органів державної влади стосовно складання постанови про адміністративне правопорушення. Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України. До адміністративних судів можуть бути оскаржені будь-які рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності Конституцією чи законами України встановлено інший порядок судового провадження. Відповідно до п. 5 статті 213 КУпАП справи про адміністративні правопорушення розглядаються органами Національної поліції, органами державних інспекцій та іншими органами (посадовими особами), уповноваженими на те цим Кодексом. Виходячи з аналізу вказаного законодавства, позовні вимоги щодо відшкодування моральної шкоди задоволенню не підлягають, оскільки їх обґрунтованість в судовому засіданні не доведена. Позивач не перебувала під судом і слідством, її права не були порушені чи обмежені, вона самостійно, реалізуючи своє право на оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, звернулась до суду з позовом про скасування постанови про притягнення її до адміністративної відповідальності. Жодних доказів на підтвердження заподіяння саме діями відповідачів позивачу моральної шкоди, протиправності таких діянь відповідачів та наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів позивачем суду не надано. Відповідно до правової позиції, висловленої в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, статті 1173 та 1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох обов`язкових умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Наявність цих умов в межах розгляду цивільної справи має довести позивач, який звернувся з позовом про стягнення шкоди на підставі ст. 1173,1174 ЦК України. Проте ці норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, суду не надано. Водночас, реалізація позивачем свого процесуального права на оскарження рішень, дій та бездіяльності інспекцій з паркування не є підставою для відшкодування моральної шкоди, оскільки не є порушенням прав позивача. Крім того, не доведено в ході розгляду справи наявність підстав для стягнення із відповідача ТОВ «Паркінг Україна» відшкодування матеріальної шкоди в подвійному розмірі в сумі 2794,00 грн. за наведених позивачем підстав, та доводи в позову в цій частині не ґрунтуються на вимогах закону. Суд відмічає, що інші наведені позивачем доводи в обґрунтування своїх позовних вимог не спростовують наведених висновків суду. Як зазначає Європейський суд з прав людини в своїй усталеній практиці, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що в ході розгляду справи не знайшли свого об`єктивного підтвердження обґрунтування позовних вимог в частині наявності в діях відповідачів Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністартції), Державної казначейської служби України, Товариства з обмеженою відповідальністю «Паркінг Україна» протиправних діянь, внаслідок яких позивачу було завдано матеріальну та моральну шкоду, позивачем не доведено наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправними діями відповідачів, а відтак відсутні законні підстави для стягнення на користь позивача шляхом списання з безспірному порядку з єдиного казначейського рахунку Державного бюджету України на користь позивача на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100000,00 грн., а також стягнення із відповідача ТОВ «Паркінг Україна» на користь позивача на відшкодування матеріальної шкоди суму в розмірі 2794,00 грн., та на відшкодування моральної шкоди суму в розмірі 100000,00 грн., в зв`язку з чим в задоволенні позовних вимог в цій частині слід також відмовити. На підставі викладеного, та

Outcome: dismissed