Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з даним позовом, в якому зменшивши свої позовні вимоги, просить визнати за ним право приватної власності на 1/2 частку житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд, що розташовані за адресою: [ADDRESS] та на 1/2 частку земельної ділянки площею 0,2500 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Свої вимоги мотивує тим, що 01.09.1996 році вони з відповідачкою уклали шлюб, який згодом було розірвано рішенням Бершадського районного суду від 26.06.2019 року у цивільній справі № 126/644/19. Під час шлюбу ними було нажито нерухоме майно, яке зареєстровано на відповідачку. Нерухоме майно складається із житлового будинку загальною площею-132,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] . Також біля будинку за цією ж адресою знаходяться земельні ділянки, а саме: присадибна земельна ділянка (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) розміром 0,2500 га та земельна ділянка розміром 0,0980 га для ведення селянського господарства. На вказане нерухоме майно є правовстановлюючі документи, із яких видно, що власником нерухомого майна є відповідачка. Вище перераховане спірне нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, яке ділиться між ними порівно в натурі, проте в позасудовому порядку вони не змогли дійти згоди щодо порядку поділу майна та між ними не досягнуто згоди з даного питання. Вважає, що є можливість виділити в натурі кожному із них по 1/2 частки спірного нерухомого майна. Іншим спільно нажитим рухомим майном, що знаходиться в житловому будинку у них в користуванні вони розділяться добровільно. Позивач в судове засідання не з`явився, письмово просив справу розглянути у його відсутність, позовні вимоги задовольнити повністю. Відповідачка [PERSON] , в судове засідання не явилася. До початку розгляду справи по суті, представником відповідача - адвокатом Зубань О.О. надано письмові заяви про незгоду з висновком експерта та частковим визнанням позовних вимог, а саме не заперечує щодо визнання за позивачем 1/2 частину житлового будинку з відповідною часткою господарських будівель та споруд. Враховуючи те, що відповідно до ч. 1 ст. 223 ЦПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею, суд не вбачає підстав для відкладення розгляду справи та проводить його в даному судовому засіданні на підставі доказів наявних у справі. Оскільки розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків встановлених цим кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 2 ст. 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Суд, дослідивши та оцінивши письмові докази по справі, приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Судом встановлено, що 01.09.1996 році сторони уклали шлюб, який було розірвано рішенням Бершадського районного суду від 26.06.2019 року у цивільній справі № 126/644/19, що підтверджується копією рішення. Під час шлюбу сторонами було нажито нерухоме майно, яке складається із житлового будинку загальною площею - 132,7 кв.м. з господарськими будівлями та спорудами, що розташовані в [ADDRESS] . Також біля будинку за цією ж адресою знаходяться земельні ділянки, а саме: присадибна земельна ділянка (для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд) розміром 0,2500 га та земельна ділянка розміром 0,0980 га для ведення селянського господарства. Згідно правовстановлюючих документів, власником спірного нерухомого майна є відповідачка. Дане підтверджується копіями державних актів на земельні ділянки Серія ЯК № 827018 та Серія ЯК № 827017, технічним паспортом на житловий будинок, свідоцтвом про право власності від 19.04.2013 року на житловий будинок, витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 19.04.2019 року за № 2951515 від 25.04.2013 року та 19.04.2013 року за № 2951641 від 25.04.2013 року, довідкою виданою Баланівською сільською радою Бершадського району Вінницької області за № 148 від 18.05.2020 року, відповідно якої сторони в 2009 році є забудовниками житлового будинку в [ADDRESS] . Ухвалою суду від 26.08.2021 року за клопотанням позивача призначено у справі судову будівельно-технічну експертизу. 09.09.2021 року до суду надійшов висновок експерта відповідно якого визначено дійсну ринкову вартість житлового будинку, господарських будівель і споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , що складає 546812 грн.; присадибної земельної ділянки площею 0,2500 га призначеної для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, що складає 15000 грн. та земельної ділянки площею 0,0980 га призначеної для ведення особистого селянського господарства, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Встановленим судом фактичним обставинам у справі відповідають правовідносини, врегульовані нормами Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України зокрема, в частині щодо права спільної сумісної власності подружжя, здійснення останнім цього права, способів та порядку поділу майна, що є спільною сумісною власністю подружжя. Частиною 2 статті 60 Сімейного кодексу України передбачено, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело та час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належні подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Згідно ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Тлумачення ст. 61 СК свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені із цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті. Аналогічне положення закріплене у ст. 325 ЦК України. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК при виборі й застосуванні норми права до спірних правовідносин суд ураховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах ВС. У правовому висновку, викладеному в постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 зазначено, що «у ст. 60 СК закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і ст. 368 ЦК. У ч.1 ст.70 СК встановлено, що в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована, й один з подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Такі правові позиції викладені також у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 квітня 2019 року у справі № 339/116/16-ц, провадження № 61-15462св18. Судом встановлено та сторонами не заперечувались обставини відносно того, що вони, перебуваючи в зареєстрованому шлюбі, придбали для потреб та в інтересах сім`ї вищевказане нерухоме майно, а тому дана нерухомість є об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Відповідно до ст. 372 ЦК України в разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Відповідно до ч. 1 ст. 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Згідно з ст. 70 СК України в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини (дітей), приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї. За рішенням суду частка майна дружини, чоловіка може бути збільшена, якщо з нею, ним проживають діти, а також непрацездатні повнолітні син, дочка, за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування. Відповідачка не оспорює, що спірний житловий будинок є об`єктом спільної сумісної власності та не заперечує, щодо визнання за [PERSON] права приватної власності на 1/2 частки будинку, доказів про наявність підстав для відступлення від засад рівності часток подружжя стороною відповідача не надано, тому суд дійшов висновку про їх поділ між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, по 1/2 частині кожному. Вирішуючи питання, щодо визнання права приватної власності на земельну ділянку, призначеної для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, розташованих за адресою: [ADDRESS] , як об`єктів спільної сумісної власності, суд зазначає наступне. Як відображено вище, спірна земельна ділянка площею 0,2500 га була виділена саме під будівництво будинку, який є об`єктом спільної сумісної власності сторін, а тому перебування цієї ділянки у власності відповідача не перешкоджає їх поділу. Статтею 89 ЗК України передбачено, що земельна ділянка може належати на праві спільної сумісної власності лише громадянам, якщо інше не встановлено законом. У спільній сумісній власності перебувають земельні ділянки: а) подружжя; б) членів фермерського господарства, якщо інше не передбачено угодою між ними; в) співвласників жилого будинку; г) співвласників багатоквартирного будинку. Володіння, користування та розпорядження земельною ділянкою спільної сумісної власності здійснюються за договором або законом. Співвласники земельної ділянки, що перебуває у спільній сумісній власності, мають право на її поділ або на виділення з неї окремої частки, крім випадків, установлених законом. Поділ земельної ділянки, яка є у спільній сумісній власності, з виділенням частки співвласника, може бути здійснено за умови попереднього визначення розміру земельних часток, які є рівними, якщо інше не передбачено законом або не встановлено судом. Як визначено ст. 57 СК України, особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду»; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Викладене свідчить про те, що земельна ділянка одержана [PERSON] у період шлюбу є її власністю. Разом з тим, відповідно до ч.1 ст. 377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій він розміщений, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Такі самі норми містяться і у ст. 120 ЗК України, якою передбачено, що до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщену на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У п. 18-2 Постанови Пленуму Верховного суду України № 7 від 16.04.2004 року «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» роз`яснено, що відповідно до положень статей 81, 116 ЗК (2768-14) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК, 377 ЦК. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення порядку набуття прав на землю" № 1702-VI від 05.11.2009, були внесені зміни, зокрема до ст. 120 ЗК України, частина перша якої передбачає, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користування іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. Частиною 4 цієї ж статті передбачено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами, право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Вказані норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкту нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість. Верховний Суд України 16 грудня 2015 року при розгляді справи № 6-2710цс15, предметом якої був спір про поділ майна подружжя, зробив правовий висновок, відповідно до якого земельна ділянка, приватизована одним із подружжя у період шлюбу для будівництва та обслуговування жилого будинку й господарських будівель, є його власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя. Разом з тим, у разі будівництва подружжям на такій земельній ділянці житлового будинку, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, відповідне право в обох з подружжя виникає і на земельну ділянку, відведену для будівництва будинку. За змістом ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Отже, враховуючи, що на спірна земельна ділянка, яка не є спільною сумісною власністю подружжя, на якій було збудовано житловий будинок, право спільної сумісної власності на який виникає в обох з подружжя, суд вважає, що і на земельну ділянку виникає право власності відповідно. Відповідно до ст. 319 ЦК України власник володіє, користується і розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Таким чином, суд вважає за необхідне захистити порушене право позивача шляхом визнання за ним права власності на 1/2 частину спірної земельної ділянки. Статтею 5 ЦПК України передбачено, що здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Аналізуючи наведені вище норми сімейного законодавства України, суд приходить до висновку, що майно, яке набуте подружжям [PERSON] під час перебування у шлюбі є об`єктом права спільної сумісної власності цього подружжя, частка кожного з подружжя у такому майні є рівною, оскільки жодна зі сторін не вказувала про існування певної домовленості щодо визначення часток кожного з них, щодо збільшення частки у спільному майні, а тому позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню в повному обсязі. На підставі викладеного,

Outcome: approved