Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом, вимоги якого було уточнено під час розгляду справи, до відповідача [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житловим приміщенням. Свої вимоги позивач мотивує тим, що він є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.12.2018 року. Попередніми власниками квартири були [PERSON] та її повнолітня донька [PERSON] . [PERSON] є чоловіком [PERSON] і не є співвласником спірної квартири. На час набуття ним (позивачем) права власності на квартиру, в ній залишались зареєстрованими вищевказані особи. Як зазначає позивач, відповідно до п.13 договору купівлі-продажу квартири, [PERSON] та [PERSON] зобов`язались звільнити відчужену ними квартиру протягом одного місяця з моменту підписання договору, тобто між ним та колишніми власниками квартири питання її звільнення та зняття з реєстрації вирішено в позасудовому порядку. Однак, відповідач [PERSON] в квартирі не проживає, його фактичне місце перебування невідоме, тому вирішення в позасудовому порядку питання про зняття його з реєстрації без його особистої участі є неможливим. Будь-яких договірних відносин між ним та [PERSON] , [PERSON] , чиє право власності на квартиру припинилось, а також [PERSON] , які б давали підстави для обмеження його (позивача) прав та обов`язків нового власника квартири немає. Наявність реєстрації відповідача у квартирі порушує його права та інтереси, зокрема, в особистому користуванні квартирою, в зобов`язанні її утримання та оплаті житлово-комунальних послуг з урахуванням його особистого користування квартирою, можливого оформлення субсидії тощо. Посилаючись на викладені обставини, з урахуванням заяви про уточнення позовних вимог, позивач просить усунути йому перешкоди в користуванні власністю - квартирою [ADDRESS] шляхом визнання відповідача, таким, що втратив право користування спірною квартирою. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 22.12.2018 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 23.01.2019 року відкрито провадження у справі в загальному позовному провадженні та призначено підготовче судове засідання. 06.05.2019 року до суду надійшов відзив відповідача на позовну заяву. У даному відзиві відповідач заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що він проживав та є зареєстрованим з 09.02.1995 року у спірній квартирі разом з дружиною [PERSON] та донькою [PERSON] . Протягом усього періоду проживання ним здійснювалось витрачання зароблених ним коштів в інтересах сім`ї, на утримання дружини та дочки, в тому числі оплачувались всі комунальні послуги, а також його коштом та силами робились поточні ремонти. Жодних претензій щодо неналежного здійснення ним цих витрат до нього не було. Як зазначає відповідач, він розраховував на безстрокове користування спірною квартирою, проте 12.12.2018 року [PERSON] та [PERSON] відчужили дану квартиру позивачу, який одночасно набув права та обов`язки наймодавця по відношенню до нього (відповідача). Відповідач вважає, що під час придбання квартири позивач усвідомлював, що у квартирі на таких підставах мешкає він (відповідач), проте завбачливо не зважив на ризики придбання такого майна. Будь-яких зобов`язань щодо звільнення квартири безпосередньо стосовно нього з договору купівлі-продажу квартири не випливає. Відповідач стверджує, що він є добросовісним наймачем, ніс втрати на ремонт і утримання спірної квартири, а тому користувався нею на законних підставах до моменту, поки йому не було вчинено перешкод у користуванні, а саме 28.12.2018 року внаслідок зміни замків, у наданні ключів від яких йому було відмовлено. У даний час він не може звільнити займану квартиру, так як іншого житла не має. Позивач забезпечений житлом, а тому його вимога про зняття з реєстраційного обліку не пов`язана з необхідністю використання житла для його особистого проживання чи проживання членів його сім`ї. Крім того, позивачем не обґрунтовано вимог щодо його виселення, яке, як і зняття з реєстраційного обліку, буде суперечити ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки він стане безпритульним. Також, позивачем невірно наведено обґрунтування, а також не надано доказів того, що він (відповідач) у квартирі не проживає та втратив право користування спірною квартирою. Саме внаслідок неправомірних дій позивача він вимушений був тимчасово мешкати у сусіда і дотепер винаймати житло у хостелі, весь цей час його речі знаходяться у спірній квартирі. З приводу вказаних перешкод в період з 28.12.2018 року і до квітня 2019 року він неодноразово викликав поліцію. Відповідач зауважив на те, що відсутні докази про те, що на дату підписання позовної заяви 21.12.2018 року [PERSON] та [PERSON] є такими, що зняті з реєстраційного обліку у спірній квартирі та зареєстровані за іншим постійним місцем проживання, а також немає доказів, що [PERSON] звільнила квартиру. Відповідач вважає укладений 12.12.2018 року договір удаваним, оскільки відсутні докази сплати податку на доходи фізичних осіб, відсутні докази проведення розрахунків у безготівковій формі, передання грошей, а [PERSON] постійно фактично проживає у квартирі, тобто фактично між нею та позивачем виникли правовідносини з найму житла. Посилаючись на викладене, а також на відсутність будь-яких підстав та доказів щодо визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, відповідач просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Також, 06.05.2019 року до суду надійшов зустрічний позов відповідача [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , мотивований вищенаведеними підставами та обставинами, в якому відповідач просить визнати договір купівлі-продажу квартири від 12.12.2018 року удаваним, укладеним з метою приховування договору найму квартири між [PERSON] , як наймодавцем, та [PERSON] , [PERSON] , як наймачами, а також застосувати наслідки удаваного правочину та зобов`язати [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] припинити йому перешкоди у користуванні квартирою, для чого невідкладно передати йому ключі від квартири, а також стягнути з них витрати по сплаті судового збору в розмірі 1536,80 грн. в рівних частинах. 13.05.2019 року до суду надійшла відповідь представника позивача [PERSON] на відзив відповідача. У даній відповіді представник позивача зазначає, що вимоги позивача ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, є вірно застосованими, а тому вважає твердження відповідача необґрунтованими і просить суд їх відхилити. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 15.05.2019 року замінено третю особу з Деснянського РВ ГУ ДМСУ в м.Києві на Деснянську районну в м.Києві державну адміністрацію. 17.05.2019 року до суду надійшла уточнена позовна заява з урахуванням заміни третьої особи по справі. 20.05.2019 року до суду надійшла уточнена зустрічна позовна заява з урахуванням зміни третьої особи по справі. 14.06.2019 року до суду надійшли письмові заперечення, в яких він просить відхилити наведені позивачем у відповіді на відзив пояснення, аргументи та міркування, наполягаючи на тому, що він є членом сім`ї [PERSON] , [PERSON] , а також не спростовано твердження щодо удаваності правочину. Крім того, відповідач вважає, що його дочка [PERSON] , яка продовжує проживати у квартирі та зареєстрована у ній, зобов`язана надати йому утримання та допомогу, яка має полягати у забезпечені йому можливості в подальшому проживати у квартирі, оскільки вона обізнана, що він не має іншого житла та перебуває у вкрай скрутному матеріальному становищі. З урахуванням наведеного, а також підстав та обставин, викладених у відзиві та зустрічному позові, відповідач просив відмовити в задоволенні первісного позову в повному обсязі. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.06.2019 року витребувано від приватного нотаріуса КМНО Коновалової В.М. доказ, що стосується обставини укладення договору купівлі-продажу квартири від 12.12.2018 року, номер у реєстрі 2041, а саме, належним чином завірену копію свідоцтва про право власності на житло від 12.01.2007 року по квартирі за адресою: [ADDRESS] . 17.09.2019 року до суду надійшов відзив представника позивача [PERSON] на зустрічну позовну заяву. У даному відзиві представник позивача не визнає заявлені [PERSON] вимоги, вказуючи на те, що за оскаржуваним договором купівлі-продажу квартира передана позивачу у власність, а відповідачем у зустрічному позові не зазначені належні та допустимі докази на підтвердження того, що між сторонами правочину виникли інші правовідносини, ніж передбачені договором купівлі-продажу квартири, та що воля сторін була спрямована на встановлення інших цивільно-правових відносин ніж ті, які передбачені укладеним між ними договором купівлі-продажу. Як зауважив представник позивача, свої зустрічні вимоги [PERSON] обґрунтовує тільки тим, що продавці продовжують проживати у проданій ними квартири та не знялись з реєстраційного обліку. Проте, ці обґрунтування не є неналежними доказами і не спростовуються тієї обставини, що позивач саме купив цю квартиру. Так, між позивачем та продавцями була досягнута домовленість про звільнення ними квартири та зняття з реєстрації в позасудовому порядку протягом одного місяця з моменту підписання договору. Однак, в подальшому в зв`язку із судовим спором між ним та [PERSON] позивач відтермінував продавцям квартири цей строк після випадку, коли відповідач ще до подання зустрічного позову зламав замок вхідних дверей і самовільно проник до квартири. Саме з цієї причини колишні власники квартири зі згоди позивача продовжують проживати у квартирі, але не на умовах найму. Щодо проведення оплати за квартиру, то представник позивача зазначив, що вона була проведена позивачем готівкою, що було його правом, а не обов`язком. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 25.09.2019 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. 08.10.2019 року до суду надійшла відповідь відповідача [PERSON] на відзив на зустрічну позовну заяву. У даній відповіді відповідач вважає, що відзив не спростовує того, що поведінка відповідачів [PERSON] та [PERSON] свідчить про укладення ними удаваного правочину, оскільки вони продовжують мати зареєстроване місце проживання у спірній квартирі і фактично між позивачем та ними виникли правовідносини найму цього житла. Відповідач заперечує проти тверджень, що нібито він зламав замок вхідних дверей та проник до квартири, оскільки це не підтверджено належними доказами, натомість, йому досі чиняться перешкоди у користуванні квартирою. 04.11.2019 року до суду надійшли заперечення представника позивача [PERSON] на відповідь на відзив на зустрічну позовну заяву. У даних запереченнях представник позивача зауважує на те, що з припиненням права власності на цю квартиру [PERSON] та [PERSON] право на її користування [PERSON] також припинилось (втратилось). Крім того, сторони за договором купівлі-продажу цей договір не оскаржують і визнають чинним, а також визнають, що [PERSON] та [PERSON] передали належну їм квартиру позивачу, а позивач прийняв цю квартиру і сплатив за неї оговорену грошову суму. Відповідач не був стороною договору, а тому всі його пояснення та міркування щодо визнання договору купівлі-продажу квартири удаваним правочином, укладеним з метою приховання договору найму, носять характер припущення та не відповідає фактичним обставинам. Представник позивача також зазначив про відсутність підстав для оподаткування доходу від продажу квартири та зазначив про наявність підстав для припинення особистого сервітуту відповідача. Щодо посилань відповідача на положення ч.1 ст.202 СК України щодо обов`язку повнолітніх дітей утримувати батьків, то представник позивача зауважив, що відповідач має право на таке звернення до суду, але це інші правовідносини, які жодним чином не впливають і не можуть впливати на вирішення спору сторін. Посилаючись на викладене та вважаючи, що позовні вимоги позивача ґрунтуються на чинному законодавстві України, представник позивача підтримує вимоги первісного позову та просить їх задовольнити, а зустрічну позовну заяву - відхилити. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 14.07.2020 року зупинено провадження у справі до набрання законної сили рішення суду у справі №754/17071/19 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] , Деснянської районної в м.Києві державної адміністрації, третя особа: [PERSON] , про визнання незаконним та скасування розпорядження органу приватизації, визнання недійсним та скасування свідоцтва про право власності на житло. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 26.10.2021 року поновлено провадження у справі та призначено судовий розгляд. 26.05.2022 року до суду надійшла заява представника позивача [PERSON] щодо уточнення позовних вимог. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] уточнені позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення, проти зустрічного позову заперечував, вважаючи його необґрунтованим та безпідставним. Відповідач [PERSON] та його представник [PERSON] зустрічний позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити, вимоги первісного позову не визнали та просили відмовити в їх задоволенні. Відповідач за зустрічним позовом [PERSON] в судовому засіданні вимоги первісного позову підтримала, в задоволенні зустрічного позову просила відмовити. Представник третьої особи Жуковська Я.В. в судове засідання не з`явилась, надавши суду заяви, в яких просить розглядати справу в її відсутність та прийняти рішення відповідно до чинного законодавства України. Враховуючи обставини справи, суд вважає можливим провести судовий розгляд у відсутність представника третьої особи. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, дослідивши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, суд дійшов висновку, що первісний позов підлягає задоволенню, в той час, як відсутні підстави для задоволення зустрічного позову, виходячи з наступного. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, відповідно до договору купівлі-продажу квартири від 12.12.2018 року [PERSON] , [PERSON] продали, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Відповідно до п.13 договору купівлі-продажу квартири від 12.12.2018 року, сторони домовились, що продавці зобов`язуються звільнити квартиру протягом одного місця з моменту підписання договору. В судовому засіданні також встановлено, і даний факт визнано сторонами, що на момент продажу квартири у ній були зареєстровані [PERSON] , [PERSON] та відповідач [PERSON] , який є колишнім чоловіком [PERSON] та батьком [PERSON] . Факт реєстрації [PERSON] у спірній квартирі з 09.02.1995 року також підтверджується довідкою про реєстрацію місця проживання особи від 21.12.2018 року. З матеріалів справи також вбачається, що відповідач за зустрічним позовом [PERSON] померла [INFO] . Позивач звернувся до суду з даним позовом в грудні 2018 року, мотивуючи свої вимоги тим, що реєстрація відповідача, який втратив право користування спірним житлом, порушує його права, як власника квартири. Сторона відповідача проти вказаних доводів заперечувала, вважаючи вищевказаний договір удаваним, що приховує договір найму житла, а також просила про усунення відповідачу перешкод у користуванні квартирою. Суд вважає, що доводи позивача знайшли своє підтвердження під час судового розгляду та відхиляє твердження відповідача, з огляду на таке. Відповідно до ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Частина 1 ст.16 ЦК України визначає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно ст.319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Відповідно ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Частиною першою статті 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Аналогічну норму містить також стаття 405 ЦК України. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України, до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. За змістом зазначених норм, правом користування житлом, який знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Разом з цим, згідно з положеннями статті 391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь яких усунень свого порушеного права від будь яких осіб будь яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16). Відтак, за порівняльним аналізом статей 383, 391, 405 ЦК України та статей 150, 156 у поєднанні зі статтею 64 ЖК України слід дійти до висновку що положення статей 383, 391 ЦК України передбачають право вимоги власника про захист порушеного права власності на житлове приміщення, будинок, квартиру тощо, від будь-яких осіб, у тому числі осіб, які не є і не були членами його сім`ї, а положення статей 405 ЦК України, статей 150, 156 ЖК України регулюють взаємовідносини власника жилого приміщення та членів та членів його сім`ї, у тому числі у випадку втрати права власності власником, припинення з ним сімейних відносин або відсутності члена сім`ї власника без поважних причин понад один рік. (Правова позиція Верховного Суду України, висловлена у Постанові від 16 листопада 2016 року, Справа № 6-709цс16) Відповідно до положень ч. 1, 5 статті 403, ч. 2 ст. 406 ЦК України, сервітут визначає обсяг прав щодо користування особою чужим майном. Сервітут не позбавляє власника майна щодо якого він встановлений, права володіння, користування та розпорядження цим майном. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Крім того, Верховний Суд України у Постанові від 15 травня 2017 року, Справа № 734/387/15-ц, зауважив, що «право користування житловим приміщенням може виникати та існувати лише в членів сім`ї власника будинку»; «право відповідачки на користування чужим майном (спірним житловим будинком) підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень ч. 2 ст. 406 Цивільного кодексу України». Крім того, згідно Постанови Верховного Суду від 25 липня 2018 року по Справі № 638/13030/13-ц, колегією суддів зроблено наступні висновки: «У справі, яка є предметом перегляду, врахувавши, що припинення права користування житлом у колишнього власника, тягне за собою втрату його членами сім`ї права користування житлом, місцевий суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав для виселення відповідачів. Право користування житлом для членів сім`ї власника може виникати та існувати лише за умови, якщо особа, членами сім`ї якої вони є, сама володіє правом власності на житло.». Також, припинення права користування житловим приміщенням колишнього члена сім`ї власника житлового будинку може бути підтверджено у судовому порядку, якщо це право пов`язане із захистом права власності відповідно до статті 391 ЦК України, за змістом якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Саме до такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у справі №447/455/17 від 13 жовтня 2020 року. Як вбачається з матеріалів справи, предмет первісного позову становлять вимоги позивача про усунення перешкод шляхом визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, з посиланням на те, що відповідач є сторонньою для позивача особою, як попередній мешканець квартири та член сім`ї попередніх власників квартири втратив право користування цим житлом, однак, його реєстрація порушує право позивача, як власника спірного нерухомого майна, на реалізацію нею права користування належним на праві власності майном. З урахуванням вищенаведеного правового обґрунтування суд дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення вимоги позивача щодо визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, оскільки судом встановлено, що відповідач не є членом сім`ї нинішнього власника квартири і в зв`язку зі зміною власника нерухомого майна втратив право користування житловим приміщенням. Реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує право власності позивача, який має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном та вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб, будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення в повному обсязі. Що стосується вимог зустрічного позову, то суд зазначає наступне. Відповідно до статей 16, 203, 215 ЦК України, для визнання судом оспорюваного правочину недійсним необхідним є: пред`явлення позову однією із сторін правочину або іншою заінтересованою особою; наявність підстав для оспорення правочину; встановлення, чи порушується (не визнається або оспорюється) суб`єктивне цивільне право або інтерес особи, яка звернулася до суду. Таке розуміння визнання правочину недійсним, як способу захисту, є усталеним у судовій практиці. У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Відповідно до статті 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 23 січня 2019 року у справі № 355/385/17 (провадження № 61-30435сво18) зазначено, що «з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності». У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2020 року в справі № 761/26815/17 (провадження № 61-16353сво18) зроблено висновок, що «недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу як приватно-правова категорія, покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність правочину, договору, акту органу юридичної особи чи документу не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим». У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 2-383/2010 (провадження № 14-308цс18) зазначено, що стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі не спростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню. Удаваним є правочин, який вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Якщо буде встановлено, що правочин був вчинений сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили, відносини сторін регулюються правилами щодо правочину, який сторони насправді вчинили (частини перша, друга статті 235 ЦК України). Тлумачення статті 235 ЦК України свідчить, що удаваним є правочин, що вчинено сторонами для приховання іншого правочину, який вони насправді вчинили. Тобто сторони з учиненням удаваного правочину навмисно виражають не ту внутрішню волю, що насправді має місце. Відтак, сторони вчиняють два правочини: один удаваний, що покликаний «маскувати» волю осіб; другий - прихований, від якого вони очікують правових наслідків. У постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-1026цс16 зроблено висновок, що за удаваним правочином сторони умисно оформляють один правочин, але між ними насправді встановлюються інші правовідносини. На відміну від фіктивного правочину, за удаваним правочином права та обов`язки сторін виникають, але не ті, що випливають зі змісту правочину. Установивши під час розгляду справи, що правочин вчинено для приховання іншого правочину, суд на підставі статті 235 ЦК України має визнати, що сторони вчинили саме цей правочин, та вирішити спір із застосуванням норм, що регулюють цей правочин. Якщо правочин, який насправді вчинено, суперечить закону, суд ухвалює рішення про встановлення його нікчемним або про визнання його недійсним. Відповідно до вимог статті 60 ЦПК України позивач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: 1) факт укладення правочину, що, на його думку, є удаваним; 2) спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж тих, що передбачені насправді вчиненим правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети, ніж намір приховати насправді вчинений правочин; 3) настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж тих, що передбачені удаваним правочином. Згідно ст. 655 ЦК України, за договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. За своєю суттю договір купівлі-продажу передбачає для однієї сторони право отримання предмета купівлі-продажу у власність та зобов`язання сплатити його покупну ціну, а для другої сторони право на отримання ціни та обов`язок передати предмет договору наступному власнику. Крім того, покупець може домовитись з іншою особою про придбання власності за її рахунок з наступним відшкодуванням цій особі витрат. Отже, за звичаями ділового обороту презюмується, що предмет договору належить продавцю та переходить у власність покупця, якщо інше не передбачено домовленістю сторін, та покупець має сплатити ціну за власний рахунок, якщо інше не передбачено домовленістю сторін договору або покупцем та іншою особою. Відповідно до частини четвертої статті 334 ЦК, права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Згідно з пунктом 6 статті 3 ЦК України, загальними засадами цивільного законодавства є, зокрема, справедливість, добросовісність та розумність. Тлумачення як статті 3 ЦК України загалом, так і пункту 6 статті 3 ЦК України, свідчить, що загальні засади (принципи) цивільного права мають фундаментальний характер й інші джерела правового регулювання, в першу чергу, акти цивільного законодавства, мають відповідати змісту загальних засад. Це, зокрема, проявляється в тому, що загальні засади (принципи) є по своїй суті нормами прямої дії. Встановлено, що за договором купівлі-продажу квартири від 12.12.2018 року, посвідченого приватним нотаріусом Коноваловою В.М., зареєстрованому в реєстрі за № 2041, [PERSON] , [PERSON] , з однієї сторони (продавці) та [PERSON] , з другої сторони (покупець), маючи вільне волевиявлення, яке відповідає їх внутрішній волі, діючи цілеспрямовано, свідомо і добровільно, розумно та на власний розсуд, без будь-якого примусу, як фізичного так і психічного, не порушуючи прав третіх осіб, бажаючи реального настання правових наслідків, перебуваючи про здоровому розумі та ясній пам`яті, усвідомлюючи значення своїх дій та керуючи ними, не помиляючись щодо обставин, викладених у цьому правочині, за відсутності будь-яких заперечень щодо жодної з умов цього правочину, однаково розуміючи значення правочину, умови та його правові наслідки, в тому числі підстави щодо його недійсності, уклали цей договір про таке: продавці продали, а покупець купив квартиру [ADDRESS] . За домовленістю сторін продаж цей вчинено за 769 200,00 грн., які покупець повністю передав продавцям до підписання договору купівлі-продажу шляхом безготівкового розрахунку. Ринкова вартість нерухомого майна згідно звіту про оцінку квартири складає 769 175,00 грн. (п.п.4, 5 договору). Згідно ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Встановлено, що позивач правомірно набув право власності на спірну квартиру на підставі договору купівлі-продажу квартири від 12.12.2018 року. В пункті 7 Постанови Пленум Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» зазначено, що правочин може бути визнаний недійсним лише з підстав, визначених законом, та із застосуванням наслідків недійсності, передбачених законом. На вимогу особи, яка не була стороною оспорюваного нею договору, договір може бути визнаний недійсним лише в тому разі, якщо її порушене право може бути відновлено шляхом повернення сторін договору до первісного стану. Відповідно до частини першої статті 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з частиною третьою статті 12, частиною першою статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Таким чином, відповідач, заявляючи вимогу про визнання правочину удаваним, має довести: факт укладання правочину, що за його думкою є удаваним; спрямованість волі сторін в удаваному правочині на встановлення інших цивільно-правових відносин, ніж ті, які передбачені правочином, тобто відсутність у сторін іншої мети ніж приховати інший правочин; настання між сторонами інших прав та обов`язків, ніж ті, що передбачені удаваним правочином. Обґрунтовуючи вимоги зустрічного позову, відповідач посилається на положення ч.ч.1, 2, 5 ст.715 ЦК України, відповідно до яких за договором міни (бартеру) кожна із сторін зобов`язується передати другій стороні у власність один товар в обмін на інший товар. Кожна із сторін договору міни є продавцем того товару, який він передає в обмін, і покупцем товару, який він одержує взамін. Договором може бути встановлена доплата за товар більшої вартості, що обмінюється на товар меншої вартості. Договором може бути встановлений обмін майна на роботи (послуги). В той же час відповідачем не надано жодного доказу в обґрунтування того, що між сторонами було укладено саме договір міни (бартеру), а відтак його посилання на те, що фактично між [PERSON] та [PERSON] , [PERSON] в обмін на передачу у власність спірної квартири виникли правовідносини найму цього житла продавцями є недоведеними, сумнівними та такими, що ґрунтуються на припущеннях. Посилання відповідача на те, що [PERSON] та [PERSON] продовжили проживати у спірній квартири та не були зняті з реєстраційного обліку суд відхиляє, оскільки, виходячи з положень ст.319 ЦК України, погоджується з доводами сторони позивача щодо відтермінування дії п.13 договору щодо звільнення продавцями квартири на час розгляду даної справи, так як це є правом позивача. Щодо тверджень відповідача про те, що відсутні докази сплати податків за продаж спірної квартири, то відповідно до ст.172 Податкового кодексу України (в редакції від 28.11.2018 року, чинній на час укладення оспорюваного правочину), дохід, отриманий платником податку від продажу (обміну) не частіше одного разу протягом звітного податкового року житлового будинку, квартири або їх частини, кімнати, садового (дачного) будинку (включаючи земельну ділянку, на якій розташовані такі об`єкти, а також господарсько-побутові споруди та будівлі, розташовані на такій земельній ділянці), а також земельної ділянки, що не перевищує норми безоплатної передачі, визначеної статтею 121 Земельного кодексу України залежно від її призначення, та за умови перебування такого майна у власності платника податку понад три роки, не оподатковується. Відтак, дані твердження відповідача також є необґрунтованими. Суд відхиляє і твердження відповідача щодо відсутності документів щодо оплати за договором. Так, дійсно, відповідно до п.4 договору купівлі-продажу, за домовленістю сторін продаж цей вчинено за 769 200,00 грн., які покупець повністю передав продавцям до підписання договору купівлі-продажу шляхом безготівкового розрахунку. Під час судового розгляду представник позивача зазначив, що фактично розрахунок було проведено готівкою, що відповідає п.7 Положення про ведення касових операцій у національній валюті, затвердженому Постановою НБУ 29.12.2017 року № 148. Суд зазначає, що під час судового розгляду сторона позивача та відповідачів за зустрічним позовом підтверджували факт проведення повного розрахунку за квартиру та повністю підтвердили факт укладання договору купівлі-продажу квартири та настання відповідних наслідків. Відтак, саме по собі зазначення у договорі про безготівковий розрахунок при фактичному його проведенні у готівковій формі на суть та дійсність правочину, а також на наслідки його укладення не впливають. Вирішуючи спір по суті, суд звертає увагу і на те, що відповідачем не надано жодних доказів в обґрунтування його тверджень щодо відсутності у нього житла та чинення йому перешкод у проживанні в квартирі. Так, відповідачем не надано відповідних витягів з державних реєстрів щодо відсутності у нього права власності на інше майно. Його твердження про неодноразові звернення до органів поліції, починаючи з 28.12.2018 року по квітень 2019 року не підтверджено належним чином (надано лише копію листа Деснянського УП ГУНП у м.Києві від 20.03.2019 року, зі змісту якого неможливо встановити суть звернення). Натомість, позивачем підтверджено факт того, що 26.03.2018 року відповідач змінив замки у квартирі та вселився, про що свідчить довідка Деснянського УП ГУНП у м.Києві. Довідку про проживання відповідача у хостелі «Мрія» неможливо прийняти до уваги, оскільки вона є неналежним доказом, зокрема, не містить печатки, номеру та взагалі будь-яких реквізитів. На думку суду, вищенаведене в сукупності свідчить про безпідставність та недоведеність тверджень відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи наявні в матеріалах справи докази,

Outcome: approved