Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом про стягнення з [PERSON] , [PERSON] заборгованості за надані послуги, в обґрунтування якого зазначив, що відповідачі є споживачами послуг, які надаються Концерном «МТМ» за адресою: [ADDRESS] . За період з 01.11.2013 року по 31.10.2021 року у відповідачів за послугу централізованого опалення та гарячого водопостачання утворилась заборгованість на суму 35 219 грн. 46 коп., у зв`язку із чим позивач був вимушений звернутися до суду з позовною заявою. 13.04.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. У позовній заяві представник позивача, зокрема, просила у разі розгляду справи з повідомленням (викликом) сторін, провести судовий розгляд даної справи без участі позивача. Заявлені позовні вимоги підтримуємо в повному обсязі. Проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідачі у судове засідання не з`явились, проте 07.06.2022 року до суду через канцелярію суду подали заяву про застосування строків позовної давності щодо позовних вимог Концерну «МТМ». З урахуванням неявки всіх учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Всебічно з`ясувавши обставини справи, вивчивши її матеріали, дослідивши надані у справі докази у сукупності, суд дійшов до висновку, що заявлений позов підлягає частковому задоволенню на підставі встановлених фактичних обставин справи та відповідних їм правовідносин. Відповідно до статуту Концерну «МТМ», основною метою діяльності підприємства є здійснення виробничо-технічної діяльності, спрямованої на надійне та безперебійне забезпечення споживачів тепловою енергією, одержання прибутку для здійснення діяльності Концерну та задоволення на його основі соціально-економічних інтересів трудового колективу Концерну. Предметом діяльності підприємства є виробництво теплової енергії для обігріву житла, а також побутових потреб населення та підприємств, установ, організацій та її збут. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 12 Закону України ««Про житлово-комунальні послуги», надання житлово-комунальних послуг здійснюється виключно на договірних засадах. Договори про надання житлово-комунальних послуг укладаються відповідно до типових або примірних договорів, затверджених Кабінетом Міністрів України або іншими уповноваженими законом державними органами відповідно до закону. Такі договори можуть затверджуватися окремо для різних моделей організації договірних відносин (індивідуальний договір та колективний договір про надання комунальних послуг) та для різних категорій споживачів (індивідуальний споживач, колективний споживач). Постановою Кабінету Міністрів України №630 від 21.07.2005 року «Про затвердження правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» також передбачено, що надання послуг з централізованого опалення, постачання гарячої води і водовідведення здійснюється на підставі укладеного між виконавцем та споживачем відповідного договору. Згідно із приписами ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги», споживач здійснює оплату за спожиті житлово-комунальні послуги щомісяця, якщо інший порядок та строки не визначені відповідним договором. Споживач не звільняється від оплати житлово-комунальних послуг, отриманих ним до укладення відповідного договору. Пунктом 5 частини 2 ст. 7 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» закріплений обов`язок споживача оплачувати надані житлово-комунальні послуги за цінами/тарифами, встановленими відповідно до законодавства, у строки, встановлені відповідними договорами. Пунктом 18 «Правил надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення» зазначено, що розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги вноситься не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим місяцем. У постанові Верховного Суду України від 20.04.2016 року у справі № 6-2951цс15 зроблено висновок, що «споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Факт відсутності договору про надання житлово-комунальних послуг сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг у повному обсязі». Згідно електронних Витягів з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи, сформованих за відомостями електронної бази даних Департаменту реєстраційних послуг Запорізької міської ради 13.04.2022 року, відповідачі [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , зареєстровані за адресою: [ADDRESS] . Згідно довідки щодо заборгованості за надані послуги з централізованого опалення та централізованого водопостачання гарячої води, на [PERSON] та [PERSON] було відкрито особовий рахунок № [NUMBER] , за яким, у зв`язку з відсутністю укладеного договору, позивач у період з 01.11.2013 року по 31.10.2021 року здійснював облік послуг. Статтею 541 ЦК України передбачено, що солідарний обов`язок або солідарна вимога виникають у випадках, встановлених договором або законом, зокрема у разі неподільності предмета зобов`язання. Між сторонами виникли правовідносини, які регулюються Законом України «Про житлово-комунальні послуги», а також Правилами надання послуг з централізованого опалення, постачання холодної та гарячої води і водовідведення, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України № 630 від 21.07.2005 року. Відповідачами за вказаний період оплата за надані послуги не здійснювалася, а тому станом на 01.11.2021 року сума непогашеної заборгованості за вказаний період складає 35 219, 46 грн., що підтверджується доданим до позову розрахунком. Згідно пояснень, викладених у позові та не спростованих відповідачами, жодних заперечень з боку споживачів на неналежну якість надання послуг з централізованого постачання гарячої води на адресу Концерну «МТМ» не надходило. Відповідно до ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Згідно зі ст. 11 ЦК України, цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, які породжують ці права та обов`язки, і такою дією є надання послуг та їх отримання відповідачем, крім того, відповідачі від наданих позивачем послуг у встановленому законом порядку не відмовлялись. Згідно вимог ст.ст. 526, 530, 611, 612 ЦК України, зобов`язання має виконуватись належним чином відповідно до умов договору та вимог закону, інших актів цивільного законодавства, а при відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом. Боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Відповідно до положень ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно зі ст.ст. 12, 13 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється виключно на засадах змагальності сторін, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог та на підставі доказів поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору, доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Приймаючи до уваги, що відповідачами не було жодним чином доведено що у них відсутній борг перед позивачем, при цьому, позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідні докази, які відповідачами також не спростовано, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідачів на користь позивача заборгованості з оплати послуг з централізованого опалення та центрального постачання гарячої води є обґрунтованими. Водночас, суд вважає обґрунтованими посилання відповідачів на пропуск позивачем строку позовної давності з огляду на таке. Відповідно до статті 256 ЦК України, позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Вона обчислюється за загальними правилами обчислення цивільно-правових строків. Позовна давність установлюється в законі з метою упорядкування цивільного обороту за допомогою стимулювання суб`єктів, права чи законні інтереси яких порушені, до реалізації права на їх позовний захист протягом установленого строку. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. При вирішенні заяви відповідача про застосування позовної давності суд виходить з того, що до заявлених позовних вимог, відповідно до ст. 257 ЦК України, встановлено загальний строк позовної давності в три роки. Метою встановлення в законі позовної давності є забезпечення захисту порушеного суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу в межах певного періоду часу, тобто тимчасове обмеження отримати захист за допомогою звернення до суду, можна зробити висновок, що об`єктом дії позовної давності є право на позовний захист (право на позов у матеріальному сенсі), що є самостійним правом (не ототожнюється із суб`єктивним матеріальним правом і реалізується в межах охоронних правовідносин), яким наділяється особа, право якої порушене. За ч. 4 ст. 267 ЦК України, сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови в позові. Як встановлено судом, відповідачі зобов`язані щомісяця здійснювати оплату за послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, а відтак зобов`язання відповідачів з оплати вказаних послуг виникали щомісяця. Розрахунковим періодом для оплати послуг є календарний місяць. Плата за послуги повинна була вноситися не пізніше 20 числа місяця, що настає за розрахунковим. Тобто, з 21 числа кожного місяця, що слідує за розрахунковим, починається період прострочення оплати наданих у попередньому місяці житлово-комунальних послуг, а отже, і перебіг позовної давності щодо відповідного щомісячного платежу, за яким споживач допустив прострочення. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2020 року у справі №712/8916/17. Позивач був обізнаний, що відповідачі протягом тривалого часу, а саме з листопада 2013 року, не здійснювали оплату за надані послуги, оскільки на рахунок позивача не надходили відповідні грошові кошти. Щодо вимог про стягнення заборгованості з оплати комунальних послуг спеціальної позовної давності (скороченої або більш тривалої порівняно із загальною позовною давністю) чинним законодавством не встановлено. Доказів вчинення сторонами справи правочину щодо збільшення позовної давності суду не надано. Разом із тим, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)» від 30.03.2020 року, який набрав чинності 02.04.2020 року, розділ «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України було доповнено пунктом 12, згідно якого під час дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки позовної давності, визначені визначені статтями 257, 258, 362, 559, 681, 728, 786, 1293 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину. Тобто строк позовної давності за вимогою про стягнення з відповідача заборгованості в силу пункту 12 Розділу «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України продовжено на строк дії карантину. Вказаний закон набрав чинності з 02.04.2020 року. Частиною 1 ст. 29 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» передбачено, що карантин встановлюється та відміняється Кабінетом Міністрів України. Пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України №211 від 11.03.2020 року «Про запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2» установлено на всій території України карантин з 12.03.2020 року. Дію карантину, встановленого зазначеною Постановою, продовжено на всій території України згідно з Постановами КМУ. Станом на день ухвалення судом рішення карантин не відмінено. З позовом до суду Концерн «МТМ», згідно відмітки на штампі вхідної кореспонденції, звернулось 13.04.2021 року. Строк позовної давності продовжено з дня набрання чинності змін у Розділі «Прикінцеві та перехідні положення» Цивільного кодексу України щодо продовження строку позовної давності, з 02.04.2020 року. З урахуванням вищезазначених приписів Цивільного кодексу України та строків сплати споживачем наданих житлово-комунальних послуг (до 20 числа місяця, що наступає за розрахунковим), суд застосовує позовну давність до вимог позивача про стягнення заборгованості за період з жовтня 2013 року по березень 2017 року включно, оскільки вони перебувають поза межами трирічного строку позовної давності (не до моменту звернення позивача до суду з позовом, а до моменту набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19)», яким було продовжено строк позовної давності на строк дії такого карантину). На підставі викладеного, суд приходить до висновку про часткове задоволення позову Концерну «МТМ» та вважає за необхідне стягнути з відповідачів на користь позивача заборгованість за період з квітня 2017 року по жовтень 2021 року включно у розмірі 27 296, 23 грн. В іншій частині позовних вимог необхідно відмовити. Положеннями ст. 141 ЦПК України передбачено, що судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, з відповідачів в рівних частках на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору. Позивачем, при зверненні до суду сплачено 2 481,00 грн. судового збору. Оскільки суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог на суму 27 296, 23 грн., що складає 77% від загальної суми вимог, тому сума судового збору, що підлягає стягненню з відповідачів, складає 1 910, 37 грн., та підлягає стягненню з відповідачів у рівних частках, тобто по 955,18 грн. з кожного. На підставі викладеного,

Outcome: partial