Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

У лютому 2021 року позивач звернувся до суду із зазначеним позовом. Свої позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 26 грудня 2012 року, згідно зі свідоцтвом про право власності, він є власником квартири [ADDRESS] . Позивач зауважує, що 30 грудня 2020 року він випадково дізнався про те, що в згаданому вище та належному йому житловому приміщенні замінено вхідні двері із замками та заселено інших людей. [PERSON] зазначає, що після звернення з цього приводу до поліції, йому стало відомо, що оспорювану квартиру відчужено 16 листопада 2020 року [PERSON] згідно з договором купівлі-продажу, укладеного від його імені [PERSON] на підставі довіреності, посвідченої 22 липня 2020 року в м. Лісабоні третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці Бондаренко М.П., яку в подальшому було продано [PERSON] відповідно до договору купівлі-продажу від 19 листопада 2020 року. Позивач, посилаючись на те, що він у той час не перебував у м. Лісабоні, не підписував відповідної довіреності на ім`я [PERSON] , тому вона не має правових наслідків щодо позбавлення його права власності за згаданими договорами купівлі-продажу, просить витребувати у його власність квартиру [ADDRESS] , з незаконного володіння [PERSON] на підставі ст. 388 ЦК України. Ухвалою судді від 19 лютого 2021 року відкрито провадження в указаній цивільній справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. 08 квітня 2021 року до Печерського районного суду міста Києва надійшли пояснення на вказаний позов від представника третьої особи Міністерства закордонних справ України - Камарчука В.В., в яких він зазначає, що [PERSON] за вчиненням нотаріальних дій до Посольства України в Португалії не звертався. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 05 травня 2021 року в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову вуказаній цивільній справі відмовлено. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 травня 2021 року заяву [PERSON] про забезпечення позову в указаній цивільній справі задоволено, шляхом накладення арешту на квартиру [ADDRESS] . 25 травня 2021 року до Печерського районного суду міста Києва надійшов відзив на вказаний позов від представника [PERSON] - адвоката Пурлінського Д.Ю., в якому останній просить у позові відмовити, зазначаючи про те, що судове рішення про незаконність набуття права власності відповідачем на спірне нерухоме майно відсутнє і такі обставини позивачем не доведені, так само як і не надано підтверджень того, що довіреність від 22 липня 2020 року не підписана [PERSON] , отже докази того, що оспорювана квартира вибула з володіння останнього не з його волі відсутні, тому позовні вимоги є необґрунтованими. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 26 травня 2021 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 19 жовтня 2021 року клопотання представника відповідача задоволено та повернуто розгляд справи зі стадії розгляду справи по суті в стадію підготовчого провадження шляхом проведення підготовчого судового засідання. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 04 листопада 2021 року вказану позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 11 листопада 2021 року, після усунення позивачем зазначених судом недоліків, продовжено розгляд вказаної цивільної справи та призначено підготовче засідання для розгляду справи. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 03 грудня 2021 року у задоволенні клопотань представника відповідача про витребування доказів відмовлено. Ухвалою Печерського районного суду міста Києва від 13 грудня 2021 року закінчено підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті у відкритому судовому засіданні. Позивач та його представник у судовому засіданні, кожен зокрема, позов підтримав та просив задовольнити, з наведених у позовній заяві підстав. Представник відповідача в судовому засіданні позов не визнав та просив відмовити у задоволенні позову, посилаючись на обставини, викладені у відзиві. Треті особи: [PERSON] , [PERSON] , Міністерство закордонних справ України, Приватний нотаріус Кременецького РНО Осієвська О.М., Приватний нотаріус Київського МНО Сєрова О.В., у судове засідання не з`явилися, про час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від [PERSON] , [PERSON] , Приватного нотаріуса Кременецького РНО Осієвська О.М. та Приватного нотаріуса Київського МНО Сєрова О.В. письмових пояснень на вказану позовну заяву до суду не надходило. Приватний нотаріус Кременецького РНО Осієвська О.М. направила суду клопотання, в якому просить справу слухати за її відсутності, позов не визнає. Суд, заслухавши пояснення позивача та його представника, заперечення представника відповідача, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Судом встановлено, що згідно зі свідоцтвом про право власності від 26 грудня 2012 року позивач є власником квартири [ADDRESS] . Свідоцтво видане на підставі наказу Головного управління житлового забезпечення Виконавчого органу Київської міської ради (Київська міська державна адміністрація) від 24 грудня 2012 року № 2067-С/КІ, а 29 січня 2014 року Реєстраційною службою Головного управління юстиції у м. Києві проведено державну реєстрацію права власності на згаданий об`єкт нерухомого майна. Також судом з`ясовано, що 16 листопада 2020 року між [PERSON] , від імені якого на підставі довіреності від 22 липня 2020 року, посвідченої Бондаренко М.П. , третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській Республіці, та [PERSON] укладено договір купівлі-продажу квартири. За умовами цього договору [PERSON] продав, а [PERSON] придбав квартиру [ADDRESS] . Цей правочин посвідчено Приватним нотаріусом Кременецького РНО Осієвською О.М. Крім того, судом встановлено, що [PERSON] відчужив вказане вище житлове приміщення відповідачу на підставі посвідченого Приватним нотаріусом Київського МНО Сєровою О.В. договору купівлі-продажу від 19 листопада 2020 року, про що внесені відповідні відомості до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (номер запису про право власності 39276398). Разом із цим, судом з`ясовано та підтверджується листом Державної прикордонної служби України (Головний центр обробки спеціальної інформації), що відомостей про перетинання позивачем державного кордону, в період з 01 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року, в базі даних не виявлено. При цьому, за результатами проведеної перевірки реєстру для реєстрації нотаріальних дій Посольства України в Португальській Республіці за 22 липня 2020 року встановлено, що [PERSON] за вчиненням нотаріальних дій до Посольства України в Португалії не звертався; третій секретар з консульських питань Бондаренко М.П. не засвідчувала довіреність від імені [PERSON] на ім`я [PERSON] та заяву про реєстрацію довіреності чи дубліката довіреності в Єдиному реєстрі довіреностей від імені [PERSON] . Також було здійснено перевірку записів у Книзі обліку консульських зборів і в журналі звернень громадян України, які ведуться Посольством на щоденній основі, й підтверджено, що 22 липня 2020 року [PERSON] ні з яких питань до Посольства України в Португальській Республіці не звертався. Крім того, судом встановлено, що відповідно до договору купівлі-продажу від 16 листопада 2020 року [PERSON] , [INFO] , паспорт серія [NUMBER] , виданий Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві 23.12.2012 року, місце проживання зареєстровано за адресою: [ADDRESS] . Однак, з копії паспорта громадянина України, наданого позивачем вбачається, що [PERSON] , [INFO] , паспорт видано Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві 23 грудня 1997 року, місцем реєстрації позивача з 22 грудня 1999 року є [ADDRESS] . Також, відповідно до висновку експерта №СЕ-19-22/6142-ПЧ від 14 травня 2022 року, проведеного у кримінальному провадженні №12020100100007615 від 14.12.2020, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч.2 ст. 190 та ч. 4 ст. 190 КК України, наданого прокурором Шевченківської окружної прокуратури міста Києва підпис в графі «Підпис заявника» заяви про реєстрацію довіреності та дублікат довіреності у Єдиному реєстрі довіреностей, зареєстрованої в реєстрі за №789 та посвідченої 22 липня 2020 року третім секретарем з консульських питань Посольства України в Португальській республіці Бондаренко М.П. , виконаний не [PERSON] , а іншою особою. Згідно із ч. 1 ст. 202 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін (ч. 4 цієї ж статті). Частиною 3 ст. 203 ЦК України передбачено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Порушення вимог законодавства щодо волевиявлення учасника правочину є підставою для визнання його недійсним у силу припису ч. 1 ст. 215 ЦК України, а також із застосуванням спеціальних правил про правочини, вчинені з дефектом волевиявлення - під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості, тяжкої обставини. Як у ч. 1 ст. 215 ЦК України, так і у ст. ст. 229-233 ЦК України йдеться про недійсність вчинених правочинів, тобто у випадках, коли існує зовнішній прояв волевиявлення учасника правочину, вчинений ним у належній формі (зокрема, шляхом вчинення підпису на паперовому носії), що, однак, не відповідає фактичній внутрішній волі цього учасника правочину. У тому ж випадку, коли сторона не виявляла свою волю до вчинення правочину, до набуття обумовлених ним цивільних прав та обов`язків правочин є таким, що не вчинений, права та обов`язки за таким правочином особою не набуті, а правовідносини за ним - не виникли. За ч.1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Стаття 207 ЦК України встановлює загальні вимоги до письмової форми правочину. Так, на підставі частини першої цієї статті правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Частиною 2 цієї ж статті визначено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Отже, підпис є невід`ємним елементом, реквізитом письмової форми договору, а наявність підписів має підтверджувати наміри та волевиявлення учасників правочину, а також забезпечувати їх ідентифікацію. Згідно із ч.1 ст. 627 ЦК України і відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди (ч. 1 ст. 638 ЦК України). Відповідно до ч. 3 ст. 244 ЦК України довіреністю є письмовий документ, що видається однією особою іншій особі для представництва перед третіми особами. Довіреність на вчинення правочину представником може бути надана особою, яку представляють (довірителем), безпосередньо третій особі. Належними та допустимими доказами, зокрема, відомостями Державної прикордонної служби України, Міністерства закордонних справ України та висновком експерта №СЕ-19-22/6142-ПЧ від 14 травня 2022 року підтверджується, що [PERSON] не підписував оспорювану довіреність від 22 липня 2020 року на ім`я [PERSON] , на підставі якої від його імені 16 листопада 2020 року укладено договір купівлі-продажу оспорюваного житлового приміщення. Відповідно до ст. 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Зазначена норма кореспондує ч. ч.2,3 ст. 215 ЦК України висвітлює різницю між нікчемним і оспорюваним правочином і не застосовується до правочинів, які не відбулися, бо є невчиненими. У випадку оспорювання самого факту укладення правочину, такий факт може бути спростований не шляхом подання окремого позову про недійсність правочину, а під час вирішення спору про захист права, яке позивач вважає порушеним шляхом викладення відповідного висновку про неукладеність спірного правочину в мотивувальній частині судового рішення. Оскільки [PERSON] не підписував, як довіреність від 22 липня 2020 року, так і відповідно договір купівлі-продажу від 16 листопада 2020 року, тому суд зазначає про їх неукладеність. Нормами цивільного законодавства передбачені засади захисту права власності. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Стаття 387 ЦК України надає власнику право витребувати майно із чужого незаконного володіння. Згідно зі ст. 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише в разі, якщо майно: було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, відповідно до ч. 1 ст. 388 ЦК України власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі.При цьому, власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в ч.1 ст. 388 ЦК України (п. 26 постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07 лютого 2014 року № 5 «Про судову практику у справах про захист права власності та інших речових прав»). До вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом (п. 3 ч. 1 ст. 388 ЦК України) відносяться усі випадки, коли майно вибуло з володіння поза волею власника (або законного володільця). Якщо є підстави, передбачені ст. 388 ЦК України, що дають право витребувати майно у добросовісного набувача, захист прав особи, яка вважає себе власником майна, можливий шляхом задоволення віндикаційного позову. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16-ц, провадження № 14-208цс18, зроблено висновок, що у тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог ст. ст. 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання наступних рішень органів державної влади чи місцевого самоврядування, договорів, інших правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. З урахуванням наведеного, суд, вважає, що [PERSON] має право захистити свої порушені права шляхом витребування квартири [ADDRESS] в порядку ст. 388 ЦК України від добросовісного набувача вказаної нерухомості за договором купівлі-продажу від 19 листопада 2020 року - [PERSON] , оскільки позивач не мав наміру відчужувати належне йому житлове приміщення, повноваженнями щодо його відчуження представника не наділяв, дії останнього не відповідали його волі, він не схвалив в подальшому вчинений від його імені правочин, отже договір купівлі-продажу оспорюваної нерухомості від 16 листопада 2020 року укладено без волевиявлення її власника. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно задоволених вимог. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved