Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовною заявою, в якій зазначила, що є власником квартири [ADDRESS] , в якому зареєстрований відповідач, але не проживає у ньому. Факт реєстрації місця проживання відповідача у згаданому житловому приміщенні перешкоджає позивачу реалізувати її право власності на будинок, яке включає в себе право розпорядження майном. Крім того, повноцінно скористатись субсидією по оплаті комунальних послуг не має змоги. У зв`язку з наведеним, позивач просить суд позбавити відповідача права користування квартирою [ADDRESS] . У засідання належним чином повідомлені про час і місце розгляду справи учасники справи або їхні представники не з`явились, у зв`язку з чим розгляд здійснюється без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, що відповідає вимогам ч. 2 ст. 247 ЦПК України. Позивач подала заяву, в якій просить проводити розгляд справи без її участі; позовні вимоги підтримує у повному обсязі (а.с. 46). Відповідач також подав заяву про проведення розгляду справи без його участі; позовні вимоги не визнає і просить відмовити у повному обсязі. У попередніх судових засіданнях пояснював, що проживає у спірній квартирі, однак оскільки має роботу пов`язану із частими відрядженнями, він проживає у орендованих житлових приміщеннях. У судовому засіданні 19.01.2022 року позивач позовні вимоги підтримала; відповідач не визнав останніх; зазначив, що був у тривалому відрядженні, тому не проживав певний час за місцем реєстрації. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до копії договору купівлі-продажу від 11.02.2019 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Стражник Т. О., зареєстрованого в реєстрі за № 2141, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а.с. 8-9). Право власності [PERSON] на згадану вище квартиру також підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 272693181 від 31.08.2021 року (а.с. 13). Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 27.04.2021 року (а.с. 16-17) розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до договору про поділ майна, що є спільною сумісною власністю подружжя, посвідченого 31.08.2021 року приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Демецькою С. Л., зареєстрованого в реєстрі за № 5521, сторони дійшли згоди про поділ спільного майна подружжя, а саме: [PERSON] транспортний засіб марки SKODA, модель FABIA, випуску 2006 року, реєстраційний номер [NUMBER] ; [PERSON] квартиру [ADDRESS] (а.с. 11-12). Будь-яких інших умов сторони у зазначеному договорі не погоджували, в тому числі і користування з боку відповідача спірним житловим приміщенням в порядку ч. 1 ст. 156 Житлового кодексу України. В усному порядку також сторонами інших умов щодо користування відповідачем данною квартирою не було досягнуто. Відповідно до довідки № 1630 від 27.10.2021 року (а.с. 18) [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] ; склад зареєстрованих: [PERSON] , [PERSON] . Згідно актів обстеження житлово-побутових умов проживання № 157 від 06.10.2021 року та № 172 від 01.11.2021 року, [PERSON] , дійсно не проживає у квартирі [ADDRESS] з 2020 року (а.с. 19, 20). Відповідно до довідки ТОВ «Автодозор» від 17.01.2022 року (а.с. 51) [PERSON] працює в ТОВ «Автодозор» з 03.11.2021 року за основним місцем роботи та займає посаду інженера-електроніка. Робота пов`язана з постійними відрядженнями по всій території України. Суд не бере до уваги докази надані відповідачем у судовому засіданні 19.01.2022 року, оскільки вони в порушення п. 9 ст. 83 ЦПК України останнім не надано підтвердження надсилання (надання) їх копій іншим учасникам справи. Відповідно до положень ст. ст. 55, 124 Конституції України, ст. 16 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та ст. 4 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) кожна особа має право звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ч. 1 ст. 316 ЦК України). Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Частиною 1 ст. 383 ЦК України передбачене право власника житлового будинку, квартири використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (ч. 1 ст. 321 ЦК України). Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (ст. 391 ЦК України). Частиною 2 статті 405 ЦК України визначено, що член сім`ї власника житла втрачає право користування даним житлом у випадку відсутності члена сім`ї без поважних причин більш ніж один рік, якщо інше не встановлено угодою між ним та власником житла або законом. У постановах Верховного Суду України від 15 травня 2017 року у справі N 6-2931цс16, від 29 листопада 2017 року у справі N 753/481/15-ц (провадження N 6-13113цс16), від 09 жовтня 2019 року у справі N 695/2427/16-ц, (провадження N 61-29520св18), від 09 жовтня 2019 року у справі N 523/12186/13-ц (провадження N 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не належать до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З огляду на наведене, суд дійшов висновку, що тривале не проживання відповідача, який не пов`язаний спільним побутом з позивачем, у належній останній квартирі, має істотне значення, оскільки створює перешкоди позивачу у здійсненні права користування та розпоряджання майном, у зв`язку з чим, дослідивши питання дотримання балансу між захистом права власності позивача та захистом права відповідача на користування квартирою, вважає за потрібне визнати останнього таким, що втратив право користування належною позивачу квартирою, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Також суд, з огляду на положення ст. 141 ЦПК України, вважає за потрібне стягнути з відповідача на користь позивача 908,00 грн судового збору.

Outcome: approved