Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

10.11.2017 представник позивача звернувся до суду з даним позовом, в якому просить усунути перешкоди в користуванні та розпорядженні власністю шляхом виселення відповідачів з будинку без надання іншого житла. В його обґрунтування вказав, що позивачу належить будинок [ADDRESS] на підставі свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 06.04.2012. Позивач також є власником земельної ділянки за вказаною адресою. Проте останній не може в повній мірі розпоряджатись належним йому майном, так як у зазначеному будинку проживають відповідачі, які заборонили позивачу та членам його сім`ї відвідувати даний будинок та користуватись ним. Крім того вказав, що відповідачі неправомірно заволоділи правовстановлюючими документами на вказане майно. Також зазначив, що відповідачі зареєстровані у квартирі по [ADDRESS] , яка належить на праві спільної часткової власності позивачу та відповідачам: 1/2 - [PERSON] , 1/4 - [PERSON] , та 1/4 позивачу. Наведене свідчить про те, що відповідачі мають інше житло. Тому просить виселити відповідачів із належного йому будинку. Справа перебувала у провадженні судді Кріля М.Д. Ухвалою від 12.12.2017 провадження у справі було зупинено до вирішення по суті справи №459/3176/17 за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. 22.10.2018 справу було передано судді Новосаду М.Д. шляхом повторного авторозподілу. Ухвалою від 06.04.2021 провадження у справі було поновлено. 01.10.2021 відповідачка [PERSON] в своїх інтересах та в інтересах неповнолітніх [PERSON] , [PERSON] подала заяву про розгляд справи у її відсутності. Вказала, що у спірному будинку вона, її чоловік та діти не проживають та надала копію договору найму житлового приміщення та акту КП «Комунальник». Ухвалою від 01.10.2021 підготовче провадження у справі було закрито. 07.02.2022 в судовому засіданні позивач та його представник позов підтримали з підстав, вказаних у ньому. Представник позивача додатково пояснив, що відповідачі мають житло по [ADDRESS] . Позивачу також належала частка у цій квартирі. На даний час є рішення суду, за яким позивач має звільнити дане житло. Відповідачка [PERSON] має доступ та фактично користується спірним будинком на власний розсуд. Позивач додатково вказав, що з родичами не можуть дійти спільної згоди щодо користування спільним майном. В суді розглядалось кілька спорів між ними щодо користування майном. На даний час він є одноосібним власником спірного будинку і бажає ним користуватись і розпоряджатись. На даний час у ньому проживає відповідачка [PERSON] , яка не дає йому можливості користуватись належним йому майном. Тому просить позов задовольнити. Відповідачка [PERSON] пояснила, що будинок будували вона з чоловіком. Потім документи зробили на сина. Вони планували, що сину залишиться квартира по [ADDRESS] , а дочка зі сім`єю піде жити в будинок із ними. Чоловік помер. Дочка із сім`єю проживає в орендованій квартирі. Вона на даний час проживає у спірному будинку. У квартирі по [ADDRESS] у неї ј частки. Просила в позові відмовити. Відповідачка [PERSON] суду пояснила, що позов визнає частково. На даний час із чоловіком та дітьми не проживає у спірному будинку. Його побудували батьки та зробили документи на сина. В судове засідання 18.05.2022 з`явився позивач, позов підтримав. Відповідачі не з`явились, про причини неявки суд не повідомили, заяв та клопотань не подавали. Вислухавши пояснення позивача, оцінивши пояснення відповідачів у попередніх судових засіданнях, з'ясувавши обставини справи, суд дійшов висновку про задоволення позову з огляду на таке. Судом встановлено, що позивач є власником будинку [ADDRESS] , що підтверджується копіями витягу та інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 06.04.2012 та 07.11.2017 (а.с.4,5). Крім того, позивач є власником земельної ділянки по [ADDRESS] , що підтверджується державним актом на право власності на земельну ділянку (а.с.6). Згідно із довідкою відділу реєстрації №20625 від 19.06.2017 сторони зареєстровані у квартирі за адресою [ADDRESS] (а.с.7). З оглянутих судом матеріалів судової справи №459/3176/17 встановлено, що у провадженні суду перебувала справа за позовом [PERSON] до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. Предметом спору був житловий будинок та земельна ділянка по [ADDRESS] . Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 07.03.2019 було відмовлено у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на Ѕ житлового будинку та земельної ділянки по [ADDRESS] та припинення права власності. Постановою Львівського апеляційного суду від 06.02.2020 рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07.03.2019 було залишено без змін. Постановою Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.03.2021 рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 07 березня 2019 року та постанову Львівського апеляційного суду від 06 лютого 2020 року залишено без змін. Вище вказаними рішеннями було встановлено, що право власності на спірний будинок по [ADDRESS] набуто правомірно, спірний будинок не належав на праві власності жодному з подружжя. незаконність набуття права власності не встановлена судом, відсутні обставини передбачені статтею 346 ЦК України для припинення права власності. Згідно із ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Відповідно до ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно із ч.1 ст.15, ч.1 ст.16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. Відповідно до статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ч. 1 ст. 319 ЦК України). Відповідно до ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно статті 328 ЦК України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно із ч.1 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідачка [PERSON] частково визнала позов, вказала, що вона разом із чоловіком [PERSON] та дітьми [PERSON] , [PERSON] не проживає у спірному будинку, що підтверджується копією договору найму житлового приміщення від 17.08.2021 (а.с.78). Визнання відповідачем позову не суперечить вимогам чинного законодавства та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, наслідки визнання позову відповідачу відомі та зрозумілі. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути обмежений в праві користування житловим приміщенням інакше як на підставах і в порядку, передбаченому законом, житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони використовуються проти їх призначення або з порушенням прав інших громадян. Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України), тому дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі «Садов`як проти України» зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене «згідно із законом», не переслідує одну із законних цілей, наведених у пункті 2 статті 8 Конвенції, і не вважається «необхідним у демократичному суспільстві». Вислів «згідно із законом» не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Розглядаючи справу «Кривіцька та Кривіцький проти України» (№ 8863/06), ЄСПЛ у рішенні від 02 грудня 2010 року установив порушення статті 8 Конвенції, зазначивши, що в процесі прийняття рішення щодо права заявників на житло останні були позбавлені процесуальних гарантій. Установлено порушення національними судами прав заявників на житло, оскільки суди не надали адекватного обґрунтування для відхилення аргументів заявників стосовно застосування відповідного законодавства та не здійснили оцінку виселення в контексті пропорційності застосування такого заходу. Згідно зі статтею 1 Першого протоколу до Конвенції кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів. Поняття «майно» у першій частині статті 1 Першого протоколу до Конвенції має автономне значення, яке не обмежується правом власності на фізичні речі та є незалежним від формальної класифікації в національному законодавстві. Право на інтерес теж по суті захищається статтею 1 Першого протоколу до Конвенції. Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. Зокрема, згідно з рішенням ЄСПЛ від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» будь-яке втручання у права особи передбачає необхідність сукупності таких умов: втручання повинне здійснюватися «згідно із законом», воно повинне мати «легітимну мету» та бути «необхідним у демократичному суспільстві». Якраз «необхідність у демократичному суспільстві» і містить у собі конкуруючий приватний інтерес; зумовлюється причинами, що виправдовують втручання, які у свою чергу мають бути «відповідними і достатніми»; для такого втручання має бути «нагальна суспільна потреба», а втручання - пропорційним законній меті. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потребами збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом і з легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересами особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява № 43768/07)). Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Вимога позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Судом встановлено, що з відповідачів у спірному будинку проживає лише [PERSON] .. Остання має зареєстроване місце проживання у квартирі по [ADDRESS] , їй належить ј частина у цій квартирі та відповідачці [PERSON] - Ѕ. Відповідачка [PERSON] надала суду підтверджуючі документи, з яких встановлено, що вона із сім`єю у зазначеній квартирі не проживає. Позивач також ствердив, що не проживає там. Наведене свідчить про те, що відповідачка [PERSON] має житло для проживання. Нею не надано належних та допустимих доказів про те, що вона позбавлена можливості проживати у вище вказаній квартирі, співвласником якої вона являється. Аналізуючи вище наведені обставини, суд дійшов висновку, що позбавлення права відповідачки проживати у спірному будинку, який належить позивачу, є виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із втратою відповідачкою права на проживання у цьому будинку, і зазначене не буде втручанням у її права на житло. Таке втручання є пропорційним та необхідним для захисту прав позивача. Враховуючи наведене, беручи до уваги те, що сторони будь-яких правочинів щодо проживання відповідачів у спірному буднику не укладали, для подальшого проживання відповідачки [PERSON] у належному позивачу будинку відсутні правові підстави. Інші відповідачі не проживають у спірному будинку, отже вимоги про їх виселення безпідставні. Тому позов слід задовольнити частково. Відповідно до п.1 ч.2 ст. 141 ЦПК України з відповідачки [PERSON] на користь позивача слід стягнути 640 грн. судового збору.

Outcome: partial