Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

позивач [PERSON] , 22.02.2022 звернувся до Сихівського районного суду м.Львова із позовною заявою, в якій просить: визнати протиправним наказ про відсторонення його від роботи від 03.02.2022 №04/23 та стягнути з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу з 09.15год. 04.02.2022 до моменту поновлення на роботі. В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що з 10.02.2017 він працює в ЛМКП «Львівводоканал» на посаді машиніста насосних установок 3-го розряду з 10.02.2017 по теперішній час. Наказом директора ЛМКП «Львівводоканал» від 01.02.2022 його відсторонено від роботи на час відсутності підтверджуючого документу про щеплення проти Covid-19 або закінчення карантину, без збереження заробітньої плати. На момент ознайомлення з наказом зазначений документ не втупив в законну силу, оскільки не містив дати внесення до реєстру та номер запису в реєстрі. Наказом директора ЛМКП «Львівводоканал» №04/23 від 03.02.2022 його повторно відсторонено від роботи з 04.02.2022 на час відсутності підтверджуючого документу про щеплення проти Covid-19 або закінчення карантину, без збереження заробітньої плати. З текстом наказу його було ознайомлено о 09.15год. 04.02.2022. Раніше виданий наказ про його відсторонення від роботи від 01.02.2022 скасовано не було. Підставою для відсторонення від роботи стало невідоме йому повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення проти Сovіd-19. Вважає вказаний наказ незаконним, та таким, що грубо порушує його право на працю і соціальні права гарантовані Конституцією і законами України, а неможливість виконувати свої обов`язки згідно трудового договору вимушеним прогулом. Зазначив, що оспорюваний наказ суперечить чинному законодавству, грубо порушує Конституцію України в частині його прав і свобод. Вимога відповідача про надання доказів проведення щеплень є незаконною. Згідно чинного законодавства вакцинація в Україні від COVID-19 не входить в перелік обов`язкових. Крім цього, вимога відповідача про надання доказів проведення вакцинації є незаконною. Окрім того, станом на 03.02.222 жодної вакцинації від гострої распіраторної хвороби в Україні не існувало. Натомість зареєстровані та застосовуються лікарські засоби, що перебувають на різних стадіях клінічних досліджень, котрі були схвалені ВООЗ для екстреного використання. Ухвалою від 23.02.2022 повернуто [PERSON] заяву про забезпечення позову. Ухвалою від 10.03.2022 в задоволенні заяви [PERSON] про забезпечення позову відмовлено. Ухвалою від 11.03.2022 після усунення недоліків відкрито провадження у справі в порядку спрощеного провадження та призначено справу до розгляду. 31.03.2022 від представника відповідача [PERSON] до суду поступив відзив на позовну заяву. В якому заначила, що 14.01.2022 відповідач видав наказ № ОД-58, яким зобов`язав у порядку визначеному діючим законодавством забезпечити 100% щеплення підлеглих працівників та надати оперативну інформацію про стан вакцинації в підрозділі до 31.01.2022 у службу управління персоналом та забезпечити процес відсторонення від роботи нещеплених працівників. Керівники підрозділів також були зобов`язані вручити працівникам до 25.01.2022 повідомлення про обов`язкове профілактичне щеплення з підписом про вручення на копії наказу № ОД-58. Зокрема, 23.01.2022 керівником структурного підрозділу позивача [PERSON] було пред`явлено до ознайомлення Наказ та повідомлення, що підтверджується підписом позивача. 31.01.2022 [PERSON] звернувся до позивача, надавши до ознайомлення Наказ про відсторонення від роботи у випадку відсутності підтверджуючого документу про щеплення проти COVID-19 або надання підтвердження наявності абсолютних протипоказань до проведення таких щеплень. У відповідь позивач відмовився надавати будь-які документи та повернув Наказ зі своєю відміткою, що на наказі не проставлено дату та номер. Після цього [PERSON] завіз у відділ кадрів усі зібрані накази для реєстрації, так як насосна станція Кривчиці знаходиться далеко від адміністративної будівлі ЛМКП «Львівводоканал». Того ж дня було присвоєно номер та дату наказу № 04/14 від 31.01.2022, який відправлено на візування до юридичного відділу, де й було встановлено, що наказ був неналежно оформлено. З огляду на це, того ж дня було видано Наказ № 04/19а, яким відмінено Наказ № 04/14. 03.02.2022 позивача було повторно поінформовано про необхідність надати документи, які б могли бути підставою допуску до роботи, однак він відмовився, про що було складено Акт № 1. В порядку черговості того ж дня було підготовлено новий належно оформлений Наказ на відсторонення позивача № 04/23 від 03.02.2022, з яким він також ознайомився, про що свідчить його відмітка. Однак позивач висловив свою незгоду. Просить в задоволенні позовних вимог відмовити. 12.04.2022 від позивача до суду поступила відповідь на відзив, в якій зазначив, що він ніколи не заперечував проти проходження обов`язкових медичних оглядів і щеплень, що визнані обов`язковими. 22.04.2022 від представника відповідача до суду поступили заперечення щодо відповіді на відзив. В яких зазначила, що предметом позову є визнання неправомірним Наказу № 04/23 від 03.02.2022 про відсторонення від роботи, а не Наказу № 04/50 в/к від 28.02.2022, з огляду на це заперечення по вказаному наказу не можуть розглядатися у даній справі. Крім цього зазначила, що жодних перешкод у виконанні своїх трудових обов`язків зі сторони роботодавця позивач не мав, а волевиявлення самого позивача повернутися до роботи досі немає із невідомих для відповідача причин. Позивач у судовому засіданні позовні вимоги підтримав з підстав зазначених у позовній заяві. Просить суд позов задоволити. Представник відповідач у судовому засіданні позовні вимоги заперечила. Зазначила, що вважає заявлені позовні вимоги безпідставними та просить відмовити у їх задоволенні. Заслухавши вступні слова учасників процесу, дослідивши матеріали справи та перевіривши їх доказами, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлено, що позивач [PERSON] з 10.02.2017 працює на посаді машиніста насосних установок по третьому розряду на насосній станції «Кривчиці» у ЛМКП «Львівводоканал», що підтверджується трудовою книжкою серії [NUMBER] . Як вбачається з Наказу №ОД-58 від 14.01.2022 [PERSON] ознайомлено під підпис 23.01.2022 про відсторонення від роботи у випадку відсутності підтверджуючого документу про щеплення проти COVID-19 до 31.01.2022. Відповідно до Наказу №04/14 від 31.01.2022 [PERSON] відсторонено від роботи на час відстутності підтверджуючого документу про щеплення проти COVID-19 або до закінчення карантину, без збереження заробітньої плати. Відповідно до Наказу №31.01.2022 від 04/19а Наказ №04/14 від 31.01.2022 «Про відсторонення від роботи [PERSON] » втратив чинність. Відповідно до Акту №1 від 03.02.2022 - 03.02.2022 [PERSON] був повторно повідомлений про необхідність надати документ про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або медичний висновок про абсолютні протипоказання до вакцинації проти гострої респіраторної хвороби COVID-19 на підставі листа повідомлення від 23.01.2022 [PERSON] надати згадані документи відмовився. Проінформували про правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення проти COVID-19 та відсторонення від роботи без збереження заробітньої плати на підставі ст.46 КЗпП України та ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб». Як вбачається з Наказу №04/23 від 03.02.2022 [PERSON] машиніста насосних установок насосної станції Кривчиці служби водопровідного господарства відсторонено від роботи з 04.02.2022 на час відсутності підтверджуючого документу про щеплення проти CОVID-19 або до закінчення карантину, без збереження заробітньої плати. У знак незгоди з вищевказаним повідомленням позивач [PERSON] , 04.02.2022 надіслав директору ЛМКП «Львівводоканал» [PERSON] пропозицію про проведення консультацій з метою досудового врегулювання. Отже, як вбачається з долучених до позову документів, позивач повідомлявся відповідачем про намір відсторонення його від роботи у випадку ненадання ним документів про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19 або довідки про абсолютні протипоказання до проведення таких щеплень в строк до 31.01.2022 та повторно повідомлений 03.02.2022. Відомостей про те, що позивач мав тимчасові труднощі у наданні до 31.01.2022 чи до 04.02.2022 таких документів та повідомлення відповідача про ці обставини, матеріали справи не містять та судом не встановлено. Навпаки, як вбачається із доданих до позову документів, позивач висловив відповідачу незгоду із вказаним вище повідомленням. У тексті позовної заяви позивачем також детально обґрунтовано його позицію з приводу відмови від вакцинації, яка підтверджує, що у позивача немає та не було наміру проходити вакцинацію від Covid-19. Встановлено, що позивач не мав абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень та не бажав надавати медичні документи, оскільки вважав, що це конфеденційна інформація. Допитані у судовому засіданні свідки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у судовому засіданні показали, що є працівниками ЛМКП "Львівводоканал". Директором ЛМКП «Львівводоканал» видано Наказ про обов`язкове щеплення підлеглих працівників проти хвороби Covid-19, який був доведений всім працівникам до відома. Їм відомо, що [PERSON] відмовився від щеплення та не надав документ щодо медичних протипоказань та застережень до проведення йому профілактичного щеплення, а тому останнього відсторонено від роботи. Допитаний у судовому засідання свідок [PERSON] суду показав, що неодноразово попереджав позивача про необхідність вакцинації, оскільки, як наслідок не проведення такої є відсторонення від роботи. Крім того, особисто повідомляв позивача про Наказ №04/50в/к від 28.02.2022, який передбачав можливість останнього приступити до виконання своїх обов`язків та необхідність прибуття останнього до виконання таких. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Згідно із ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. За ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Докази мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (справа «Серявін проти України», рішення від 10 лютого 2010 року). Статтею 55 Конституції України передбачено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Згідно із ч. 1 ст. 233 КЗпП України працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. В пунктах а) та б) статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я» встановлено обов`язки громадян у сфері охорони здоров`я, зокрема , піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Відповідно до ст. 46 КЗпП України\~\~відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. У Рішенні Конституційного Суду України у\~справі за\~\~конституційним зверненням Київської міської ради професійних\~спілок щодо\~\~офіційного тлумачення частини третьої статті 21 Кодексу законів про\~\~працю України (справа про\~тлумачення терміну «законодавство») від 09 липня 1998 року №12-рп/98\~зазначено, що термін "законодавство"\~досить\~широко\~ використовується\~ у правовій\~системі\~\~в основному у значенні як сукупності законів та інших нормативно-правових актів,\~\~які\~\~регламентують\~\~ту\~\~чи\~\~іншу сферу\~\~суспільних відносин і є джерелами певної галузі права. Цей термін без визначення його змісту використовує і Конституція України (статті 9, 19, 118, п. 1 Перехідних положень).\~\~У законах залежно від важливості і специфіки суспільних відносин, що регулюються,\~\~цей\~\~термін\~\~вживається в різних значеннях:\~\~в одних маються на увазі лише закони;\~\~в інших, передусім кодифікованих, в поняття\~\~ "законодавство"\~\~включаються\~\~як\~\~закони та інші акти Верховної Ради України, так і\~\~акти Президента України, Кабінету Міністрів України, а в\~\~деяких випадках -\~\~також і\~\~нормативно-правові акти центральних органів виконавчої\~\~влади. У Кодексі законів про працю України термін "законодавство" в цілому вживається у широкому значенні, хоча його обсяг чітко не визначено. На підставі наведеного, суд вважає, що до «інших передбачених законодавством випадків» у широкому значенні поняття «законодавство», як підстава для відсторонення працівників від роботи належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Частиною\~\~1, 2 ст. 12 Закону України «Про захист\~\~населення\~\~від\~\~інфекційних хвороб» передбачено, що профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Отже, зі змісту ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» випливає, що центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я, може встановлюватись перелік професій, працівники яких підлягають обов`язковому щепленню також проти інших (крім тих, які визначені в ч. 1 ст. 12 вказаного Закону) інфекційних захворювань. Відповідно до п. 1 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою КМ України в редакції від 24 січня 2020 року №90, МОЗ України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України. \~\~\~ \~ \~ \~ \~ Наказом МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153, який зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за №1306/36928 та набрав чинності з 08 листопада 2021 року, затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік №2153) . Відповідно до цього Переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають, зокрема працівники комунальних підприємств, установ та організацій. В Переліку №2153 також зазначено, що щеплення є обов`язковим в разі відсутності абсолютних протипоказань до проведення профілактичних щеплень, відповідно до Переліку медичних протипоказань та застережень до проведення профілактичних щеплень, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16 вересня 2011 року №595, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 10 жовтня 2011 року за №1161/19899 (у редакції наказу Міністерства охорони здоров`я України від 11 жовтня 2019 року №2070). Судом встановлено, що позивачем не було надано відповідачу документ щодо медичних протипоказань та застережень до проведення йому профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, такі протипокази у позивача були відсутні. Пунктом 41-6 постанови КМ України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що: на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. На підставі наведеного, суд приходить до висновку, що оскільки позивач, як працівник ЛМКП «Львівводоканал» підлягав обов`язковому профілактичному щепленню проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, однак\~\~відмовився від щеплення та не надав документ щодо медичних протипоказань та застережень до проведення йому профілактичного щеплення, а тому відповідач правомірно видав Наказ про його відсторонення від роботи на підставі чинного законодавства у відповідності до вимог ст. 46 КЗпП України,\~\~ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказу МОЗ України від 04 жовтня 2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» та п. 41-6 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2». Відсторонення від роботи означає призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільненні працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільненні роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання та відповідно, сплачувати заробітну плату. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби. Тимчасове увільнення працівника від виконання ним його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи (на умовах та підставах встановлених законодавством) за своєю суттю не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом. Застосовується такий захід у виняткових випадках, і має за мету відвернення та/або попередження негативних наслідків. Призупинення трудових відносин в такому випадку не тягне за собою обов`язкове припинення самих трудових відносин. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Також судом враховується правова позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 331/5291/19. У вказаній постанові Верховний Суд дійшов висновку, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні привелює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави тобто було виправданим. Крім цього, Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду у листі від 24.12.2021. №3223/0/208-21 роз`яснив, що на сьогодні немає жодної правової позиції ЄСПЛ про відсторонення від роботи працівника, невакцинованого проти COVID-19. В цьому контексті ЄСПЛ висловлювався лише з процедурних питань. Йдеться про тимчасові заходи, які суд може вжити негайно у випадку існування ризику непоправного порушення прав людини. Так, у серпні 2021 року відхилив запит французьких пожежників про вжиття невідкладних заходів з огляду на закон, який передбачає вимогу обов`язкової вакцинації для певних професій з подальшим відстороненням від роботи у разі відмови (Abgrall & 671 others vs France). У вересні 2021 року ЄСПЛ розглянув та відхилив два подібні запити, подані медичними працівниками з Греції, які вимагали зупинити дію закону, що передбачає обов`язкову вакцинацію аби мати змогу продовжити працювати (Kakaleri & others vs Greece, Theofanopoulou and Others v. Greece). КЦС ВС також нагадав про рішення ЄСПЛ щодо щеплень від інших інфекційних хвороб. Зокрема, справу «Соломахін проти України» (Solomakhin vs Ukraine) та Vavrichka & others vs Czech Republic. Зокрема, суд вказав на те, що порушення фізичної недоторканності заявника може бути виправданим для дотримання цілей охорони здоров`я та необхідності контролювати поширення інфекційного захворювання. З огляду на статтю 8 Конвенції, ЄСПЛ в кожному випадку досліджує, чи є втручання в приватне життя заявника: законним; чи відповідає воно законній меті; чи є воно виправданим\~\~у демократичному суспільстві. Практики ВС щодо відсторонення працівників від роботи через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби наразі теж немає. В той же час, у провадженні ВС раніше були справи, де позивачі оскаржували обмеження, яких, на їх думку, зазнають діти через відсутність щеплень. Йдеться, зокрема, про рішення у справі №337/3087/17 від 20.03.2018р., №682/1692/17 від 17.04.2019р.,\~\~№630/554/19\~\~від 08.02.2021р.,\~\~№331/5291/19\~\~від 10.03.2021р. Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні привелює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. А саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. На підставі вище викладеного, з`ясувавши всі фактичні обставини справи, надавши оцінку зібраним по справі доказам в їх сукупності, суд дійшов висновку, що у задоволенні позову [PERSON] слід відмовити. Відповідно до\~Наказу МОЗ\~України від\~25.02.2022\~№ 380\~«Про зупинення\~дії наказу\~Міністерства охорони\~здоров`я України\~від 04\~жовтня 2021\~року №\~2153» зупинено дію\~наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153\~«Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», зареєстрований в Міністерстві юстиції України 07 жовтня 2021 року за № 1306/36928, до завершення воєнного стану в Україні. Відповідно до Наказу №04/50в/к від 28.02.2022 директора ЛМКП «Львівводоканал» Ванькович Д. - [PERSON] машиніста насосних установок ВНС «Кривчиці» допущено до роботи з 01.03.2022. Встановлено, що [PERSON] будучи повідомленим про допуск до роботи з 01.03.2022 до останньої не приступив. З огляду на те, що у частині позовних вимог щодо скасування наказу про відсторонення позивача від роботи суд дійшов висновку про їх безпідставність, то у задоволенні позовної вимоги про допуск позивача до роботи та виплату заробітньої плати за час вимушеного прогулу також слід відмовити, оскільки по своїй суті такі вимоги є похідними. \~\~\~\~

Outcome: dismissed