Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

У травні 2021 року [PERSON] звернулася до Подільського районного суду м. Києва із вищезазначеним позовом. В обґрунтування своїх позовних вимог позивачка зазначає, що 28 листопада 2018 року її було прийнято на роботу до підприємства об`єднання громадян «Підприємство «Роман» міжнародної ліги українських інвалідів-інтелектуалів «Софія» на посаду юрисконсульта, зі сплатою мінімальної заробітної плати. З березня позивач виконувала свої трудові обов`язки віддалено у зв`язку з карантинними обмеженнями в Україні, однак з березня 2020 року і до дня звільнення 11 лютого 2021 року не отримувала заробітної плати. Вказує, що податки відповідачем з її заробітної плати не сплачувалися. Оскільки відповідач не сплачував заробітної плати, то позивач була змушена закладати свої речі в ломбард та понесла додаткові збитки. 11 лютого 2021 року [PERSON] намагалася через заступника директора [PERSON] подати заяву про її звільнення 11 лютого 2021року, однак остання заяву відмовилася отримувати, про що було складено відповідний акт. В подальшому, позивач отримала від відповідача наказ № 4 про дисциплінарне стягнення від 27 квітня 2021 року, а станом на 12 травня 2021 року отримала наказ № 6 про дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення від 11 травня 2021 року та наказ про звільнення № 5 від 11 травня 2021 року. Також, позивачеві частково погасили борг по заробітній платі і невикористаній відпустці, однак не погасили борг по заробітній платі за період з 01 квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року, не сплатили компенсації за невикористану відпустку в розмірі 1 255 грн 61 коп. Вказані накази №№ 4, 5 та 6 [PERSON] вважає незаконними, оскільки трудові правовідносини між сторонами мали бути припиненими з 11 лютого 2021 року за її заявою про звільнення за власним бажанням. [PERSON] стверджує, що відповідач незаконно відмовляється повертати їй трудову книжку. Крім того, позивачеві завдано моральних збитків, які можна рахувати «квазі» упущеною вигодою, спричинених невидачею трудової книжки, що унеможливило влаштування [PERSON] на іншу роботу. Розмір моральної шкоди, загалом 56 169 грн, позивач обраховує з урахуванням середньої заробітної плати у місті Києві в січні, лютому, березні 2021 року, за період затримки виплати заробітної плати. Підставою для звернення до суду [PERSON] вважає порушення відповідачем законодавства України про працю, що призвело до порушення її трудових прав, а отже позивачка просила суд: визнати трудові відносини між сторонами припиненими з 11 лютого 2021 року; скасувати накази відповідача від 27 квітня 2021 року № 4 про накладення дисциплінарного стягнення, від 11 травня 2021 року № 6 про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, від 11 травня 2021 року № 5 про звільнення [PERSON] ; стягнути з відповідача 46 724 грн заробітної плати, 13 468 грн 73 коп. індексації по заробітній платі, 21 473 грн 65 коп. компенсації через невчасне повернення трудової книжки, 1 255 грн 61 коп. компенсації за невикористану відпустку, 56 169 грн моральної шкоди; зобов`язати відповідача повернути [PERSON] трудову книжку; судові витрати покласти на підприємство об`єднання громадян «Підприємство «Роман» міжнародної ліги українських інвалідів-інтелектуалів «Софія». Ухвалою Подільського районного суду м. Києва у складі судді Петрова Д.В. від 15 червня 2021 року позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва в складі судді Петрова Д.В. від 10 вересня 2021 року відмовлено в задоволенні заяви [PERSON] в особі представника [PERSON] про забезпечення позову через її необґрунтованість. 29 вересня 2021 року підприємство об`єднання громадян «Підприємство «Роман» міжнародної ліги українських інвалідів-інтелектуалів «Софія» в особі представника Гуцола Р.І. скористалося своїм правом для подання відзиву, в якому позовні вимоги [PERSON] не визнало з підстав, вказаних у відзиві, просило у задоволенні позову відмовити у повному обсязі. У відзиві відповідачем заявлено клопотання про продовження строку на його подання з посиланням на те, що відповідач не отримував позовної заяви та ухвали суду про відкриття провадження у справі. Крім того, у відзиві заявлено клопотання про витребування доказів, а саме: У Києво-Святошинської ДПІ ГУ ДПС у Київській області витребувати інформацію та докази: - Чи подавалися ПІДПРИЄМСТВОМ «РОМАН» МЛУІІ СОФІЯ (Ідентифікаційний код юридичної особи - 30636739) до Державної податкової служби України відомості про нарахування заробітної плати (доходу, грошового забезпечення) застрахованої особи [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) за період роботи працівника з 01 червня 2020 року по 11 травня 2021 року. - Чи утримувались (відраховувались) ПІДПРИЄМСТВОМ «РОМАН» МЛУІІ СОФІЯ (Ідентифікаційний код юридичної особи - 30636739) усі необхідні податки та збори, передбачені чинним законодавством України, по працівникові [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) за період роботи працівника з 01 червня 2020 року по 11 травня 2021 року. - Чи рахується у ПІДПРИЄМСТВА «РОМАН» МЛУІІ СОФІЯ (Ідентифікаційний код юридичної особи - 30636739) заборгованість по податкам та зборам, передбаченим чинним законодавством України, по працівникові [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ) за період роботи працівника з 01 червня 2020 року по 11 травня 2021 року. У Головного управління Пенсійного фонду України в Київській області витребувати Довідку ОК-5 з відомостями про застраховану особу [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ), що містить дані про суми заробітку для нарахування пенсії за період з 01 червня 2020 року по 11 травня 2021 року. В судовому засіданні 20 жовтня 2021 року визнано обґрунтованими посилання відповідача про продовження строку на подання відзиву, долучено відзив з додатками до матеріалів справи, роз`яснено позивачеві право на подання відповіді на відзив. 04 листопада 2021 року [PERSON] в особі представника [PERSON] звернулася до суду із заявою від 03 листопада 2021 року про виключення з матеріалів справи документів, долучених до відзиву на позов, а саме: додатків, вказаних у відзиві в пункті № 31 «Додатки» (Відомості про виплату грошей № р-00000007, № р-00000008, № р-00000009, № р-00000010, № р-00000011, № р-00000012, № р-00000013). Представник [PERSON] вважає, що підпис позивача вчинений на цих документах виконаний не [PERSON] , а сторонньою особою. Крім того, оригінали цих документів втрачені відповідачем у зв`язку з залиттям, що підтверджується актом № 1 від 06 вересня 2021 року. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва в складі судді Петрова Д.В. від 10 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні усної заяви [PERSON] в особі представника [PERSON] про забезпечення доказів у справі шляхом витребування у ПрАТ «Київстар» даних геолокації за 11 лютого 2021 року місцезнаходження мобільного телефону, який належить заступнику директора [PERSON] . Суд прийшов до висновку, що у заяві позивача про забезпечення доказів шляхом їх витребування відсутні будь-які дані, які б свідчили про наявність підстав передбачених ч. 1 ст. 116 ЦПК України. 18 листопада 2021 року [PERSON] в особі представника [PERSON] подано до суду перед судовим засіданням відповідь на відзив. У відповіді на відзив заявлено клопотання про поновлення строку на подання доказів, перелічених у розділі «ДОДАТКИ», а саме: протокол опитування [PERSON] від 01 листопада 2021 року; протокол опитування [PERSON] від 01 листопада 2021 року; переписку між [PERSON] і [PERSON] за весь період; адвокатський запит адвоката Андрощука С.В. до ГУ ДПС у Київській області від 14 квітня 2021 року № 004-92/1; адвокатський запит адвоката Андрощука С.В. до ГУ ПФУ у Київській області від 28 березня 2021 року № 004-92/1; Лист ГУ ПФУ у Київській області від 02 квітня 2021 року № 2600-0705-8/56528; лист відповідача від 06 квітня 2021 року № 77; Дані про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 23 квітня 2021 року. Крім того, у відповіді на відзив заявлено клопотання про витребування у відповідача доказів, а саме: посадову інструкцію заступника директора [PERSON] , дійсну в період з 01 січня 2021 року по 31 травня 2021 року у випадку її наявності; табель використання робочого часу [PERSON] , штатний розклад, відомості про нарахування заробітної плати позивачеві, розрахунково-платіжні відомості або розрахункові листки [PERSON] за період з 01 квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року; банківську виписку, або інший банківський документ, який підтверджує отримання готівки для її використання для виплати заробітної плати позивачеві за період з 01 квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року; банківську виписку, або інший банківський документ, який підтверджує сплату податків та зборів із заробітної плати [PERSON] за період з 01 квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва в складі судді Петрова Д.В. від 18 листопада 2021 року відмовлено в задоволенні поданої в судовому засіданні письмової заяви [PERSON] в особі представника [PERSON] від 18 листопада 2021 року про забезпечення доказів у справі шляхом витребування у ПрАТ «Київстар» даних геолокації за 11 лютого 2021 року знаходження мобільного телефону з номером [NUMBER] , який належить [PERSON] . Суд прийшов до висновку, що ці докази не стосуються предмета доказування у справі. При цьому посилання представника відповідача у відзиві на певні обставини, на спростування яких представником позивача подано клопотання про витребування доказів, є лише певною процесуальною поведінкою сторони відповідача, а суд може витребувати докази лише якщо це є необхідним для доведення або спростування позовних вимог у справі. 11 жовтня 2021 року підприємство об`єднання громадян «Підприємство «Роман» міжнародної ліги українських інвалідів-інтелектуалів «Софія» в особі представника Гуцола Р.І. подало до суду клопотання від 11 жовтня 2021 року про долучення до справи відповіді на адвокатський запит Головного Управління ДПС У Київській області від 29 вересня 2021 року за вих. № 35546/6/10-36-24-01. В судовому засіданні представник [PERSON] повідомив суд, що заявлене у відзиві клопотання про витребування доказів у Києво-Святошинської ДПІ ГУ ДПС у Київській області слід залишити без розгляду, оскільки відповідь на адвокатський запит Головного Управління ДПС У Київській області від 29 вересня 2021 року за вих. № 35546/6/10-36-24-01 є належним доказом на підтвердження сплати податків із заробітної плати позивача за спірний період. 07 грудня 2021 року підприємство об`єднання громадян «Підприємство «Роман» міжнародної ліги українських інвалідів-інтелектуалів «Софія» в особі представника Гуцола Р.І. подало до суду клопотання з процесуальних питань від 03 грудня 2021 року. У клопотанні заявник просить: не враховувати при розгляді справи відповіді на відзив позивача через пропуск строків на її подання та відсутності клопотання про продовження строку на подання відповіді на відзив; відмовити в задоволенні клопотання відповіді на відзив про поновлення пропущеного строку на подання доказів у справі разом з відповіддю на відзив з посиланням на відсутність поважних причин пропуску відповідного процесуального строку; відмовити в задоволенні клопотання відповіді на відзив про витребування у відповідача доказів з посиланням на його безпідставність; долучення до справи нових доказів. Позивачем [PERSON] в особі представника [PERSON] подано до суду заяву від 07 грудня 2021 року про долучення доказів у справі, а саме: Лист ГУ ДПС у Київській області від 08 листопада 2021 року № 40826/6/10-3-24-01; Лист ГУ ПФУ у Київській області від 15 листопада 2021 року № 1000-0704-8, та поновлення строку на подання вказаних доказів. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва в складі судді Петрова Д.В. від 19 січня 2022 року заяву [PERSON] в особі представника [PERSON] про забезпечення доказів у справі задоволено. Витребувано у відповідача посадову інструкцію заступника директора [PERSON] , дійсну в період з 01 січня 2021 року по 31 травня 2021 року у випадку її наявності; табель використання робочого часу [PERSON] , штатний розклад, відомості про нарахування заробітної плати позивачеві, розрахунково-платіжні відомості або розрахункові листки [PERSON] за період з 01 квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року; банківську виписку, або інший банківський документ, який підтверджує отримання готівки для її використання для виплати заробітної плати позивачеві за період з 01 квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року; банківську виписку, або інший банківський документ, який підтверджує сплату податків та зборів із заробітної плати [PERSON] за період з 01 квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року. 15 лютого 2022 року на виконання вимог ухвали Подільського районного суду м. Києва від 19 січня 2022 року представником відповідача [PERSON] подано витребувані судом докази, а саме: лист роз`яснення директора [PERSON] від 30 листопада 2021 року за вих. № 62, 10 та 11 сторінку Статуту відповідача, наказ від 02 березня 2015 року за вих. № 89-к про прийняття [PERSON] на посаду заступника директора; копії табелів обліку використання робочого часу працівників підприємства, у тому числі позивача, за квітень, травень, червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 року та за січень, лютий 2021 року; копії штатних розписів відповідача за 2020 та 2021 роки; копії розрахунково-платіжних відомостей працівника [PERSON] за: червень, липень, серпень, вересень, жовтень, листопад, грудень 2020 року, та за січень, лютий 2021 року; копії платіжних доручень №№ ЯЯ8188514, ЯЯ8188513, ЯЯ8188512, ЯЯ8188511, ЯЯ8188509, ЯЯ81885108, ЯЯ8188507; копію клопотання від 25 січня 2022 року № 1 з відміткою банку про одержання. Ухвалою Подільського районного суду м. Києва в складі судді Петрова Д.В. від 22 лютого 2022 року задоволено клопотання представника відповідача [PERSON] про витребування у ГУ ПФУ в Київській області довідки ОК-5 з відомостями про застраховану особу [PERSON] (реєстраційний номер облікової картки платника податків - [NUMBER] ), що містить дані про суми заробітку для нарахування пенсії за період з 01 червня 2020 року по 11 травня 2021 року. В судове засідання 08 червня 2022 року учасники справи не з`явилися, про день, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Представник відповідача в заяві на адресу суду просив розглядати справу в його відсутність та відсутність позивача та її представника, оскільки справа слухається в спрощеному позовному провадженні, сторонами у повній мірі використано право на подання заяв по суті спору, доказів та наведено усні пояснення в судових засіданнях. При цьому, явка сторін не є обов`язковою. Позивач та її представник про причини своєї неявки суд не повідомили, клопотання про відкладення судового засідання не подали, поважних причин неявки не вказали. Суд визнав можливим розглядати справу у відсутність учасників справи на підставі наявних у матеріалах справи доказів. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що 28 листопада 2018 року [PERSON] було прийнято на роботу на посаду юрисконсульта до підприємства об`єднання громадян «Підприємство «Роман» міжнародної ліги українських інвалідів-інтелектуалів «Софія», що визнається сторонами та підтверджується доданою до позову копією відповіді Головного управління ДПС у Київській області від 20 квітня 2021 року № 17509/6/10-36-24-01. З 19 березня 2020 року по 31 травня 2020 року [PERSON] перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, що підтверджується доданими до відзиву заявою [PERSON] від 18 березня 2020 року про надання відпустки за власний рахунок та наказом відповідача від 18 березня 2020 року № 4 Про надання відпустки [PERSON] без збереження заробітної плати на період з 19 березня 2020 року по 31 травня 2020 року. Позивачем вказані обставини не заперечуються. Починаючи з 11 лютого 2021 року, [PERSON] на роботу не виходила та припинила трудові правовідносини з відповідачем в односторонньому порядку, що визнається позивачем у позовній заяві та не заперечується відповідачем у відзиві на позов. Суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин, а тому вони не підлягають додатковому доказуванню відповідно до ч. 1 ст. 82 ЦПК України. 27 квітня 2021 року відповідачем видано наказ № 4 щодо застосування до [PERSON] за порушення трудової дисципліни дисциплінарного стягнення у вигляді догани за відсутність на роботі з 30 березня 2021 року по 26 квітня 2021 року без поважних причин. 29 квітня 2021 року позивач отримала вказаний наказ № 4, що підтверджується доданими до відзиву описом цінного листа та рекомендованим повідомленням за трекінговим номером 041280636139512 та визнається позивачем у позовній заяві. Наказами відповідача від 11 травня 2021 року № 5 та № 6 стосовно юрисконсульта [PERSON] накладено дисциплінарне стягнення за п. 2 ст. 147 КЗпП України (звільнення) та того ж дня [PERSON] була звільнена з роботи з підстав, передбачених п. 4 ст.40 КЗпП України (за прогул). Вказані обставини підтверджуються доданими до відзиву відповідними наказами від 27 квітня 2021 року №4, від 11 травня 2021 року № 5, від 11 травня 2021 року № 6 та визнаються позивачем у позовній заяві. 12 травня 2021 року [PERSON] засобами поштового зв`язку отримала копію наказу № 5, оригінал наказу № 6 та роз`яснення відповідача від 11 травня 2021 року № 83 про необхідність з`явитися забрати трудову книжку, або надати згоду про направлення трудової книжки поштовим повідомленням, що підтверджується повідомлення від 11 травня 2021 року № 83, описом цінного листа з трекінговим № 0412806362880 та роздруківкою відстеження поштового відправлення з трекінговим № 0412806362880, що додані до відзиву. Ці обставини також визнаються позивачем у позовній заяві. З досліджених фактичних обставин справи судом встановлено, що спір між сторонами виник з приводу: часу та підстав припинення трудових правовідносин між сторонами; законності наказів відповідача про накладення дисциплінарних стягнень у вигляді догани та звільнення; сплати заробітної плати відповідачеві за період з березня 2020 року і по 11 лютого 2021 року; стягнення індексації заробітної плати за період з березня 2020 року і по 11 лютого 2021 року; стягнення компенсації за час затримки видачі трудової книжки за період з 11 лютого 2021 року по 20 травня 2021 року; сплати компенсації за невикористану відпустку за період з 28 листопада 2018 року по 11 лютого 2021 року; відшкодування моральної шкоди та зобов`язання повернути трудову книжку. Крім того, між сторонами існує спір з приводу вчинення процесуальних дій та належності доказів. Вказані правовідносини регулюються Кодексом законів про працю України, Законом України «Про оплату праці», Законом України «Про відпустки», Постановою Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301; Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58, Цивільним кодексом України. Також, підлягають застосуванню відповідні норми Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 1 ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Статтею 278 ЦПК України визначено особливості подання заяв по суті справи у спрощеному позовному провадженні. Відзив подається протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення ухвали про відкриття. Позивач має право подати до суду відповідь на відзив, а відповідач - заперечення протягом строків, встановлених судом в ухвалі про відкриття провадження у справі. Частиною 8 ст. 279 ЦПК України передбачено, що при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Відповідно до ч. 4 ст. 179 ЦПК України відповідь на відзив подається в строк, встановлений судом. Встановлений судом процесуальний строк може бути продовжений судом за заявою учасника справи, поданою до закінчення цього строку, чи з ініціативи суду, що передбачено ч. 2 ст. 127 ЦПК України. Відповідно до ч. 2 ст. 126 ЦПК України документи, подані після закінчення процесуальних строків, залишаються без розгляду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд вважає обґрунтованими вимоги клопотання представника відповідача з процесуальних питань від 03 грудня 2021 року № 42/2021 про неможливість врахування при розгляді справи відповіді на відзив від 15 листопада 2021 року, оскільки її подано поза межами п`ятиденного строку, встановленого судом в ухвалі про відкриття провадження, та не заявлено клопотання про продовження відповідного процесуального строку. Зокрема, 20 жовтня 2021 року представник позивача ознайомився з матеріалами справи, у тому числі з відзивом на позов. 04 листопада 2021 року представник позивача подав до суду заяву про виключення документів від 03 листопада 2021 року у якій підтвердив свою обізнаність зі змістом відзиву та доданих до нього документів, однак відповідь на відзив була подана лише 18 листопада 2021 року, поза межами встановленого судом процесуального строку. На виконання вимог ч. 8 ст. 279 ЦПК України суд при розгляді цієї справи у порядку спрощеного провадження досліджує письмові пояснення, викладені у позовній заяві та відзиві, з урахуванням усних пояснень сторін, наданих в судових засіданнях. Відповідно до ч. 1, ч. 2, ч. 3, ч. 4, ч. 5, ч. 8, ч. 11 ст. 83 ЦПК України сторони та інші учасники справи подають докази у справі безпосередньо до суду. Позивач, особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб, повинні подати докази разом з поданням позовної заяви. Відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом з поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи. Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк; докази, які підтверджують, що особа здійснила всі залежні від неї дії, спрямовані на отримання вказаного доказу. У випадку визнання поважними причин неподання учасником справи доказів у встановлений законом строк суд може встановити додатковий строк для подання вказаних доказів. Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї. У разі подання заяви про те, що доданий до справи або поданий до суду учасником справи для ознайомлення документ викликає сумнів з приводу його достовірності або є підробленим, особа, яка подала цей документ, може просити суд до закінчення підготовчого засідання виключити його з числа доказів і розглядати справу на підставі інших доказів. На виконання вимог ч. 8 ст. 279 ЦПК України суд при розгляді цієї справи у порядку спрощеного провадження досліджує докази додані до позовної заяви та відзиву. Крім того, суд досліджує докази, витребувані у відповідача ухвалою Подільського районного суду м. Києва в складі судді Петрова Д.В. від 19 січня 2022 року та витребувані у ГУ ПФУ в Київській області ухвалою цього ж суду від 22 лютого 2022 року. Докази відповідача, подані 11 жовтня 2021 року, а саме відповідь на адвокатський запит Головного Управління ДПС У Київській області від 29 вересня 2021 року за вих. № 35546/6/10-36-24-01, суд вважає належним та допустимим, оскільки цей доказ поданий у спосіб, передбачений ч. 4 ст. 83, ст. 84 ЦПК України. Подані 28 листопада 2021 року представником позивача докази, а саме: Протокол опитування [PERSON] від 01 листопада 2021 року; протокол опитування [PERSON] від 01 листопада 2021 року; переписку між [PERSON] і [PERSON] за весь період; адвокатський запит адвоката Андрощука С.В. до ГУ ДПС у Київській області від 14 квітня 2021 року № 004-92/1; адвокатський запит адвоката Андрощука С.В. до ГУ ПФУ у Київській області від 28 березня 2021 року № 004-92/1; лист ГУ ПФУ у Київській області від 02 квітня 2021 року № 2600-0705-8/56528; лист відповідача від 06 квітня 2021 року № 77; дані про нараховану заробітну плату (дохід, грошове забезпечення) реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування станом на 23 квітня 2021 року, суд не бере до уваги, оскільки вважає такими, що подані поза межами п`ятиденного терміну на подання відповіді на відзив, до 08 листопада 2021 року, та позивачем не наведено жодних причин, що унеможливили подання вказаних доказів у період з 08 по 28 листопада 2021 року. У зв`язку з наведеним, суд вважає обґрунтованими вимоги клопотання відповідача з процесуальних питань від 03 грудня 2021 року № 42/2021 про неможливість поновлення пропущеного строку на подання нових доказів у справі разом з відповіддю на відзив, оскільки станом на 01 листопада 2021 року відповідні докази були в наявності у представника позивача, однак до суду подані лише 28 листопада 2021 року. Інші зібрані у справі докази, у тому числі додані до відзиву фотокопії відомостей про виплату грошей № р-00000007, № р-00000008, № р-00000009, № р-00000010, № р-00000011, № р-00000012, № р-00000013, суд оцінює за правилами ч. 2 ст. 89 ЦПК України у їх сукупності, достатності, взаємному зв`язку з іншими належними і допустимими доказами у справі. Відповідно до ч. 1 ст. 9 ЦК України положення ЦК України застосовуються до врегулювання, зокрема, трудових відносин, якщо вони не врегульовані іншими актами законодавствами. Таким чином, положення ЦК України мають застосовуватися субсидіарно для врегулювання трудових відносин. Згідно п. 6 ч. 1 ст. 3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є справедливість, добросовісність та розумність. У трудових правовідносинах сторони мають діяти добросовісно, реалізуючи свої права, що, зокрема, вимагає ч. 3 ст. 13 ЦК України, не допускаючи дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах Згідно зі ст. 94 КЗпП України та ст. 1 Закону України «Про оплату праці» заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану роботу. Відповідно до ст. 38 КЗпП України працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Відповідно до ст. 147 КЗпП України за порушення трудової дисципліни до працівника може бути застосовано тільки один з таких заходів стягнення: догана; звільнення. Статтею 149 КЗпП України передбачено, що за кожне порушення трудової дисципліни може бути застосовано лише одне дисциплінарне стягнення. Стягнення оголошується в наказі (розпорядженні) і повідомляється працівникові під розписку. Часиною 4 ст. 40 КЗпП України визначено, що трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності можуть бути розірвані роботодавцем у випадку прогулу (в тому числі відсутності на роботі більше трьох годин протягом робочого дня) без поважних причин. Відповідно до ст. 84 КЗпП України за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та роботодавцем, але не більше 15 календарних днів на рік. Статтею 26 Закону України «Про відпустки» за сімейними обставинами та з інших причин працівнику може надаватися відпустка без збереження заробітної плати на термін, обумовлений угодою між працівником та власником або уповноваженим ним органом, але не більше 15 календарних днів на рік. У разі встановлення Кабінетом Міністрів України карантину відповідно до Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» термін перебування у відпустці без збереження заробітної плати на період карантину не включається у загальний термін, встановлений частиною першою цієї статті. Статтею 23 Закону України «Про відпустки» не передбачено обов`язку підприємств чи фізичних осіб нести витрати на оплату відпусток, передбачених ст. 26 Закону України «Про відпустки». У ст. 47 КЗпП України роз`яснено, що роботодавець зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Статтею 116 КЗпП України передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, роботодавець повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, роботодавець в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. За правилами ст. 34 Закону України «Про оплату праці» компенсація працівникам втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати провадиться відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством. Відповідно до статті 235 КЗпП України, в редакції від 31 грудня 2020 року, у разі затримки видачі трудової книжки з вини власника або уповноваженого ним органу працівникові виплачується середній заробіток за весь час вимушеного прогулу. Статтею 237-1 КЗпП України визначено, що відшкодування роботодавцем моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством. У пункті 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58, роз`яснено, що якщо працівник відсутній на роботі в день звільнення, то власник або уповноважений ним орган в цей день надсилає йому поштове повідомлення із вказівкою про необхідність отримання трудової книжки. Пересилання трудової книжки поштою з доставкою на зазначену адресу допускається тільки за письмовою згодою працівника. Повно і всебічно з`ясувавши обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, дослідивши зібрані у справі докази, суд дійшов висновків, що в позові слід відмовити. Позовні вимоги про визнання трудових відносин між сторонами припиненими з 11 лютого 2021 року є недоведеними. Необхідною умовою для розірвання трудового договору з ініціативи працівника відповідно до ст. 38 КЗпП України, є попередження про це роботодавця у письмовій формі. У позовній заяві вказано, що оригінал заяви [PERSON] від 11 лютого 2021 року про її звільнення за власним бажанням залишився у позивача, що виключає можливість припинення трудових відносин між сторонами з підстав, передбачених ст. 38 КЗпП України 11.02.202. Також, у позовній заяві [PERSON] стверджує, що її заяву про звільнення 11 лютого 2021 року було продубльовано ще раз в оригінальному примірнику та надіслано за допомогою Нової Пошти, що підтверджується фотографією, яка розміщена на 6 аркуші додатків до позову. Суд вважає такі посилання безпідставними, оскільки відповідне зображення не містить інформації про предмет доказування, а саме того, що посилка за № 59 006 4483 5768 відправлялася саме позивачем [PERSON] , що до вмісту цієї посилка входив оригінал примірника заяви [PERSON] від 11 лютого 2021 року про її звільнення за власним бажанням, що відповідна посилка надсилалася відповідачеві, у той час, коли одержувачем вказана - [PERSON] . Інших належних і допустимих доказів, що можуть підтвердити факт прийняття відповідачем заяви позивача про звільнення 11 лютого 2021 року за власним бажанням нарочно, або надсилання позивачем відповідної заяви рекомендованим поштовим відправленням з повідомленням про вручення, матеріали справи не містять. Акт про відмову від отримання заяви про звільнення від 11 лютого 2021 року, що доданий до позовної заяви, суд не вважає належним та достатнім доказом у справі на підтвердження ухиляння відповідача від одержання заяви позивача про її звільнення 11 лютого 2021 року, оскільки відповідач у відзиві не визнає того, що 11 лютого 2021 року [PERSON] чи громадяни [PERSON] , [PERSON] були фізично присутні за адресою місцезнаходження складських приміщень, які використовуються відповідачем в господарській діяльності за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується доданими до відзиву чек-листом щоденної термометрії працівників за лютий 2021 року, чек листом відвідувачів від 11 лютого 2021 року, актом про відсутність [PERSON] на робочому місці від 11 лютого 2021 року № 1. Крім того, відповідачем до відзиву додано належні та допустимі докази про відсутність заступника директора [PERSON] у м. Києві 11 лютого 2021 року, а саме: наказ від 10 лютого 2021 року № 11 «Про направлення працівника у службове відрядження»; повідомлення ТОВ ТД «Українські харчові технології» від 09 вересня 2021 року № 5 що [PERSON] 11 лютого 2021 року протягом робочого дня знаходилася у м. Малин. Процесуальним правом на виклик та допит [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у якості свідків, передбаченим ст. 90, ст. 91 ЦПК України, з метою підтвердження чи спростування обставин щодо складання вказаного акта про відмову від отримання заяви про звільнення від 11 лютого 2021 року, позивач та її представник не скористалися. Ризики вчинення чи не вчинення процесуальних дій покладаються на сторони. Надані представником позивача протокол опитування [PERSON] від 01 листопада 2021 року, протокол опитування [PERSON] від 01 листопада 2021 року суд до уваги не бере, оскільки ці докази подані у неналежний спосіб, крім того, ст. 93 ЦПК України передбачає можливість проведення письмового опитування учасників справи як свідків, а [PERSON] та [PERSON] не є учасниками цієї справи. Посилання позивача у позовній заяві на правові висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 16 серпня 2018 року в справі № 554/6423/17 щодо обов`язку власника, або уповноваженого ним органу розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник, за заявою працівника про звільнення за власним бажанням, зумовленою неможливістю продовжувати роботу, судом відхиляються, оскільки фактичні обставини у справах є різними. Позивач [PERSON] не довела належними засобами доказування факту звернення до відповідача із заявою про звільнення її 11 лютого 2021 року, що виключає врахування при вирішенні цього спору правових висновків постанови касаційного суду від 16 серпня 2018 року в справі № 554/6423/17. Крім того, позивачем не спростовано роз`яснень відповідача, підтверджених належними доказами, про перебування 11 лютого 2021 року на робочому місці директора підприємства об`єднання громадян «Підприємство «Роман» міжнародної ліги українських інвалідів-інтелектуалів «Софія» Жука Р.М., що уповноважений Статутом вирішувати кадрові питання, а також не вказано які обставини унеможливили подання заяви [PERSON] про звільнення її за власним бажанням 11 лютого 2021 року директору підприємства особисто. Отже, вимоги [PERSON] про визнання трудових відносин між сторонами припиненими з 11 лютого 2021 року є такими, що ґрунтуються на припущеннях, та не підлягають задоволенню, оскільки позивачем не доведено належними засобами доказування факт її звернення до відповідача у письмовій формі (попередження) про звільнення за власним бажанням 11 лютого 2021 року. Позовні вимоги про скасування наказів відповідача від 27 квітня 2021 року № 4 про накладення дисциплінарного стягнення, від 11 травня 2021 року № 6 про накладення дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення, від 11 травня 2021 року № 5 про звільнення [PERSON] є безпідставними. Зокрема, суд вважає обґрунтованими заперечення відповідача, викладені у відзиві на позов, що у позовній заяві [PERSON] безпідставно вважає вказані накази від 27 квітня 2021 року, від 11 травня 2021 року № 5 та № 6 незаконними виключно через те, що вона вважає її звільнення мало відбутися 11 лютого 2021 року за її власним бажанням на підставі вказаної вище заяви, яку відповідач не отримував та не був обізнаний до виникнення цього судового спору. При цьому, позивач не пов`язує незаконність наказів від 27 квітня 2021 року, від 11 травня 2021 року № 5 та № 6 з порушенням процедури притягнення працівника до дисциплінарної відповідальності чи норм КЗпП України відповідачем під час їх винесення. Оскільки [PERSON] визнає фактичне припинення трудових відносин в односторонньому порядку з відповідачам починаючи з 11 лютого 2021 року, то відсутні підстави вважати, що оспорювані накази відповідача про застосування дисциплінарних стягнень до позивача у вигляді догани та звільнення за неодноразову відсутність на робочому місці після 11 лютого 2021 року, суперечать вимогам ст. 40, ст. 147-149 КЗпП України. Позовні вимоги про стягнення з відповідача 21 473 грн 65 коп. компенсації через невчасне повернення трудової книжки за період з 11 лютого 2021 року по 20 травня 2021 року є безпідставними. Судом встановлено, що в період з 11 лютого 2021 року по 11 травня 2021 року трудові правовідносини між [PERSON] та відповідачем тривали, а тому до 11 травня 2021 року підприємство об`єднання громадян «Підприємство «Роман» міжнародної ліги українських інвалідів-інтелектуалів «Софія» було обмежено пунктами 3, 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про трудові книжки працівників» від 27 квітня 1993 року № 301 видавати трудову книжку позивачеві. Отже, вимоги позову про стягнення з відповідача компенсації через невчасне повернення трудової книжки за період з 11 лютого 2021 року по 11 травня 2021 року є безпідставними. В день звільнення, а саме 11 травня 2021 року, позивач була відсутня на роботі. Тому, трудова книжка з незалежних від відповідача причин не могла бути видана звільненому працівникові під розписку в журналі обліку. Судом встановлено, що відповідачем виконано вимоги пункту 4.2. Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої Наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України 29 липня 1993 року № 58 та 11 травня 2021 року надіслано [PERSON] поштове повідомлення про необхідність отримання трудової книжки. Одночасно, [PERSON] не надано доказів, що вона зверталася із письмовою заявою до відповідача після 11 травня 2021 року про надання згоди на пересилання її трудової книжки поштою з доставкою на зазначену позивачем адресу. Отже, вимоги позову про стягнення з відповідача компенсації через невчасне повернення трудової книжки за період з 11 травня 2021 року по 20 травня 2021 року є безпідставними через відсутність вини відповідача у тому, що після звільнення трудова книжка не була видана позивачеві. Ці обставини виключають можливість стягнення відповідної компенсації на підставі ст. 235 КЗпП України в редакції, чинній до 10 червня 2021 року. Позовні вимоги про зобов`язання відповідача повернути [PERSON] трудову книжку є безпідставними у зв`язку з наступним. Положення ст. 15 ЦК України гарантують кожній особі право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. При цьому, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Отже, в судовому порядку можуть бути захищені цивільні права та інтереси у разі їх порушення, невизнання або оспорювання. Судом встановлено, що відповідачем не порушувалися права [PERSON] на видачу трудової книжки після звільнення. Більше того, у відзиві на позов відповідач визнає право позивача на одержання трудової книжки та не оспорює його. Вказує, що [PERSON] може у будь-який момент робочого часу з`явитися до відповідача і забрати свою трудову книжку, або надати письмову згоду про направлення їй трудової книжки поштовим повідомленням, про що неодноразово вона повідомлялася. Доказів на підтвердження порушення права [PERSON] на видачу трудової книжки після звільнення 11 травня 2021 року позивачем не надано, що виключає можливість задоволення позову в цій частині. Позовні вимоги про стягнення з відповідача 46 724 грн заробітної плати є безпідставними та недоведеними у зв`язку з наступним. У позовній заяві [PERSON] вказує, що отримувала мінімальну заробітну плату у відповідача, яка не виплачувалася за період квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року, а саме їй не виплачено заробітну плату за: квітень 2020 року - 4 723 грн; травень 2020 року - 4 723 грн; червень 2020 року - 4 723 грн; липень 2020 року - 4 723 грн; серпень 2020 року - 4 723 грн; вересень 2020 року - 5 000 грн; жовтень 2020 року - 5 000 грн; листопад 2020 року - 5 000 грн; грудень 2020 року - 5 000 грн; січень 2021 року - 1 009 грн; з 01 по 11 лютого 2021 року - 2 100 грн, загалом 46 724 грн. Оскільки судом встановлено, що з 19 березня 2020 року по 31 травня 2020 року [PERSON] перебувала у відпустці без збереження заробітної плати, а це виключає обов`язок відповідача виплачувати позивачеві заробітну плату за вказаний період згідно ст. 84 КЗпП України, ст. 23, ст. 26 Закону України «Про відпустки», то вимоги позову про стягнення заробітної плати за квітень 2020 року в розмірі 4 723 грн та травень 2020 року в розмірі 4 723 грн є безпідставними. Суд вважає обґрунтованими та не спростованими належними засобами доказування позивачем, наступні посилання відзиву на позов «щодо виплати позивачеві заробітної плати за червень-грудень 2020 року. У червні 2020 року [PERSON] було виплачено 4 025 грн заробітної плати нарочно під її особистий підпис, що підтверджується відомостями на виплату грошей № р-00000007; у липні 2020 року [PERSON] було виплачено 4 025 грн заробітної плати нарочно під її особистий підпис, що підтверджується відомостями на виплату грошей № р-00000008; у серпні 2020 року [PERSON] було виплачено 4 025 грн заробітної плати нарочно під її особистий підпис, що підтверджується відомостями на виплату грошей № р-00000009; у вересні 2020 року [PERSON] було виплачено 4 025 грн заробітної плати нарочно під її особистий підпис, що підтверджується відомостями на виплату грошей № р-00000010; у жовтні 2020 року [PERSON] було виплачено 4 025 грн заробітної плати нарочно під її особистий підпис, що підтверджується відомостями на виплату грошей № р-00000011; у листопаді 2020 року [PERSON] було виплачено 4 025 грн заробітної плати нарочно під її особистий підпис, що підтверджується відомостями на виплату грошей № р-00000012; у грудні 2020 року [PERSON] було виплачено 4 025 грн заробітної плати нарочно під її особистий підпис, що підтверджується відомостями на виплату грошей № р-00000013. У відзиві відповідача вказано, що 06 вересня 2021 року через зливу та пошкодження крівлі, приміщення, у якому зберігається первинна та архівна документація Підприємства було частково затоплено. Унаслідок затоплення оригінали вказаних вище відомостей було знищено. Однак їх примірники в електронному вигляді (відскановані копії) збереглися на електронних носіях інформації та їх роздруківки додаються до цього відзиву. На підтвердження затоплення до відзиву додається копія акту № 1 обстеження місця аварії за адресою: [ADDRESS] від 06 вересня 2021 року. Позивач вказує, що з червня по вересень 2020 року їй мало бути виплачено 4 723 грн щомісячно, а з вересня по грудень 2020 року по 5 000 грн щомісячно. Такі твердження є безпідставними, оскільки 4 723 грн та 5 000 грн це мінімальні заробітні плати в 2020 році без урахування обов`язкових податкових та соціальних відрахувань. На руки працівник мав отримувати 3 802 грн 01 коп. (4 723 - 850,14 (ПДФО) - 70,85 (військовий збір) = 3 802) та 4 025 грн (5 000 - 900 (ПДФО) - 75 (військовий збір) = 4 025 грн). Як вказано вище, [PERSON] щомісячно в 2020 році отримувала на руки заробітну плату в розмірі 4 025 грн. Загалом з червня по грудень 2020 року отримала заробітної плати більше, ніж цього вимагав Закон. З січня 2021 року мінімальна заробітна плата піднялася до 6 000 грн і на руки працівник мав отримувати 4830 грн (6 000 - 1 080 (ПДФО) - 90 (військовий збір) = 4 830 грн). У позові [PERSON] не заперечує, що їй було виплачено заробітну плату за січень 2021 року в розмірі 4 991 грн, що також становить більшу суму, ніж передбачено Законом. Тому, вимоги позивача про стягнення з Підприємства 1 009 грн заробітної плати за січень 2021 року є повністю безпідставними. [PERSON] також зазначає, що їй взагалі не виплачувалася заробітна плата за період з 01 лютого по 11 лютого 2021 року. Такі посилання позивача повністю спростовуються доданою до відзиву копією меморіального ордера № 4714311 про виплату позивачеві 1 996 грн 40 коп. заробітної плати за лютий 2021 року. Позивач безпідставно вважає, що їй заробітна плата за період з 01 лютого по 11 лютого 2021 року мала бути виплачена в розмірі 2 100 грн, оскільки з цієї суми необхідно відрахувати 18 % ПДФО та 1,5 % військового збору, а відтак, сума «на руки» вийде ще менша, ніж позивач отримала». Одночасно, суд не вважає беззаперечними доказами на підтвердження виплати [PERSON] нарочно заробітної плати за червень - грудень 2020 року фотокопії відомостей на виплату грошей № р-00000007 - № р-00000013, оскільки у відповідача відсутні оригінали вказаних документів через їх втрату внаслідок залиття, що підтверджується належним доказом, а саме: актом № 1 обстеження місця аварії за адресою: [ADDRESS] від 06 вересня 2021 року. Суд надає оцінку фотокопіям відомостей на виплату грошей № р-00000007 - № р-00000013 в сукупності з іншими витребуваними судом та наданими сторонами доказами, а саме: копією штатного розпису відповідача з 03 січня 2020 року, затвердженого 03 січня 2020 року, з якого вбачається, що посадовий оклад юрисконсульта на підприємстві в 2020 році становить 5 000 грн; копіями розрахунково-платіжних відомостей працівника [PERSON] за: червень 2020 року, липень 2020 року, серпень 2020 року, вересень 2020 року, жовтень 2020 року, листопад 2020 року, грудень 2020 року, з яких вбачається, що щомісячно за вказаний період [PERSON] нараховувалося по 5 000 грн заробітної плати та виплачувалося через касу відповідача по 4 025 грн; копіями платіжних доручень від 02 липня 2020 року № ЯЯ8188507, від 20 серпня 2020 року № ЯЯ81885108, від 15 вересня 2020 року № ЯЯ8188509, від 13 жовтня 2020 року № ЯЯ8188511, від 10 листопада 2020 року № ЯЯ8188512, від 04 грудня 2020 року № ЯЯ8188513, від 28 грудня 2020 року № ЯЯ8188514, що підтверджують замовлення та одержання відповідачем в банківській установі готівкових коштів на оплату через касу заробітної плати працівникам відповідно за червень 2020 року, липень 2020 року, серпень 2020 року, вересень 2020 року, жовтень 2020 року, листопад 2020 року та грудень 2020 року. Вказані докази відносяться до первинної бухгалтерської документації, містять інформацію про предмет доказування, є належними та допустимими відповідно до роз`яснень ст. 77 - ст. 79 ЦПК України. Шляхом порівняння суд встановив, що суми замовлених та одержаних відповідачем в банківській установі готівкових коштів на оплату через касу заробітної плати працівникам дорівнюють загальним сумам виплат, що відображені у фотокопіях відомостей на виплату грошей. Зокрема: - відповідно до платіжного доручення від 02 липня 2020 року № ЯЯ8188507 відповідач одержав 23 586 грн 50 коп. для виплати заробітної плати за червень 2020 року та згідно фотокопії відомостей на виплату грошей № р-00000007 за червень 2020 року така ж сума була видана працівникам, у тому числі 4025 грн одержала [PERSON] ; - відповідно до платіжного доручення від 20 серпня 2020 року № ЯЯ8188508 відповідач одержав 30 026 грн 50 коп. для виплати заробітної плати за липень 2020 року та згідно фотокопії відомостей на виплату грошей № р-00000008 за липень 2020 року така ж сума була видана працівникам, у тому числі 4 025 грн одержала [PERSON] ; - відповідно до платіжного доручення від 15 вересня 2020 року № ЯЯ8188509 відповідач одержав 53 371 грн 50 коп. для виплати заробітної плати за серпень 2020 року та згідно фотокопії відомостей на виплату грошей № р-00000009 за серпень 2020 року така ж сума була видана працівникам, у тому числі 4 025 грн одержала [PERSON] ; - відповідно до платіжного доручення від 13 жовтня 2020 року № ЯЯ8188511 відповідач одержав 60 697 грн для виплати заробітної плати за вересень 2020 року та згідно фотокопії відомостей на виплату грошей № р-00000010 за вересень 2020 року така ж сума була видана працівникам, у тому числі 4025 грн одержала [PERSON] ; - відповідно до платіжного доручення від 10 листопада 2020 року № ЯЯ8188512 відповідач одержав 60 697 грн для виплати заробітної плати за жовтень 2020 року та згідно фотокопії відомостей на виплату грошей № р-00000011 за жовтень 2020 року така ж сума була видана працівникам, у тому числі 4 025 грн одержала [PERSON] ; - відповідно до платіжного доручення від 04 грудня 2020 року № ЯЯ8188513 відповідач одержав 60 697 грн для виплати заробітної плати за листопад 2020 року та згідно фотокопії відомостей на виплату грошей № р-00000012 за листопад 2020 року така ж сума була видана працівникам, у тому числі 4025 грн одержала [PERSON] ; - відповідно до платіжного доручення від 28 грудня 2020 року № ЯЯ8188514 відповідач одержав 60 697 грн для виплати заробітної плати за грудень 2020 року та згідно фотокопії відомостей на виплату грошей № р-00000013 за грудень 2020 року така ж сума була видана працівникам, у тому числі 4 025 грн одержала [PERSON] . Крім того, судом встановлено, що посилання позивача про несплату відповідачем податків та пенсійних відрахувань із заробітної плати [PERSON] за період червень-грудень 2020 року (останній місяць 2 кварталу, 3 квартал та 4 квартал 2020 року) є безпідставними та спростовуються зібраними у справі доказами. Так, відповідно до відповіді на адвокатський запит представника відповідача від 29 вересня 2021 року № 35564/6/10-36-24-01 ГУ ДПС у Київській області підтверджує своєчасність подання відповідачем звітів про суми нарахованої заробітної плати (догоду, грошового забезпечення тощо), суми нарахованого ЄСВ та ПДФО, сплату податків своєчасно і у повному обсязі, відсутність порушення у підприємства об`єднання громадян «Підприємство «Роман» міжнародної ліги українських інвалідів-інтелектуалів «Софія» у поданні та сплаті податкових відрахувань. Зокрема, за 2 квартал 2020 року (червень 2020 року) відповідачем нараховано і виплачено позивачеві 5 000 грн заробітної плати, з яких 900 грн ПДФО; за 3 квартал 2020 року (липень, серпень та вересень 2020 року) відповідачем нараховано і виплачено позивачеві 15 000 грн заробітної плати, з яких 2 700 грн ПДФО; за 4 квартал 2020 року (жовтень, листопад та грудень 2020 року) відповідачем нараховано і виплачено позивачеві 15 000 грн заробітної плати, з яких 2 700 грн ПДФО. Вказана інформація підтверджується і відповіддю ГУ ДПС у Київській області на адвокатський запит представника позивача від 08 листопада 2021 року № 40826/6/10-36-24-01. Зазначені відповіді на адвокатські запити також підтверджують сплату відповідачем податків із заробітної плати позивача за спірний період 2021 року. Відрахування із заробітної плати позивача пенсійних виплат за спірний період з квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року підтверджується наданими на виконання вимог ухвали Подільського районного суду м. Києва в складі судді Петрова Д.В. від 22 лютого 2022 року ГУ ПФУ в Київській області відомостями довідки ОК-5 про застраховану особу [PERSON] . Посилання представника [PERSON] адвоката Андрощука С.В. на фальсифікацію відповідачем відомостей на виплату грошей № р-00000007 - № р-00000013 та інших наданих відповідачем доказів у справі суд вважає безпідставними, оскільки такі посилання не підтверджені належними засобами доказування. Отже, суд вважає безпідставними та недоведеними позовні вимоги про стягнення з відповідача 46 724 грн заробітної плати за період квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року. Позовні вимоги про стягнення з відповідача 13 468 грн 73 коп. індексації по заробітній платі за період з квітня по травень 2021 року не підлягають задоволенню, оскільки норми ст. 34 Закону України «Про оплату праці» передбачають обов`язок компенсації працівникам втрати частини заробітної плати відповідно до індексу зростання цін лише за умови порушення строків її виплати. Одночасно, позивачем не доведено належними засобами доказування наявності у відповідача обов`язку виплачувати позивачеві заробітну плату за квітень та травень 2020 року, а також не спростовано наданих відповідачем доказів та роз`яснень відзиву на позов про вчасну та повну виплату позивачеві заробітної плати за період з червня 2020 року по 11 лютого 2021 року. Оскільки [PERSON] не доведено порушення відповідачем законодавства України про оплату праці у спірний період з квітня 2020 року по 11 лютого 2021 року (порушенням строків виплати заробітної плати), то санкції статті 34 Закону України «Про оплату праці» не підлягають застосуванню. Позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 255 грн 61 коп. компенсації за невикористану відпустку [PERSON] є безпідставними у зв`язку з наступним. Суд вважає обґрунтованими, достатніми та не спростованими належними засобами доказування позивачем, наступні посилання відзиву на позов: «До позовної заяви додано виписку по картковому рахунку (період: 01/07/2020 - 14/05/2021). З цієї виписки видно, що: - 16 квітня 2021 року позивач отримала два платежі по 3 353 грн 56 коп. (разом 6 707 грн 12 коп.) та один платіж на суму 854 грн 88 коп., цільове призначення яких - компенсація за невикористані відпустки за 2020, 2021, 2019 роки, відповідно. - 11 травня 2021 року позивач отримала платіж на суму 945 грн 08 коп., цільове призначення якого - компенсація за невикористану відпустку за 2021 рік. Разом позивачеві було виплачено 8 507 грн 08 коп. компенсації за невикористані відпустки (у позові [PERSON] вводить суд в оману та стверджує, що отримала лише 7 562 грн)». Також суд вважає належним чином обґрунтованим розрахунок нарахування по невикористаній відпустці, що мітиться у відзиві на позов, з якого вбачається, що за весь період перебування сторін у трудових правовідносинах позивач [PERSON] набула права на отримання компенсації за невикористані відпустки в розмірі 7 405 грн 79 коп., що менше суми відповідної компенсації, яку позивач підтверджує що отримала - 7 562 грн, та менше ніж сума компенсації за невикористані відпустки, яка одержана позивачем та підтверджена доданими до позовної заяви доказами, а саме випискою по картковому рахунку № [NUMBER] . Зокрема: 16 квітня 2021 року 3 353 грн 56 коп. за невикористану відпустку 2020 року; 16 квітня 2021 року 3 353 грн 56 коп. за невикористану відпустку 2019 року; 16 квітня 2021 року 854 грн 88 коп. за невикористану відпустку за 2021 рік; у день звільнення 11 травня 2021 року 945 грн 08 коп. за невикористану відпустку за 2021 рік, а разом 8 507 грн 08 коп. Оскільки судом встановлено, що позивач отримала від відповідача компенсацію за невикористані відпустки у повному обсязі та не пізніше дня звільнення 11 травня 2021 року, то позовні вимоги про стягнення з відповідача 1 255 грн 61 коп. відповідної компенсації не підлягають задоволенню. Позовні вимоги про стягнення з відповідача 56 169 грн моральної шкоди є також безпідставними. У пунктах 3, 4, 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. У позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Норми ст. 237-1 КЗпП України зобов`язують роботодавця відшкодувати моральну шкоду працівникові за умови порушення його законних прав. Оскільки судом встановлено, що позивачем не доведено належними засобами доказування порушення її трудових прав відповідачем, неправомірних дій чи бездіяльності відповідача, протиправності діяння та вини відповідача, то позов у цій частині є безпідставним і не підлягає задоволенню. Крім того, суд вважає обґрунтованими посилання відповідача у відзиві на позов, що [PERSON] безпідставно обґрунтовує моральну шкоду упущеною нею матеріальною вигодою, пов`язаною з неможливістю влаштуватися на іншу роботу, а не втратами немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних їй. Таким чином, враховуючи викладені обставини, позовні вимоги [PERSON] є недоведеними та необґрунтованими і не підлягають задоволенню. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed