Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

04.10.2021 року позивач АТ КБ «ПриватБанк», від імені якого діє представник за довіреністю Балагурак Вероніка Василівна, звернувся в суд з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить стягнути з відповідача на користь позивача заборгованість у розмірі 8121,62 грн. за кредитним договором № б/н від 15.05.2014 року та судові витрати в сумі 2270,00 грн. В обґрунтування позову вказує на те, що відповідач є спадкоємцем особи позичальника [PERSON] , який отримав кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок, та не надав своєчасно банку грошові кошти для погашення заборгованості, таким чином зобов`язання за вказаним договором належним чином не виконав. У зв`язку з цим з відповідача підлягає стягненню заборгованість її спадкодавця в сумі позову. Разом з позовною заявою позивачем 04.10.2021 року заявлено суду клопотання про розгляд справи в порядку спрощеного провадження без виклику сторін, клопотання про огляд веб-сайту Приватбанку за посиланням https://privatbank.ua/terms/ та клопотання про витребування доказів. В останньому позивач просить суд: 1.витребувати від територіального органу, до повноважень якого входять питання реєстрації місця проживання фізичних осіб (Центру надання адміністративних послуг у місті та/або сільської ради), компетенція якого територіально поширюється на адресу останнього місця реєстрації проживання померлого [INFO] позичальника [PERSON] : довідку про склад сім`ї та реєстрацію осіб за адресою: 11151, Житомирська область, Овруцький район, с.Шоломки, станом на дату смерті померлого [INFO] ; 2.витребувати докази від Овруцької державної нотаріальної контори: копію спадкової справи заведеної після померлого [INFO] [PERSON] , дата народження: [INFO] , ідентифікаційний код: [NUMBER] , про що винести ухвалу. Клопотання мотивоване зокрема тим, що позивач відповідно до законодавства України немає права на самостійне отримання даних. 30.11.2021 року позивачем заявлено клопотання, в якому банк, з метою встановлення правонаступників (спадкоємців) та виявлення спадкового майна, просить суд: 1.прийняти клопотання до розгляду; 2.направити запит до нотаріальної контори за місцем реєстрації спадкодавця для витребування інформації із Спадкового реєстру; 3.направити запит до житлово-експлуатаційної організації з метою отримання довідки про склад сім`ї та виявлення правонаступників (фактичних спадкоємців); 4.направити запит до Департаменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна з метою виявлення нерухомого майна, Державного реєстру обтяжень рухомого майна з метою виявлення рухомого майна, рахунків у Банках, яке належало померлому та входить до спадкової маси; 5.направити запит до органів державного земельного кадастру з метою отримання витягу з реєстру. Клопотання мотивоване тим, що боржник [PERSON] помер, а кредитні відносини не відносяться до таких, які припиняються смертю боржника, так як не є такими, що нерозривно пов`язані з особою боржника, і можуть бути виконані іншою особою спадкоємцем. Відповідач у встановлений строк подала відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує, просить у його задоволенні відмовити, з мотивів зокрема недоведеності позивачем обставин: прийняття відповідачем спадщини після смерті позичальника; отримання відповідачем листа-претензії банку, якою останнім пред`явлено вимогу до спадкоємця позичальника; наявності будь-якого майна, одержаного відповідачем у спадщину після смерті позичальника. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 23.11.2021 року у померлого позичальника відсутнє будь-яке нерухоме майно, тому відповідач не зверталася до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини. Також у відзиві просить у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів відмовити за недоцільністю, розгляд справи у спрощеному провадженні проводити з викликом сторін для надання можливості поставити запитання представнику позивача по суті позовних вимог. Позивач подав відповідь на відзив, в якій просить прийняти до розгляду клопотання про направлення запитів до органів державної влади щодо встановлення наявності нерухомого та рухомого майна, позов задоволити повністю, мотивуючи зокрема тим, що відповідач прийняла спадщину після смерті позичальника спільним із ним проживанням і заяви про відмову від спадщини нотаріусу у встановлений законом строк не подавала, а відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину; 23.04.2021 року банком до відповідача, як спадкоємця позичальника, було направлено лист-претензію від 19.04.2021 року, якою позивач пред`явив свої вимоги, але лист-претензія залишена без реагування; ціна позову становить 8121,62 грн., а успадковане майно та звичайні побутові речі як спадок, які залишилися в родині після смерті позичальника, вартують не менше ціни позову. Відповідач подав заперечення на відповідь на відзив, в якому просить у задоволенні позовних вимог відмовити, оскільки твердження позивача про вступ відповідача у спадщину є лише припущенням, клопотання позивача про здійснення судом запитів до органів державної влади щодо встановлення наявності нерухомого та рухомого майна не підлягає задоволенню, так як до відзиву на позовну заяву долучено інформаційну довідку з реєстру речових прав на нерухоме майно. Позивач надіслав також письмові пояснення. Суд відмовляє у задоволенні клопотання позивача про витребування доказів, оскільки воно не в повній мірі відповідає вимогам ч.2 ст.84 ЦПК України, зокрема щодо зазначення вжитих позивачем заходів для отримання доказів самостійно та доказів вжиття таких заходів. Докази звернення банку до Центру надання адміністративних послуг відсутні. А з доданої до позову копії листа Овруцької державної нотаріальної контори Центрально-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 04.02.2020 року № 202/02-14, наданого останньою у відповідь на запит Приватбанку, вбачається, що нотаріальна контора не відмовляла позивачу у наданні необхідних відомостей та доказів, а навпаки їх надала, повідомивши банк, що після померлого [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилася, так як спадкоємці із заявами про прийняття спадщини та заявами про видачу свідоцтва про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися; тоді як вимога Приватбанку надійшла своєчасно, записана у книгу вхідної кореспонденції 04.02.2021 року за № 212/01-16 і для заведення спадкової справи банку необхідно сплатити квитанцію за Витяг зі спадкового реєстру у розмірі 102 грн., квитанція додається. При цьому позивачем у заявленому суду клопотанні не обґрунтовано перед судом обставин неможливості банком сплатити нотаріальній конторі 102 грн. за Витяг із спадкового реєстру та необхідності витребування цього Витягу від нотаріальної контори безкоштовно для банку за рахунок витрат держави шляхом постановлення ухвали суду про витребування доказів. Суд залишає без розгляду клопотання позивача про направлення запитів до органів державної влади щодо встановлення наявності нерухомого та рухомого майна від 30.11.2021 року, оскільки таке заявлено з пропуском строку, встановленого ч.1 ст.84, ч.2 ст.83 ЦПК України. Відповідно до ч.5 ст.279 ЦПК України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. Суд відмовляє у задоволенні клопотання відповідача про розгляд справи в порядку спрощеного провадження з викликом сторін на підставі ч.6 ст.279 ЦПК України, оскільки предметом позову є стягнення грошової суми, розмір якої не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб і характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи. Дослідивши та оцінивши докази у справі, суд дійшов наступних висновків. З матеріалів справи встановлено, що 15.05.2014 року між [PERSON] та ПАТ КБ «ПриватБанк», позивачем у справі, найменування якого в наступному було змінено на АТ КБ «ПриватБанк», так як АТ КБ «ПриватБанк» є правонаступником прав та обов`язків ПАТ КБ «ПриватБанк», про що зазначено у п.1.7 Статуту АТ КБ «ПриватБанк», було укладено кредитний договір, згідно з умовами якого [PERSON] отримав кредит вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку шляхом підписання Анкети-заяви про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг у Приватбанку. Як вбачається із доданих до позову довідок АТ КБ «Приватбанк», позичальнику [PERSON] 15.05.2014 року був встановлений кредитний ліміт на кредитну платіжну картку в сумі 1200 грн., який в різний час змінювався і 10.11.2017 року становив 7000 грн., а 16.10.2018 року був зменшений і становив 0 грн.; крім того, кредитна платіжна картка, видана 15.04.2014 року на ім`я [PERSON] , перевипускалася банком [INFO] і строк дії останньої сплив 31.03.2019 року. 10.09.2019 року позичальник [PERSON] , [INFO] , помер, що стверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Відповідно до наданого позивачем розрахунку заборгованості, станом на дату смерті позичальника [PERSON] його загальна заборгованість по кредитному договору за невиконання умов договору складала 8121,62 грн., з яких: 8121,62 грн. заборгованість за тілом кредиту, в тому числі 8121,62 грн. заборгованість за простроченим тілом кредиту. Як вбачається з листа Овруцької державної нотаріальної контори Житомирської області Центрально-західного міжрегіонального управління міністерства юстиції від 04.02.2020 року № 202/02-14, після померлого [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилася, так як спадкоємці із заявами про прийняття спадщини та заявами про видачу свідоцтва про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися. Як видно із заяв сторін по суті справи, сторонами визнано обставину того, що відповідач [PERSON] є спадкоємцем померлого [PERSON] . Зокрема відзив на позовну заяву та заперечення на відповідь на відзив, не містять доводів у заперечення та спростування цієї обставини. А тому суд вважає вище вказану обставину такою, що не потребує доведення. Як вбачається з копії паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого 22.06.2005 року Овруцьким РВ УМВС України в Житомирській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , його зареєстрованим місцем постійного проживання з 22.06.2005 року було с.Шоломки Овруцького району Житомирської області. Як видно із копії свідоцтва про смерть серії [NUMBER] , [PERSON] помер [INFO] в с.Шоломки Овруцького району Житомирської області. Як вбачається з копії паспорта громадянина України [NUMBER] , виданого 09.12.1996 року Овруцьким РВ УМВС України в Житомирській області на ім`я [PERSON] , [INFO] , та з відомостей відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання УДМС України в Житомирській області, наданих 19.10.2021 року на запит суду, а також з інформації, наведеної самим відповідачем у відзиві на позовну заяву та запереченні на відповідь на відзив, адресою зареєстрованого місця постійного проживання відповідача з 19.03.1988 року є с.Шоломки Овруцького (на теперішній час Коростенського) району Житомирської області. Відтак, суд погоджується із доводами позивача про те, що [PERSON] відповідно до ст.ст.1268, 1269 ЦК України прийняла спадщину спільним проживанням із спадкодавцем і спадщина належить їй з дня смерті спадкодавця, тобто з 10.09.2019 року. Банк, пред`являючи позовні вимоги про стягнення кредитної заборгованості позичальника з його спадкоємця, обґрунтовує їх правомірність тим, що до складу спадщини відповідно до ст.1218 ЦК України входять всі обов`язки спадкодавця, які не припинилися внаслідок його смерті, в тому числі зобов`язання щодо сплати кредитних платежів. В свою чергу існування договірних кредитних зобов`язань позичальника обґрунтовує тим, що позичальник був згоден з тим, що заява разом із Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами становить між ним та банком договір про надання банківських послуг, а також, що позичальник ознайомився та погодився з Умовами та Правилами надання банківських послуг і Тарифами банку, які були надані йому для ознайомлення в письмовому вигляді. Відтак, сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов договору, підписавши Анкету-заяву. Умови та Правила надання банківських послуг, а також Тарифи банку є загальнодоступною інформацією, яка розміщена у відділеннях банку та на офіційному сайті банку. До кредитного договору (Анкети-заяви) банк додав Умови та Правила надання банківських послуг, затверджені наказом від 31.03.2014 року № СП-2014-6633715, які розміщені на офіційному веб-сайті ПриватБанку за посиланням https://privatbank.ua/terms/ у розділі «Архів договорів» та Витяг з Тарифів обслуговування кредитних карт «Універсальна». Щодо зміни кредитного ліміту позичальника Банк керується положеннями п.2.1.1.2.3, 2.1.1.2.4 Умов та правил надання банківських послуг, в яких зазначено, що Клієнт дає свою згоду, що кредитний ліміт встановлюється за рішенням Банку і Клієнт дає право Банку в будь-який момент змінити (зменшити, збільшити або анулювати) кредитний ліміт. Підписання цього договору є прямою і безумовною згодою клієнта відносно прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту, встановленого банком. Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України). Частиною другою статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. За змістом статті 1056-1 ЦК України, розмір процентів та порядок їх сплати за договором визначаються в договорі залежно від кредитного ризику, наданого забезпечення, попиту і пропозицій, які склалися на кредитному ринку, строку користування кредитом, розміру облікової ставки та інших факторів. Відповідно до частини першої статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами першою, другою статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Згідно із частиною першою статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу. Таким чином, в разі укладення кредитного договору проценти за користування позиченими коштами та неустойка поділяються на встановлені законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірні (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі). У Анкеті-заяві позичальника процентна ставка не зазначена. Крім того, у цій Анкеті-заяві, підписаній позичальником та банком, відсутні умови договору про ціну договору, про порядок та строки сплати кредитних платежів, про відповідальність за порушення зобов`язання. Позивач, обґрунтовуючи розмір і порядок нарахування заборгованості за тілом кредиту, зокрема простроченим, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором, посилався на Умови та Правила надання банківських послуг, які розміщені на сайті: hhttps://privatbank.ua, як невід`ємні частини спірного договору. Проте роздруківки із сайту позивача належними доказами бути не можуть, оскільки ці докази повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11.03.2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи. Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17), вважає, що в даному випадку також неможливо застосувати до вказаних правовідносин правила частини першої статті 634 ЦК України за змістом якої - договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому, оскільки Умови та Правила надання банківських послуг, що розміщені на офіційному сайті позивача ( www.privatbank.ua ) неодноразово змінювалися самим АТ КБ «ПриватБанк» в період - з часу виникнення спірних правовідносин до моменту звернення до суду із вказаним позовом, тобто кредитор міг додати до позовної заяви Умови та Правила у будь-яких редакціях, що найбільш сприятливі для задоволення позову. За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані позичальнику Умови та Правила банківських послуг, відсутність у Анкеті-заяві домовленості сторін про істотні умови кредитного договору, надані банком Умови та Правила не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин. При цьому, згідно з частиною шостої статті 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Крім того, як вказує Велика Палата Верховного Суду (постанова від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17), обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Умови та Правила надання банківських послуг, розміщених на сайті: https://privatbank.ua, які містяться в матеріалах даної справи не визнавалися позичальником та не містять його підпису, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами кредитного договору шляхом підписання Анкети-заяви. Отже відсутні підстави вважати, що сторони кредитного договору обумовили у письмовому вигляді ціну договору та відповідальність за порушення строків виконання договірних зобов`язань. Додані позивачем до позовної заяви Умови та Правила надання банківських послуг не містять підпису позичальника, а тому не можуть вважатися доказом на підтвердження умов надання кредиту та того, що під час підписання Анкети-заяви позичальник був ознайомлений саме з цими Умовами та Правилами надання банківських послуг. Надані банком Умови та Правила надання банківських послуг, не можна вважати складовою частиною укладеного сторонами кредитного договору. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом України у справах № 6-16цс15, № 6-698цс15, № 6-757цс15. Крім того, у позові зазначено, що заборгованість позичальника за тілом кредиту становить 8121,62 грн., в тому числі заборгованість за простроченим тілом кредиту 8121,62 грн. Проте, з наданого позивачем розрахунку заборгованості не вбачається, що прострочена заборгованість за кредитом становить собою в повному обсязі заборгованість за тілом кредиту. Заборгованість за тілом кредиту, в тому числі простроченим, не може бути більшою за розмір фактично отриманої суми кредитних коштів у вигляді встановленого кредитного ліміту, якими користувався позичальник (7000 грн.). При цьому, жодного належного доказу на підтвердження отримання позичальником коштів у збільшеному розмірі позивач суду не надав. Відтак, суд доходить висновку про недоведеність вимог банку про стягнення заборгованості за тілом кредиту і простроченим тілом кредиту в розмірі, що перевищує кредитний ліміт. Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України. Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору. У частинах першій, третій статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості. У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина перша статті 11 Закону України від 12.05.1991 року № 1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII). Згідно з пунктом 22 частини першої статті 1 Закону № 1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, Верховний суд (постанова від 03.07.2019 року у справі № 342/180/17), зауважив, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору. Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з відповідачем, АТ КБ «ПриватБанк» дотримав вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону № 1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк. Укладений між Банком і позичальником кредитний договір у вигляді Анкети-заяви не містить і строку повернення кредиту (користування ним). Однак, враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПриватБанк» не були повернуті, а також вимоги частини другої статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів. Таким чином, суд приходить до висновку про доведеність обставини існування обов`язку позичальника повернути суму непогашеного тіла кредиту в розмірі 7000 грн. Щодо вимоги позивача стягнути суму непогашеної кредитної заборгованості позичальника з його спадкоємця, то суд виходив з наступного. Як вбачається з матеріалів справи, з приводу заборгованості померлого [PERSON] позивач 20.01.2020 року звернувся з претензією кредитора до Овруцької нотаріальної контори Житомирської області, яка листом від 04.02.2020 року у відповідь повідомила АТ КБ «ПриватБанк», що після померлого [INFO] [PERSON] спадкова справа не заводилася, так як спадкоємці із заявами про прийняття спадщини та заявами про видачу свідоцтва про прийняття спадщини до нотаріальної контори не зверталися; тоді як вимога Приватбанку надійшла своєчасно, записана у книгу вхідної кореспонденції 04.02.2021 року за № 212/01-16 і для заведення спадкової справи банку необхідно сплатити квитанцію за Витяг зі спадкового реєстру у розмірі 102 грн., квитанція додається. Також відповідач 19.04.2021 року звертався з листом-претензією до відповідача [PERSON] щодо сплати нею, як спадкоємцем померлого боржника, кредитної заборгованості в сумі 8121,62 грн. Вказана претензія залишена відповідачем без реагування. Відповідно до ч.ч.2, 3, 4 ст.1281 ЦК України кредиторові спадкодавця належить пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, не пізніше шести місяців з дня одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину на все або частину спадкового майна незалежно від настання строку вимоги (ч.2). Якщо кредитор спадкодавця не знав і не міг знати про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину, він має право пред`явити свої вимоги до спадкоємця, який прийняв спадщину, протягом шести місяців з дня, коли він дізнався про прийняття спадщини або про одержання спадкоємцем свідоцтва про право на спадщину (ч.3). Кредитор спадкодавця, який не пред`явив вимоги до спадкоємців, що прийняли спадщину, у строки, встановлені частинами другою і третьою цієї статті, позбавляється права вимоги (ч.4). Згідно з ст.1282 ЦК України спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен із спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора спадкоємці зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями та кредитором інше не встановлено. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора звертає стягнення на майно, яке було передане спадкоємцям у натурі. З наявних у матеріалах справи доказів судом встановлено, що відповідач прийняла спадщину після померлого позичальника. Однак, в матеріалах справи відсутні і позивачем не подано докази, які б підтверджували обставини того, що позичальнику на праві власності належало майно, яке входить до складу спадщини, відповідач є єдиним спадкоємцем померлого позивальника і одержала свідоцтво про право на спадщину на спадкове майно, і вартості цього спадкового майна достатньо для задоволення вимог позивача. Згідно з Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта від 23.11.2021 року у померлого [PERSON] відсутнє будь-яке нерухоме майно. Відтак, з огляду на викладене, у задоволенні позову слід відмовити повністю. Позивачем понесено судові витрати по сплаті судового збору в сумі 2270 грн., які у відповідності до вимог ст.141 ЦПК України у разі відмови в позові залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed