Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

В листопаді 2021 року позивач Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» звернулося до суду із вищевказаним позовом, в якому просили суд: стягнути з [PERSON] заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 14800,12 грн.; заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19922,73 грн.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 21035,33 грн.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 39621, 58 грн.; витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн.; витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн. В обґрунтування заявлених вимог вказують, що [PERSON] є споживачем житлово-комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] . Як зазначає представник позивача, відповідачу надавалися послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води, проте відповідач своєчасно не сплачував кошти за спожиті послуги в результаті чого утворилася заборгованість з їх оплати, яка станом на 01 серпня 2021 року становить 60656,91 грн. (заборгованість за послуги з централізованого опалення у розмірі 21035,33 грн., заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 39621,58 грн.) Окрім того, позивач на підставі Договору № 602-18 про відступлення прав вимоги від 11.10.2018 року, укладеного між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» прийняв право вимоги до відповідача з оплати спожитих до 01.05.2018 року послуг з централізованого опалення та/або з централізованого постачання гарячої води у розмірі 34722,85 грн. Надання послуг здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). Відповідач від послуг централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води у встановленому законодавством порядку не відмовлявся (не відключався).З цих підстав позивач просив суд задовольнити позовні вимоги та вирішити питання розподілу судових витрат. Протоколом автоматизованого розподілу судових справ між суддями від 03 листопада 2021 року справу передано на розгляд головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 12 листопада 2021 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду у порядку спрощеного позовного провадження. 12 січня 2022 року відповідач [PERSON] надав до суду заяву про незгоду із позовними вимогами, через те, що є не єдиним власником квартири. Разом із ним проживають та користуються й є співвласниками інші особи. Подав заяву про застосування строку позовної давності. Просить суд застосувати наслідки пропуску позивачем позовної давності та відмовити у задоволенні позову. 14 лютого 2022 року представник позивача - адвокат Сірик Д.О. надав до суду позовну заяву в новій редакції, в якій просив суд: стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 14800,12 грн.; заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19922,73 грн.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 21035,33 грн.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 36921, 58 грн.; витрати пов`язані з отриманням інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно у розмірі 33,00 грн.; витрати по сплаті судового збору в розмірі 2270,00 грн. 22 лютого 2022 року від відповідача [PERSON] , в порядку передбаченому ст. 178 ЦПК України надійшов відзив на позовну заяву. В мотивування поданого відзиву зазначає, що є співвласником квартири [ADDRESS] , проте іншими власниками є також [PERSON] та [PERSON] . Але незважаючи на те, що квартирою володіють/користуються троє осіб позовні вимоги пред`явлено тільки до нього. Вказує, що не залучення до участі у справі особи як співвідповідача за умовами наявності обов`язкової процесуальної співучасті є підставою для відмови у задоволенні позову через неналежний суб`єктний склад.Також відповідач посилається на закінчення строку позовної давності щодо вимог в частині стягнення заборгованості, яка виникла до 01 травня 2018 року та щодо заборгованості за травень 2018 року. Окрім того зазначає, що він разом з братом [PERSON] є власниками квартири по 1/8 частині кожен, також частина квартира належить батькові [PERSON] , проте право власності на батькову частину виникло до 2013 року, тому у Витязі з реєстру речових прав на нерухоме майно побачити актуальну інформацію про всіх власників не можливо. Ухвалою суду від 30 травня 2022 року провадження в частині позовних вимог Комунального підприємства виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» до [PERSON] про стягнення заборгованості закрито на підставі п. 1 ч. 1 ст. 255 ЦПК України. З огляду на те, що відповідач [PERSON] померла [INFO] . Тобто до звернення позивача до суду із позовом. В судове засідання призначене на 30 травня 2022 року представник позивача не з?явився, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. 30 травня 2022 року представник позивача - [PERSON] надіслав на електронну адресу суду заяву, в якій зазначає, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі, просить проводити розгляд справи без його участі та не заперечує проти проведення заочного розгляду справи. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з?явився, про розгляд справи повідомлявся судом належним чином. Клопотання про відкладення розгляду справи не надіслав. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з?явилися, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. Копія позовної заяви, ухвала суду про відкриття спрощеного позовного провадження та судові повістки про виклик до суду надсилалась відповідачамза адресою: [ADDRESS] . Конверти повернулися із відміткою «адресат відсутній за вказаною адресою». Клопотання про відкладення розгляду справи, до суду відповідачі не надіслали, про причину неявки суд не повідомили, відзив та інші заяви з процесуальних питань від них до суду не надходили. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу у відсутність сторін у справі за наявними матеріалами справи та ухвалити заочне рішення відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України. Дослідивши повно та всебічно обставини справи, оцінивши в сукупності всі наявні по справі докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що розпорядженням Виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) від 10 квітня 2018 року № 591 КП «Київтеплоенерго» видано ліцензію на право провадження господарської діяльності з виробництва та постачання теплової енергії споживачам. У зв`язку з чим КП «Київтеплоенерго» здійснює з 01 травня 2018 року надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води. 11 жовтня 2018 року між ПАТ «Київенерго» та КП (Київської міської державної адміністрації) «Київтеплоенерго» було укладеного Договір № 602-18 про відступлення права вимоги, за яким ПАТ «Київенерго» відступило право вимоги, а КП «Київтеплоенерго» набуло право вимоги до юридичних осіб, фізичних осіб, фізичних осіб-підприємців, щодо виконання ними грошових зобов`язань перед кредитором з оплати спожитих до 01 травня 2018 року послуг з централізованого опалення та гарячого водопостачання станом на 01 серпня 2018 року з урахуванням оплат. Відповідно до Додатку № 1 та/або додатку № 2 до Договору цесії позивач набув право вимоги заборгованості за спожиті послуги з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води за адресою: [ADDRESS] . Мешканцям будинку, в якому розташована квартира відповідачів, послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води надаються комунальним підприємством виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго». Надання послуг здійснювалося на підставі Договору про надання послуг з централізованого опалення та централізованого постачання гарячої води, затвердженого Правилами, який опублікований 31 липня 2014 року на офіційному сайті ПАТ «Київенерго», а також у газеті «Хрещатик» від 06 серпня 2014 року № 111 (4511). Судом встановлено, що відповідачі є власниками квартири, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Частиною четвертою статті 319 ЦК України встановлено, що власність зобов`язує. Згідно ч. 5 ст. 319 ЦК України, власник не може використовувати право власності на шкоду правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію та природні якості землі. Відповідно до ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. З Інформаційної довідки, виданої Комунальним підприємством Київської міської ради «Київське міське бюро технічної інвентаризації» від 17 січня 2022 року № 1091 слідує, що квартира [ADDRESS] на праві власності зареєстрована за: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних долях на підставі свідоцтва про право власності на житло, виданого державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району від 19 серпня 1997 року (розпорядження 876), зареєстрованого в Бюро 29 серпня 1997 року за реєстровим № 719. (а.с.135). Як вбачається з Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 09 вересня 2021 року, [PERSON] та [PERSON] на праві спільної часткової власності належить по 1/8 частини квартири [ADDRESS] . (а.с. 136), на підставі свідоцтва про право на спадщину за законом від 04 серпня 2015 року, виданого державним нотаріусом Одинадцятої київської державної нотаріальної контори. (а.с. 136). Підставою набуття права власності відповідачами [PERSON] та [PERSON] на частину квартири є свідоцтво про право на спадщину, після смерті матері [PERSON] , [INFO]. (а.с. 137). Згідно статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав і обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). До складу спадщини входять усі права і обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті, за виключенням тих прав і обов`язків, що зазначені у статті 1219 ЦК України (статті 1218, 1231 ЦК України). За змістом положень цивільного законодавства у спадщину переходять усі цивільні права та обов`язки спадкодавця за винятком тих з них, які є невідчужуваними, нерозривно пов`язані з його особою, а відтак не здатні передаватися іншим суб`єктам. Згідно із статтею 1282 ЦК України, спадкоємці зобов`язані задовольнити вимоги кредитора повністю, але в межах вартості майна, одержаного у спадщину. Кожен зі спадкоємців зобов`язаний задовольнити вимоги кредитора особисто, у розмірі, який відповідає його частці у спадщині. Вимоги кредитора вони зобов`язані задовольнити шляхом одноразового платежу, якщо домовленістю між спадкоємцями і кредитором не встановлено інше. У разі відмови від одноразового платежу суд за позовом кредитора накладає стягнення на майно, яке було передано спадкоємцям у натурі. У разі смерті фізичної особи, боржника за зобов`язанням у правовідносинах, що допускають правонаступництво у порядку спадкування, обов`язки померлої особи (боржника) за загальним правилом переходять до іншої особи її спадкоємця, тобто відбувається передбачена законом заміна боржника у зобов`язанні, який несе відповідальність у межах вартості майна, одержаного у спадщину. Таким чином, правовідносини, що виникли між позивачем та боржником (який помер), після його смерті трансформуються у зобов`язальні правовідносини, що виникли між особою, яка надавала послуги та спадкоємцями боржника і вирішуються у порядку положень статті 1282 ЦК України. Квартира [ADDRESS] належала померлій [PERSON] на підставі Свідоцтва про право власності на житло, виданого Державним комунальним управлінням житлового господарства Мінського району м. Києва 19 серпня 1997 року, згідно з розпорядженням № 876 від 19 серпня 1997 року, зареєстрованого в Київському міському бюро технічної інвентаризації 29 серпня 1997 року в реєстровій книзі за № 719. Судом встановлено, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] є спадкоємцями [PERSON] , яка померла [INFO] . Окрім того, як вбачається з матеріалів справи власником іншої частини квартири є [PERSON] . Відповідно до частини п`ятої статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Прийнявши спадщину відповідачі набули право на квартиру, успадкувавши також права та обов`язки спадкодавця. Тому незалежно від того чи отримали відповідачі свідоцтво про право на спадщину, чи здійснили реєстрацію права власника на успадковане нерухоме майно, вони мають належним чином утримувати майно, що належить їм. Зазначене узгоджується з висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 15.03.2018 року у справі №401/710/15-ц. Згідно з ч. 1 ст. 6 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII учасниками правовідносин у сфері надання житлово-комунальних послуг є: 1) споживачі (індивідуальні та колективні); 2) управитель; 3) виконавці комунальних послуг. Відповідно до ч. 1 ст. 13 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV залежно від функціонального призначення житлово-комунальні послуги поділяються на: комунальні послуги (централізоване постачання холодної води, централізоване постачання гарячої води, водовідведення (з використанням внутрішньобудинкових систем), газопостачання, централізоване опалення, а також вивезення побутових відходів тощо); послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій (прибирання внутрішньобудинкових приміщень та прибудинкової території, санітарно-технічне обслуговування, обслуговуваннявнутрішньобудинкових мереж, утримання ліфтів, освітлення місць загального користування, поточний ремонт, вивезення побутових відходів тощо); послуги з управління будинком, спорудою або групою будинків (балансоутримання, укладання договорів на виконання послуг, контроль виконання умов договору тощо); послуги з ремонту приміщень, будинків, споруд (заміна та підсилення елементів конструкцій та мереж, їх реконструкція, відновлення несучої спроможності несучих елементів конструкцій тощо). Частиною 1 ст. 19 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV та ч. 1 ст. 12 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII передбачено, що відносини між учасниками договірних відносин у сфері житлово-комунальних послуг здійснюються виключно на договірних засадах. Проте відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV, п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року №2189-VIII споживач має право, зокрема, одержувати вчасно та відповідної якості житлово-комунальні послуги згідно із законодавством та умовами договору на надання житлово-комунальних послуг. Водночас такому праву прямо відповідає визначений п. 5 ч. 3 ст. 20 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 24 червня 2004 року №1875-IV та п. 5 ч. 2 ст. 9 Закону України «Про житлово-комунальні послуги» від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII обов`язок споживача оплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Отже, згідно з наведеними законодавчими нормами споживачі зобов`язані оплатити житлово-комунальні послуги, якщо вони фактично користувалися ними. Верховний Суд у своїй постанові від 07 лютого 2018 року у справі № 521/6969/15-ц Верховний Суд зазначив, що належним доказом ненадання житлово-комунальних послуг або зниження якості наданої послуги є звернення споживача до надавача послуг та складання сторонами акта-претензії. Підключення будинку до мереж централізованого опалення та/або постачання гарячої води свідчить про надання послуг позивачем. Відповідачі в свою чергу від мереж централізованого опалення та постачання гарячої води у встановленому чинним законодавством не відмовлялися, не відключалися. Крім того, постановою Судової палати у цивільних та господарських справах Верховного суду України від 20 квітня 2016 року справа 6-2951цс15 містить висновок про те, що факт відсутності договору про надання послуг з централізованого опалення та постачання гарячої води сам по собі не може бути підставою для звільнення споживача від оплати послуг. За змістом ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідачі своєчасно не сплачувала за спожиті послуги з центрального опалення та постачання гарячої води, в результаті чого утворилась заборгованість, яка станом на 01 серпня 2021 року становить 95379,76 грн., яка складається зі: заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 14800,12 грн.; заборгованість за спожиті до 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 19922,73 грн.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 21035,33 грн.; заборгованість за спожиті з 01.05.2018 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 36921, 58 грн. Станом на день звернення позивача до суду відповідачі не сплатили зазначену заборгованість. Відповідно до п. п. 1, 6, 9 ч. 2 ст. 21 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 24 червня 2004 року № 1875-IV, п. п. 1, 5, 8 ч. 2 ст. 8 Закону України "Про житлово-комунальні послуги" від 09 листопада 2017 року № 2189-VIII виконавець зобов`язаний: забезпечувати своєчасність, безперервність та відповідну якість житлово-комунальних послуг згідно із законодавством та умовами договору, в тому числі шляхом створення систем управління якістю відповідно до національних або міжнародних стандартів; розглядати у визначений законодавством термін претензії та скарги споживачів і проводити відповідні перерахунки розміру плати за житлово-комунальні послуги в разі їх ненадання або надання не в повному обсязі, зниження їх якості; вести облік вимог (претензій) споживачів у зв`язку з порушенням порядку надання житлово-комунальних послуг, зміною їх споживчих властивостей та перевищенням термінів проведення аварійно-відновлювальних робіт. Водночас факт ненадання послуги або зниження якості наданої послуги (що є порушенням умов договору у розумінні ст. ст. 526, 530 ЦК України) повинен бути зафіксований належним чином (на це звертає увагу Верховний Суд у постанові від 20 листопада 2019 року у справі № 640/18143/16-ц). Враховуючи те, що Комунальне підприємство виконавчого органу Київради (КМДА) «Київтеплоенерго» надавались послуги з централізованого опалення та постачання гарячої води споживачі, які отримувала вказані послуги і користувалися ними за адресою: [ADDRESS] , у відповідачів, як власників, виник обов`язок щодо оплатити цих послуги. Згідно зі ст. 610 ЦК України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). За приписами ч. 1 ст. 612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. На підтвердження своїх доводів щодо заборгованості відповідачів, позивач надав суду розрахунок заборгованості за надані послуги, з якого вбачається, що станом на 01 серпня 2021 року наявна заборгованість у розмірі 95379,76 грн., яка складається з заборгованості за спожиті послуги. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки (ст. 257 ЦК України). Частиною 1 ст. 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. В свою чергу ч. 4 ст. 267 ЦК України сплив позовної давності про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Відповідно до розрахунку заборгованості наданого позивачем заборгованість за спожиті за період з травня 2018 року по листопад 2018 року послуги з централізованого опалення становить 14800,12 грн. заборгованість за послуги з централізованого постачання гарячої води - 19922,73 грн. Позивач звернувся із даним позовом до суду 02 листопада 2021 року, що підтверджується штампом вхідної кореспонденції суду. Згідно з ч. 3 ст. 267 Цивільного кодексу України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. У відповідності до роз`яснень, викладених у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18 грудня 2009 року № 14 «Про судове рішення у цивільній справі», встановивши, що строк для звернення з позовом пропущено без поважної причини, суд у рішенні зазначає про відмову в позові з цих підстав, якщо про застосування позовної давності заявлено стороною у спорі, зробленою до ухвалення ним рішення, крім випадків, коли позов не доведено, що є самостійною підставою для цього. Позовні вимоги в частині стягнення заборгованості за спожиті з 02.11.2018 року по 31 липня 2021 року послуги з централізованого опалення у розмірі 20676,72 грн. (21035,53 -358,61), заборгованості за спожиті з 02.11.2018 року по 31 липня 2021 року послуги з централізованого постачання гарячої води у розмірі 39164,00 грн. (39621,58 - 457,58) є обґрунтованими, заявлені в межах строків позовної давності, протилежним не спростовані, а відтак підлягають задоволенню. З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про необхідність стягнути солідарно з [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] на користь позивача заборгованість за спожиті з 02.11.2018 року послуги з централізованого опалення у розмірі 20676,72 грн. та заборгованість за спожиті з 02.11.2018 року послуги централізованого постачання гарячої води у розмірі 39164,00 грн. Згідно ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Як вбачається з положень п. 3 ч. 3 ст. 133 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів. Відповідно до квитанції від 09 вересня 2021 року позивачем за отримання відомостей з Державного реєстру речових прав сплачено 33,00 грн. (а.с. 10). Окрім того, позивачем при зверненні з даною позовною заявою було сплачено судовий збір у розмірі 2270,00 грн. (а.с. 1). Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З огляду на часткове задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення з відповідачів на користь позивача судових витрат в розмірі 1424,20 грн. (59840,72?2270,00?95379,76) та витрати пов`язані із розглядом справи в сумі 33,00 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial