Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

адвокат Мартин В.І. в інтересах [PERSON] 02.05.2022 звернулась з позовом до Великолюбінської селищної ради Львівського району Львівської обл. про визнання недійсними та скасування державного акта на право приватної власності на землю серії І-ЛВ № 012393 від 25.02.2002 виданого на ім`я [PERSON] на підставі розпорядження голови Городоцької РДА № 92 від 22.02.2002, що зареєстрований в книзі записів державних актів за № 395, означеного розпорядження, в частині передачі у власність [PERSON] вказаної земельної ділянки, скасування в Поземельній книзі запису про державну реєстрацію права власності на земельну ділянку та визнання за [PERSON] , в порядку спадкування за заповітом після смерті [PERSON] , що померла [INFO] , права на 1/2 частину від середньої земельної частки (паю) площею 2,20 ум.кад.га, що на підставі сертифіката про право на земельну частку (пай) ЛВ №142095 від 15.04.1997, зареєстрованого в книзі записів сертифікатів за № 797, належало останній,мотивуючи тим, що після смерті [INFO] [PERSON] відкрилась спадщина на майно спадкодавця, що [PERSON] 02.11.2021 звернулась до нотаріуса для оформлення спадщини, але нотаріус відмовила у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки державний акт на право власності на земельну ділянку виданий після смерті спадкодавця. В інший спосіб, як звернутись з означеним позовом до суду позивачка оформити спадщину не може, просила позов задовольнити. В суд [PERSON] та її представник [PERSON] не з`явилась, 25.05.2022 подали заяви у якій позов підтримали, просили про розгляд справи за їх відсутності. Представник Великолюбінської селищної ради Львівської обл. в судове засідання не з`явився, 25.05.2022 подав заяву, у якій позов не заперечує, просив про розгляд справи за відсутності їх представництва. Треті особи в судове засідання не з`явились. Відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксація судового процесу технічними засобами не здійснюється. Враховуючи, що відповідач 25.05.2022 подав заяву у якій позов не заперечує, суд з огляду на положення ч. 3 ст. 200 ЦПК України, ухвалює рішення за результатами підготовчого провадження. Вивчивши матеріали справи, суд дійшов наступного висновку. Згідно ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, має право безпосередньо звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Визнання права є одним із способів захисту цивільних прав та інтересів, що підлягають захисту судом. Як видно із копії свідоцтва про смерть [NUMBER] (а.с.18), [PERSON] померла [INFO] . Оскільки спадкодавець померла до [INFO] , до правовідносин, що стосуються прийняття спадщини після її смерті, слід застосовувати положення ЦК України в ред. 1963 року. Так, ст. 524 ЦК України передбачено, що спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Відповідно до ч. 2 ст. 548 ЦК України (в ред. 1963 року), прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини, яким з урахуванням вимог ст. 525 зазначеного Кодексу, визнається день смерті спадкодавця. Відповідно до ст. 549 ЦК УРСР, визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він протягом 6 місяців з дня її відкриття фактично вступив в управління або володіння спадковим майном, або подав до нотаріальної контори за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. На підставі положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. За вимогами ст.ст.373 ЦК України, ст. 81 ЗК України право власності (право) на земельну ділянку набувається і здійснюється по закону. Громадяни України набувають права на земельні ділянки на підставі договорів, в т.ч. дарування, прийняття спадщини, тощо. Відповідно до пункту 1 Указу Президента України «Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям» від 08.08.1995 720/95 паюванню підлягали сільськогосподарські угіддя, передані у колективну власність колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, сільськогосподарським акціонерним товариствам, у тому числі створеним на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. Згідно п. 2 вищевказаного Указу право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. Пункт 24 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» від 16.04.2004 № 7 передбачає, що член колективного сільськогосподарського підприємства, включений до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю, набуває права на земельну частку (пай) з дня видачі цього акта. Невнесення до зазначеного вище списку особи, яка була членом КСП на час передачі у колективну власність землі, не може позбавити її права на земельну частку. Вказане також узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №587/2672/19 (провадження №61-14568св20), викладеною в постанові від 05 березня 2021 року . Аналогічний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 червня 2018 року у справі №599/1833/15-ц (провадження № 61-4320св18), у постанові від 03 липня 2019 року у справі № 179/2279/17 (провадження №61-395св19), у постанові від 18 листопада 2020 року у справі №551/1075/17 (провадження № 61-15000св19). Державна реєстрація речових прав на нерухоме майно (далі - державна реєстрація прав), згідно положень абзацу першого ч.1 ст.2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно, обтяження таких прав шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною 2 статті 3 згаданого Закону передбачено, що держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Згідно ст. 182 ЦК України, право власності та інші речові права на нерухоме майно, обмеження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. За положеннями ст. 126 Земельного Кодексу України, право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Згідно положень ст. 236 ЦК України правочин визнаний судом недійсним є недійсним з моменту його вчинення. Згідно ст. 210 ЦК України правочин підлягає державній реєстрації лише у випадках передбачених законом. Такий правочин є вчиненим з моменту державної реєстрації. Таким чином, розпорядження голови Городоцької РДА №92 від 22.02.2002, в частині передачі у власність [PERSON] земельної ділянки площею 2,1587 га, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, що видане після її смерті, в цій частині слід визнати недійсним. Із копії державного акта серії І-ЛВ №012393 (а.с.28) видно, що такий виданий 25.02.2002 на підставі розпорядження голови Городоцької РДА №92 від 22.02.2002 та зареєстрований в Книзі записів державних актів за №395. Згідно вказаного державного акту видно, що [PERSON] у 2002 році, тобто задовго після її смерті, передавалась у власність земельна ділянка для ведення товарного сільськогосподарського виробництва загальною площею 2,1587 га. Таким чином, оскільки на час видачі державного акта серії І-ЛВ №012393 на ім`я [PERSON] , спадкодавець померла, а отже вказане право власності не входить до складу спадщини після її смерті, то державний акт слід визнати недійсними та скасувати запис про державну реєстрацію права власності на вказану земельну ділянку. Як убачається із копії сертифікату на право приватної власності на землю (середню земельну частку) серія ЛВ № 142095 від 15.04.1997 (а.с.29), [PERSON] належало право на земельну частку (пай) площею 2,20 ум.кад.га на території Великолюбінської селищної ради (с.Косівець). Вказане свідчить про те, що [PERSON] ще за життя була внесена до списку осіб, які мають право на земельну частку (пай), а отже видача бланку державного акта після її смерті не може слугувати до звуження прав її спадкоємців та відмовою до визнання за ними права на пай в порядку спадкування. Вказане також узгоджується із позицією Верховного Суду у справі №587/2672/19 (провадження №61-14568св20), викладеною в постанові від 05 березня 2021 року . Таким чином, належне [PERSON] на час смерті право на земельну частку (пай) площею 2,20 ум.кад.га, входить до складу спадщини після її смерті. Із копії заповіту від 18.09.1995 (а.с.20) убачається, що [PERSON] все своє майно заповіла внукам [PERSON] і [PERSON] [PERSON] , як убачається із матеріалів справи, є внучкою [PERSON] . Із копії свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 02.06.1998 (а.с.26) видно, що [PERSON] прийняла спадщину після смерті спадкодавця [PERSON] . Із копії свідоцтва про смерть серія [NUMBER] (а.с.19) видно, що [PERSON] помер [INFO] . Отже, оскільки [PERSON] при житті фактично належало право на земельну частку (пай) згідно вищеозначеного сертифікату, саме це право входить до складу спадщини, після її смерті, [PERSON] є спадкоємцем за заповітом після смерті спадкодавця, спадщину прийняла, є підстави до визнання за нею права на 1/2 частину від середньої земельної частки (паю) площею 2,20 ум.кад.га на території Великолюбінської селищної ради (с.Косівець), в порядку спадкування після смерті [PERSON] .

Outcome: approved