Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

У січні 2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі [PERSON] , позивач, батько) до [PERSON] (далі [PERSON] , відповідач, мати) про визначення місця проживання дитини, у якій позивач просить визнати місце проживання дитини [PERSON] разом з батьком. Позовні вимоги позивач обґрунтовує наступним. У зареєстрованому шлюбі у сторін народився син, сім`я проживала разом у квартирі, що на праві власності належить матері позивача. У жовтні 2020 року відповідач пішла з дому і до дня подачі позову не виходить на зв`язок, вдома не з`являється. Позивач зазначає, що мати не має постійного місця роботи, має схильність до вживання спиртних напоїв та наркотиків, поводить себе грубо, емоційно не врівноважена, що може негативно плинути на дитину, а тому сина потрібно залишити проживати разом з батьком. Ухвалою від 10.02.2021 відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засідання на 22.04.2021 року, яке було відкладено на 07.06.2021 у зв`язку із неявкою відповідача у підготовче засідання. Протокольною ухвалою суду від 07.06.2021 підготовче провадження закрито, справу призначено до судового розгляду по суті на 28.07.2021. 28.07.2021 судове засідання відкладено на 30.09.2021 у зв`язку із неявкою усіх сторін у справі в судове засідання. 30.09.2021 судове засідання відкладено на 08.11.2021 для витребування матеріалів кримінального провадження для огляду у судовому засіданні. 08.11.2021 судове засідання не відбулось у зв`язку із перебуванням головуючого у відпустці. Призначено судовий розгляд на 08.12.2021. 08.12.2021 судове засідання відкладено на 07.02.2022 у зв`язку із неявкою усіх сторін у справі в судове засідання. 07.02.2022 судове засідання відкладено на 24.03.2022 у зв`язку із витребування копії обвинувального акта відносно позивача. 24.03.2022 судове засідання не відбулось у зв`язку із введенням на території незалежної держави Україна воєнного стану через збройну агресію Російської Федерації, а також через неявку усіх сторін у судове засідання. Наступне судове засідання призначено на 07.06.2022. У судове засідання позивач та його представник не з`явились, про дату, час та місце судового розгляду справи повідомлені, пояснень причин неявки до суду від сторони позивача не надходило. Відповідач також не з`явилась у судове засідання, неодноразово повідомлялась про дату, час та місце судового розгляду справи, однак доказів поважності причин неявки від відповідача до суду не надходило. Суд вважає за можливе розглянути справу за відсутності сторін. Судом на підставі ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку із неявкою в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Вислухавши доводи позивача та його представника, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступного висновку. Судом встановлені наступні обставини. 23.04.2019 між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління у місті Києві, актовий запис 558 /а.с.16/. У шлюбі у сторін [INFO] народився син - [PERSON] (далі [PERSON] , син, дитина) /а.с.15/. Станом на 04.01.2022 дитина проживає разом з батьком за адресою [ADDRESS] /а.с.8/. Відповідно до ч. 1 ст. 161 СК України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Звертаючись до суду, позивач вказує, що мати не має постійного місця роботи, має схильність до вживання спиртних напоїв та наркотиків, поводить себе грубо, емоційно не врівноважена, що може негативно плинути на дитину, у жовтні 2020 року вона пішла з дому, не виходить на зв`язок, вдома не з`являється, а тому сина потрібно залишити проживати разом з батьком. Однак, позивач ані разом з позовною заявою, ані під час розгляду справи не надав суду доказів, які б надавали суду можливість встановити його ставлення до виконання своїх батьківських обов`язків. 23.07.2021 до суду надійшов висновок Дарницької районної у місті Києві державної адміністрації як органу опіки та піклування про визначення місця проживання дитини (далі - Висновок) /а.с.39-40/. З вказаного Висновку вбачається наступне. Батьки дитини проживають окремо, [PERSON] проживає разом з батьком. Житло з усіма комунальними зручностями, чисте, охайне, повноцінно оснащене меблями та побутовою технікою. В трикімнатній квартирі дитині створено необхідні умови для проживання, навчання, розвитку та виховання. Батько дитини виконує свої обов`язки на достатньому рівні. Матір тривалий час не проживає та не спілкується з дитиною, місце її проживання невідоме. Відносно [PERSON] складено адміністративні протоколи за ст. 122 та ч. 1 ст. 173-2 Кодексу України про адміністративні правопорушення (далі КУпАП), відкриті кримінальні провадження за ст. 155, ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі КК України). Дарницька районна у місті Києві державна адміністрація як органу опіки та піклування вважає визначення місця проживання дитини разом з батьком недоцільним. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Ч. 2 ст. 13 ЦПК України встановлено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, зокрема, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб. З урахування предмету та підстав позову, з метою захисту малолітнього [PERSON] , судом витребувано матеріали кримінального провадження за ч. 1 ст. 155 КК України, копію обвинувального акту за обвинувачення [PERSON] у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, а також досліджено Єдиний державний реєстр судовий рішень з повний доступом відносно [PERSON] . З витребуваний судом доказів суду відомо наступне. З матеріалів кримінального провадження № 12019100020000316 вбачається, що 15.01.2019 потерпіла звернулась із заявою про те, що 28.12.2018 та 06.01.2019 [PERSON] вступив в статеві зносини з неповнолітньою особою, у зв`язку з чим відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 1 ст. 155 КК України, а також 09.04.2019 потерпіла звернулась із заявою про те, що [PERSON] схиляв неповнолітню особу до вживання наркотичних засобів, у зв`язку з чим відомості внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за ч. 2 ст. 315 КК України. В провадженні суду перебуває кримінальна справа за обвинуваченням [PERSON] за ч. 2 ст. 307 КК України за обставинами, що 20.03.2019 близько 21.30 год у ході обшуку автомобіля, за кермом якого був [PERSON] , виявлено та вилучено 143 поліетиленові пакети, у яких виявлено наркотичних засіб канабіс загальною масою 125,73 г, а також 34 поліетиленові пакети загальною масою 18,761 г з наркотичною речовиною амфетамін загальною масою 11,069 г. З досліджених у Єдиному державному реєстрі судовий рішень з повний доступом постанов відносно [PERSON] вбачається наступне. З постанови Дарницького районного суду міста Києва від 26.11.2020 року вбачається, що провадження по справі № 753/17185/20 про притягнення [PERSON] до адміністративної відповідальності за вчинення правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП закрито, у зв`язку з відсутністю в його діях складу адміністративного правопорушення. Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 27.03.2012 у справі № 3-3019/12 [PERSON] визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП і піддано адміністративному стягненню у вигляді штрафу в розмірі ста п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становило 2550 гривень в дохід держави. 26.01.2022 до суду надійшла заява [PERSON] про визнання позовних вимог, у якій вона вказує, що проживає з іншим чоловіком від якого вагітна, а тому просить задовольнити позовні вимог [PERSON] та визначити місце проживання дитини [PERSON] з батьком /а.с.61/. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд відмовляє у прийнятті визнання відповідачем позову якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Беручи до уваги встановлені обставини, з метою захисту малолітнього [PERSON] , суд вважає, що прийняття визнання відповідачем позову суперечить закону та порушує права [PERSON] , а тому підстав для задоволення позову згідно ст. 206 ЦПК України немає. Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Відповідно до статті 3 Конвенції про права дитини, визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Стаття 9 Конвенції про права дитини зобов`язує держави-учасниці забезпечувати, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зав`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (рішення від 16 липня 2015 року у справі «Мамчур проти України», рішення від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України»). Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі й на рівне виховання батьками. У § 54 рішення ЄСПЛ від 07 грудня 2006 року № 31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Olsson v. Sweden» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення у справі «Johansen v. Norway» від 07 серпня 1996 року, § 78). Аналіз практики ЄСПЛ дає підстави для висновку, що права батьків щодо дитини є похідними від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу, повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім - права батьків. На підставі встановлених судом обставин, суд приходить до висновку, що визначення місця проживання дитини разом з батьком не буде відповідати інтересам дитини. Відповідно до статті 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили. Відповідно до статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватись органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку. Суд не може передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини (ч. 2 ст. 161 СК України). Судом протягом розгляду справи встановлено, що відносно батька [PERSON] в Слідчому відділі Дарницького управління поліції головного управління національної поліції в м. Києві розслідується кримінальне провадження за ч. 1 ст. 155 КК України, що входить до Розділу IV Кримінального кодексу України «Кримінальні правопорушення проти статевої свободи та статевої недоторканості особи», в провадженні Дарницького районного суду м. Києва знаходиться обвинувальний акт за ч. 2 ст. 307 КК України, яка відноситься до Розділу XIII Кримінального кодексу України «Кримінальні правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші кримінальні правопорушення проти здоров`я населення», а також [PERSON] було визнано винним у скоєнні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП (Керування транспортними засобами або суднами особами, які перебувають у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують їх увагу та швидкість реакції). Вказані обставини, на думку суду, надають характеристику особистим якостям [PERSON] та свідчать про те, що він має схильність до порушення закону, вчинення злочинних діянь, що може негативним чином вплинути на виховання дитини у разі визначення місця проживання дитини разом з батьком. Жодного доказу, який би свідчив про те, що визначення місця проживання [PERSON] разом з батьком буде відповідати інтересам дитини позивачем до позову та протягом розгляду справи суду не надано. Отже, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] про призначення місця проживання дитини разом з ним задоволенню не підлягають. У відповідності до статті 141 ЦПК України, судові витрати залишаються за позивачем.

Outcome: dismissed