Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

Позивачка звернулась з позовом до відповідача про стягнення грошової компенсації за частку у спільному майні, обґрунтовуючи заявлений позов наступним. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.02.2020 визнано, що автомобіль «TOYOTA 4RUNNER» державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] і виділено у власність кожному з них Ѕ частину зазначеного транспортного засобу. Після ухвалення цього рішення позивачу стало відомо, що у 2017 році відповідач продав автомобіль без її згоди сторонній особі, а тому вважає, що вона має право на отримання грошової компенсації її частки у цьому майні у розмірі 245 175 грн. Представник позивача в судовому засіданні заявлені вимоги підтримав, просив їх задовольнити. Представник відповідача позовні вимоги визнав частково, не заперечивши проти стягнення з відповідача грошової компенсації частки у спільному майні, однак у меншому розмірі, з урахуванням вартості спірного майна на момент його відчуження. Заслухавши учасників справи судом встановлено наступне. Сторони перебували у зареєстрованому шлюбі з 29.05.1983 по 25.04.2018. Києво-Святошинським районним судом Київської області вирішувався спір між ними щодо поділу спільного сумісного майна подружжя. Рішенням Києво-Святошинського районного суду Київської області від 28.02.2020 визнано, що автомобіль «TOYOTA 4RUNNER» державний номерний знак [NUMBER] , номер шасі [NUMBER] є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя [PERSON] та [PERSON] і виділено у власність кожному з них Ѕ частину зазначеного транспортного засобу. Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України, обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 23.12.2017, під час шлюбу, відповідач відчужив зазначений вище транспортний засіб [PERSON] . Матеріали справи не містять доказів того, що відчуження спільного майна відбулось за згоди позивачки. У статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17 та постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц, від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц. Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 Цивільного кодексу України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. Частина четверта статті 65 СК України передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У випадку, коли при розгляді вимог про поділ спільного сумісного майна подружжя буде встановлено, що один із них здійснив його відчуження чи використав його на свій розсуд проти волі іншого з подружжя і не в інтересах сім`ї чи не на її потреби або приховав його, таке майно або його вартість враховується при поділі. Відповідно до пункту 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу відповідно до частин другої та третьої статті 325 ЦК України, можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Вказаною постановою роз`яснено, що сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначенням кола об`єктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Поділу підлягає усе майно, що є у спільній сумісній власності подружжя. Установивши, що автомобіль «TOYOTA 4RUNNER» придбаний під час шлюбу сторін, є спільною сумісною власністю подружжя, проте відповідач відчужив його без згоди позивача як іншого із подружжя, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про те, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню грошова компенсація вартості 1/2 частини спірного транспортного засобу. Такий правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 05.10.2020 у справі №537/7819. Згідно висновку експерта №26802/21-54 від 30.12.2021, ринкова вартість автомобілю «TOYOTA 4RUNNER» 2007 року випуску номер шасі [NUMBER] на момент його відчуження відповідачем (тобто станом на 23.12.2017) складала 276 753,14 грн. Суд при вирішенні питання про розмір грошової компенсації, яка підлягає стягненню на користь позивача, враховує те, що автомобіль був відчужений без її згоди і на момент вирішення питання по суті справи з того моменту минуло більше 5 років, що могло суттєво вплинути на ринкову вартість аналогічного чи подібного транспортного засобу, який можливо було б дослідити експертам. Крім того, суду невідомі умови експлуатації, зберігання цього транспортного засобу новим власником. Неврахування таких обставин може негативно вплинути на права позивача та на розмір справедливої компенсації її частки у спільному майні, що відчужене сторонній особі без її згоди. Інших доказів щодо вартості спірного майна матеріали справи не містять. У зв`язку з чим, суд визнає, що на момент відчуження транспортного засобу його ринкова ціна з урахуванням особливостей (перепробіг, наявність механічних пошкоджень внаслідок ДТП) становила 276 753,14 грн., у зв`язку з чим з відповідача на користь позивача підлягає стягненню половина цієї суми у розмірі 138 376,57 грн. З огляду на викладене, заявлені у справі вимоги підлягають задоволенню частково. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного. Позивачем у даній справі понесені та документально підтверджені витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 451,75 грн., та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3 000 грн. Відповідачем понесено витрати за проведення експертизи у розмірі 1 716,10 грн. Згідно з ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позовні вимоги [PERSON] задоволені частково у розмірі 56% від первинно пред`явлених вимог, а тому на її користь підлягає стягненню сума витрат у розмірі 3 052,98 грн. Позовні вимоги [PERSON] відхилені на 44%, у зв`язку з чим витрати відповідача мають бути компенсовані за рахунок позивача у розмірі 755,08 грн. Згідно з ч.10 ст.141 ЦПК України, при частковому задоволенні позову, у випадку покладення судових витрат на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, суд може зобов`язати сторону, на яку покладено більшу суму судових витрат, сплатити різницю іншій стороні. У такому випадку сторони звільняються від обов`язку сплачувати одна одній іншу частину судових витрат. Враховуючи те, що обома сторонами понесені витрати, у відповідності до положень зазначеної норми процесуального закону, суд вважає правильним стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] різницю між визначеними вище розмірами судових витрат, належних до відшкодування, а саме - 2 297,90 грн.

Outcome: partial