Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

01.11.2021 [PERSON] звернулася до суду з даним\~ позовом, шляхом направлення засобами поштового зв`язку, який зареєстрований судом 03.11.2021, мотивуючи тим, що з 18 вересня 2019 року перебуває у зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , від спільного проживання вони мають сина [PERSON] , [INFO] , який проживає з нею та знаходить на її матеріальному забезпеченні. Батько дитини, відповідач у справі, ухиляється від його утримання, добровільно матеріальної допомоги не надає, хоча має таку можливість, працездатний та отримує дохід, а вона не має можливості забезпечити сина усім необхідним, оскільки перебуває у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Тому, просила стягнути з відповідача на свою користь аліменти на дитину в розмірі 1/4 частини всіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, але не менше 50 %\~ прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, починаючи з дня подачі позову до суду до його повноліття. Також, просила стягнути з відповідача на свою користь кошти на особисте утримання в розмірі 1/6 частини з усіх видів його заробітку (доходу), щомісячно, з дня подачі позову до суду і до досягнення дитиною трирічного віку, мотивуючи тим, що вона не працює, а відповідач матеріальної допомоги їй не надає. 29.11.2021 судом прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з викликом учасників справи. 29.12.2021 відповідач подав до суду відзив на позов мотивуючи тим, що до укладання шлюбу з позивачкою по справі, він весь час офіційно працював за межами України, у Фінляндії, мав постійну роботу, заробітну плату, був забезпечений там житлом, страхуванням за місцем роботи, лікуванням на час хвороби, мав перспективу залишитися там на постійне проживання та працю. Позивачка все це знала, так як він їй до одруження робив звідти виклик, і вона до нього приїздила. В останнє вона була в нього у Фінляндії на новорічні свята 2019 року, саме там вони і вирішили одружитися. Коли позивачка завагітніла, він увесь час пересилав їй з Фінляндії грошові кошти. Восени 2019 року він приїхав з Фінляндії в м. Біла Церква, та офіційно зареєстрував шлюб з позивачкою, так вони ми мали намір проживати спільною сім`єю, виховувати сина. До цього він з позивачкою неодноразово розмовляв, і вони домовлялися, що вона після реєстрації шлюбу переїде до нього у Фінляндію, де буде народжувати нашу дитину, так як там не залежно від національності та громадянства платять непогані грошові кошти батькам при народженні дитини, і вони залишаться там проживати. Він зі своєї сторони буде працювати і утримувати сім`ю, так як його заробітна плата, і достойні межі проживання йому це дозволяли. Все різко змінилося після одруження - до народження дитини. Він, на прохання позивачки, вимушений був покинути роботу у Фінляндії та переїхати до місця її проживання. Так як він мав намір жити своєю сім`єю окремо від батьків позивачки, в липні 2020 року він придбав квартиру в [ADDRESS] - для їх спільного проживання однією сім`єю, разом з дитиною, де в даний час вони всі разом і проживають. В зв`язку з тим, що він весь час намагався знайти собі роботу, а на період пошуків роботи став на облік у центр зайнятості в м. Біла Церква, проживання та матеріальне забезпечення сім`ї здійснював за рахунок заощадженої частини коштів, які отримував під час роботи у Фінляндії. Всі комунальні платежі за квартиру здійснюються ним за його рахунок, на утримання дитини він використовує також ту частину коштів, яку в даний час заробляє сам, так як позивачка не працює. З липня 2021 року він пройшовши конкурс, пішов працювати на державну службу в м. Біла Церква, але вже у листопаді 2021 року вимушений був за наполяганням позивачки звільнитися «за власним бажанням, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14-річного віку». В даний час він знову перебуває на обліку в центрі зайнятості м. Біла Церква. Це його основні аргументи, на підставі яких він не згоден із позовною заявою, так як обставини їх сімейного проживання викладені нею у позовній заяві не відповідають дійсності. Він обізнаний не тільки із законодавством України, але й вихований у такому дусі, що він, як чоловік - голова сім`ї, має утримувати та забезпечувати свою сім`ю, що\~ і робить до цього часу. Він не заперечую проти того, що суд прийме рішення стосовно стягнення з нього аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трирічного віку. Стосовно стягнення аліментів на утримання дитини він заперечує, так як проживає однією сім`єю із дружиною в одній квартирі, і забезпечує дитину сам всім їй необхідним. Крім цього, він звільнявся із свого останнього місця роботи саме по догляду за дитиною, а тому просив суд в цій частині (стягнення аліментів на утримання дитини ) - відмовити, так як дитину, дружину та квартиру (комунальні послуги ) він утримує особисто на кошти, які отримує від своїх заробітків. 15.02.2022 позивач подала до суду відповідь на відзив обґрунтовуючи тим, що відповідач у відзиві не погоджується з вимогами щодо стягнення з нього аліментів на дитину на її користь, так як вважає, що син знаходиться на його утриманні, однак це не відповідає дійсності. Твердження відповідача, що коли вона завагітніла, відповідач весь час пересилав їй кошти з Фінляндії, не відповідають дійсності, крім того, не мають жодного значення для утримання дитини, яка народилася. Ще до народження дитини вона перебувала на обліку в Київському обласному центрі зайнятості та отримувала виплату допомоги по безробіттю. Відповідач вказує на те, що він неодноразово розмовляв з нею та вони\~ домовлялися, що вона після реєстрації їх шлюбу вона переїде до нього у Фінляндію, де буде народжувати дитину і вони залишаться там проживати, однак дане твердження відповідача не відповідає дійсності, так як ніяких конкретних намірів переїхати до Фінляндії насправді не було. Крім того, довгий час вона мала таке захворювання, як гемангіома, в зв`язку з чим\~ потребувала лікування та постійного нагляду лікаря. Вона проходила обстеження та лікувалась саме в Україні, що підтверджується протоколами МРТ від 26.11.2016 р. та 13.06.2017 р., радіологічним виписним епікризом від 04.07.2017 р., заключеннями лікарів від 27.11.2017 р., 30.03.2018 р. та 21.01.2019 р. Пацієнтом у даних документах зазначена [PERSON] . Відповідно до свідоцтва про шлюб її прізвище до реєстрації шлюбу було [PERSON] , а після реєстрації шлюбу вона взяла прізвище чоловіка [PERSON] . Всі ці медичні документи підтверджують той факт, що вона протягом кількох років була під наглядом лікарів та проходила обстеження в Україні, через що не мала можливості переїхати на постійне місце проживання до [PERSON] . Крім того, питання щодо переїзду у Фінляндію після одруження не стояло, оскільки відповідач вже на той час втратив роботу в Фінляндії, а іншої там не знайшов. Також, відповідно до довідки Білоцерківського пологового будинку № 83 від 09.02.2022 р., її вагітність була доволі складною, вона неодноразово перебувала на стаціонарному лікуванні в зв`язку з вагітністю. Це також є причиною того, що вона не могла переїхати до відповідача у Фінляндію і не мала можливості до нього приїжджати. Незважаючи на всі ці обставини, вона ніколи не примушувала відповідача кинути роботу та переїхати до неї в Україну. Тому, його твердження про те, що він покинув роботу у Фінляндії саме на її прохання також не відповідає дійсності. У своєму відзиві відповідач також стверджує, що проживання та матеріальне забезпечення сім`ї він здійснював за рахунок заощадженої частини коштів, які він отримував під час роботи у Фінляндії. Всі комунальні платежі за квартиру здійснюються ним за його рахунок, на утримання дитини він використовує також ту частину коштів, яку в даний час заробляє сам, так як позивачка не працює. Всі ці твердження відповідача є голослівними та надуманими. Відповідно до розрахункового листа абонента комунальні послуги не сплачувалися з травня 2021 року. Загальна заборгованість з травня 2021 року по лютий 2022 року становить 18595, 84 грн. Відповідно до довідки із ЖЕК № 4 від 07.02.2022 р. за адресою [ADDRESS] заборгованість за послуги з управління багатоквартирним будинком станом на 01 лютого 2022 року складає 1343,79 грн. Дані документи підтверджують те, що комунальні послуги не сплачувались відповідачем вже тривалий час. Також, є незрозумілим те, яким чином відповідач утримує дитину за ту частину коштів, яку в даний час заробляє сам. Зі слів відповідача, він займався пошуками роботи та став на облік у центр зайнятості. Це свідчить про те, що він не працює і не може мати постійний та достатній дохід, який дозволяв би йому повністю утримувати дитину. Зазначені нею обставини, які підтверджуються документально, свідчать про матеріальну неспроможність відповідача не тільки повністю утримувати дитину, а й навіть неспроможність утримувати квартиру, в якій проживає. Незважаючи на те, що відповідач є молодою, здоровою людиною, він відповідно до доданої ним до відзиву копії трудової книжки за весь час працював лише 4 місяці, а до цього та після цього перебуває на обліку в центрі зайнятості, де отримує виплату допомоги по безробіттю, що апріорі виключає можливість повністю утримувати дитину на виплати по безробіттю. Крім того, відповідно до довідки про отримання (неотримання) допомоги № 349/10 від 07.02.2022 р., з 01.11.2019 р. до 01.11.2022 р. їй призначено допомогу при народженні дитини в розмірі 860,00 грн., що свідчить про те, що саме вона перебуває у декретній відпустці та здійснює догляд за дитиною. Відповідач стверджує, що з липня 2021 року він пройшовши конкурс, пішов працювати на державну службу у м. Біла Церква, але вже у листопаді 2021 року вимушений був за її, позивачки, наполяганням звільнитися «за власним бажанням, з зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею 14-річного віку». Це твердження також є надуманим та нічим не підтвердженим. Вона ніколи не примушувала відповідача звільнитися з роботи та доглядати дитину, якій наразі близько 2 років 5 місяців, тому незрозуміло по догляду за якою дитиною до досягнення 14- річного віку відповідач звільнився з державної служби. Небажання відповідача виплачувати своїй дитині аліменти свідчить також про небажання відповідача і в подальшому працювати та утримувати свою дитину. Тому, просила позов задовольнити в повному обсязі. Позивач - [PERSON] в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, направила до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за її відсутності та задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. Представник позивача, адвокат Коннова Н.І., в судове засідання не з`явилась, про дату час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, подала до суду заяву, в якій просила проводити розгляд справи за відсутності позивача та її представника, позов підтримує та просила його задовольнити у повному обсязі. Відповідач - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про день, час і місце розгляду справи\~ повідомлений належним чином, подав до суду заяву про розгляд справи за його відсутності та просив у задоволенні позову відмовити. За правилами ч. 2 ст. 247 ЦПК України за умов неявки в судове засідання всіх учасників справи фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Ст. 12 ЦПК України передбачено, що учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом та кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до змісту ст.76 ЦПК України, доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно із ч.2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 79, ч.\~ ст. 78 ЦПК України, достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи, а достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень,крім випадків встановлених ст. 82 цього Кодексу. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно із практикою Європейського суду з прав людини за своєю природою змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і відповідно - правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, - із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , та\~ [PERSON] , [INFO] , 18 вересня 2019 року зареєстрували шлюб у Білоцерківському міськрайонному відділі ДРАЦС ГТУЮ у Київській області, актовий запис № 1234 та є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] , який зареєстрований за адресою: [ADDRESS] разом із матір`ю та перебуває на її утриманні, що підтверджено матеріалами справи ( а.с. 3-8). Згідно із довідкою Управління соціального захисту населення Білоцерківської міської ради від 22.10.2021 за № 2827/10 (а.с. 8), позивач перебуває на обліку в даному управлінні та їй призначена державна допомога при народженні дитини - [PERSON] , [INFO] , згідно Закону України «Про державну допомогу сім`ям з дітьми», в розмірі 860,00 грн. щомісячно з 01.11.2019 по 01.11.2022. З довідки від 08.02.2022 № 253 (а.с.74), вбачається, що [PERSON] ( до шлюбу [PERSON] ) була зареєстрована як безробітня в Білоцерківському міськрайонному центрі зайнятості та отримувала державну допомогу по безробіттю, 29.04.2019 їй розпочато виплату допомоги згідно наказу № НТ190502 від 02.05.2019, 01.08.2019 припинено виплату допомоги по безробіттю згідно наказу № НТ190807 від 07.08.2019, та 20.12.2019 припинено її реєстрацію, як безробітної,\~ в зв`язку з поданням заяви про бажання здійснювати догляд за дитиною до 3-х років. Встановлено, що відповідач зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , за віком здорова та працездатна особа, з 06.10.2020 по 28.06.2021 перебував на обліку в Білоцерківському міськрайонному центрі зайнятості та отримував допомогу по безробіттю, з 01.07.2021 по 01.11.2021 працював на посаді спеціаліста відділу призначень допомог та житлових субсидій Управління\~ соціального захисту населення\~ Білоцерківської\~ районної державної адміністрації та був звільнений за власним бажанням, відповідно до ст. 38 КЗпП України, що підтверджено матеріалами справи ( а.с.34-36). З матеріалів справи (а.с.37-38) вбачається, що 27 липня 2020 року на підставі договору купівлі продажу квартири, посвідченого приватним нотаріусом Білоцерківського міського нотаріального округу Київської області Федорякою О.С., сторони по справі: [PERSON] , [INFO] , та\~ [PERSON] , [INFO] , набули у спільну часткову власність, по 1/2 частині кожен, однокімнатну квартиру [ADDRESS] . При вирішенні спору суд виходить з наступного. Відповідно до ч. 3 ст. 51 Конституції України, сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у Сімейному кодексі України (ст. 180 Сімейного Кодексу України). Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. У відповідності до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Відповідно до ст. 7 Сімейного кодексу України, сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України, мати та батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя ( ч. ч. 1, 2, 3 ст. 150 Сімейного кодексу України). Способи виконання обов`язку утримувати дитину визначені статтею 181 СК України, за змістом якої, кошти на утримання дитини (аліменти) за рішенням суду присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Підстави визначення розміру аліментів у частках до заробітку (доходу) або у твердій сумі визначаються з урахуванням як положень ст. 182 СК України. Відповідно до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2021 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць\~ встановлений для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 1921 гривня, з 1 липня - 2013 гривень, з 1 грудня - 2100 гривень; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2395 гривень, з 1 липня - 2510 гривень, з 1 грудня - 2618 гривень. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про державний бюджет України на 2022 рік» прожитковий мінімум на одну особу в розрахунку на місяць\~ встановлений для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні; для дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня - 2618 гривень, з 1 липня - 2744 гривні, з 1 грудня - 2833 гривні. Відповідно до ч. 1 ст. 191 СК України, аліменти присуджуються від дня пред`явлення позову. Відповідно до ст.3 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року (яка була ратифікована Постановою Верховної Ради України №789-XII від 27 лютого 1991 року і набула чинності для України 27 вересня 1991 року), в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Згідно з ч.2 ст.3 Конвенції про права дитини, держави-учасниці зобов`язуються забезпечити дитині такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом, і з цією метою вживають всіх відповідних законодавчих і адміністративних заходів. Держави-учасниці забезпечують у максимально можливій мірі виживання і здоровий розвиток дитини (ч.2 ст.6 цієї Конвенції). Також, частинами 1 та 2 ст.27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до змісту ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», при розгляді справ українські суди повинні застосовувати Конвенцію та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Також, у п.12 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 18.12.2009 року №14 «Про судове рішення у цивільній справі» зазначено, що «в мотивувальній частині кожного рішення у разі необхідності мають бути посилання на Конвенцію та рішення Європейського суду, які згідно з Законом №3477 «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» є джерелом права і підлягають застосуванню в такій справі». Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та Протоколи до неї є складовою національного законодавства України. Рішення Європейського суду є офіційною формою роз`яснення основних (невідчужуваних) прав кожної людини, закріплених і гарантованих Конвенцією, яка є частиною національного законодавства, та у зв`язку з цим джерелом законодавчого правового регулювання і правозастосування в Україні. Відповідно до ст.5 «Рівноправність подружжя» Протоколу №7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом України №475/97-ВРвід 17.07.1997 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Ця стаття не перешкоджає державам вживати таких заходів, що є необхідними в інтересах дітей. В п.17 постанови Пленуму ВСУ від 15.05.2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» роз`яснено, що за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідач заперечуючи проти позову у частині стягнення аліментів на дитину вказує на те, що він проживає однією сім`єю із позивачем в одній квартирі, забезпечує дитину сам усім їй необхідним, звільнявся із свого останнього місця роботи саме по догляду за дитиною та сплачує комунальні послуги по квартирі\~ особисто. Так, відповідачем на підтвердження вказаних обставин надані до суду копії квитанцій щодо сплати комунальних послуг за адресою: [ADDRESS] (а.с.39-42), а позивачем надані докази (а.с.71,72), з яких вбачається, що за вказаною адресою по особовому рахунку відкритому на ім`я [PERSON] за послуги з опалення та підігріву води рахується заборгованість за період з жовтня 2019 року по лютий 2022 року в розмірі 6243,34 грн., за послуги з управління багатоквартирним будинком станом на 01.02.2022\~ борг становить 1343,79 грн. Відповідно до ч.1, ч. 4 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власність зобов`язує. Згідно із ст. 322 ЦК України, власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом. За ч.1, ч.2 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Згідно ст.360 ЦК України, співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном. Отже, згідно вищенаведених правових норм\~ обов`язком сторін, як співвласників житлового приміщення є своєчасна оплата комунальних послуг, згідно затверджених в установленому порядку тарифів з дотриманням вимог законодавства, якими передбачено обов`язок сплачувати житлово-комунальні послуги у строки, встановлені договором або законом. Також, слід зазначити,що питання оплати житлового-комунальних послуг між декількома власниками (споживачами) житлового приміщення повинні регулюватися відповідною домовленістю (угодою) між ними, а в разі оплати наданих послуг одним із власників (споживачів), останній не позбавлений права пред`явлення відповідного позову про стягнення понесених витрат (частини витрат) до інших власників (споживачів). Також, відповідач на підтвердження обставин щодо перебування дитини на його утриманні надав копію трудової книжки, в якій зазначено, що він звільнений з роботи за власним бажанням у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку ( а.с.36-на звороті). Так, ст. 38 КЗпП України передбачено, що працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це роботодавця письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу, зокрема, у зв`язку з доглядом за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку, роботодавець повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Разом з тим, відповідно до законодавства причину звільнення у своїй заяві вказує саме працівник, а роботодавець не вправі вимагати будь яких документів, що підтверджують такий мотив звільнення (за наявності дитини). Також, доводи відповідача спростовуються наданими позивачем доказами: довідками про реєстрацію місця проживання осіб (а.с.6,7), з яких вбачається, що позивач разом із сином зареєстровані та проживають за адресою: [ADDRESS] , довідкою Управління соціального захисту населення (а.с.73), згідно якої позивач перебуває на обліку в даному управлінні та отримує допомогу при народженні дитини [PERSON] , [INFO] , та довідкою Білоцерківського міськрайонного центру зайнятості (а.с.74), в якій зазначено, що 20.12.2019 року реєстрацію позивача, як безробітної, припинено в зв`язку з поданням заяви про здійснення догляду за дитиною до 3-х років. Таким чином, позивачем спростовано доводи відповідача, а останнім не підтверджено належними, допустимими та достатніми доказами обставини, що дитина проживає разом із ним, перебуває на його утриманні та він забезпечує сина усім необхідним. Надані відповідачем докази (а.с.43-45) суд не приймає до уваги, адже до суду не надано завіреного належним чином їх перекладу на українську мову. Статтею 13 ЗУ «Про міжнародне приватне право» визначено, що документи, видані уповноваженими органами іноземних держав у встановленій формі, визнають дійсними в Україні в разі їх легалізації, якщо інше не передбачено законом або міжнародним договором України. Тобто, документи, складені за участю органів державної влади та місцевого самоврядування, або такі, що від них виходять, можуть бути використані на території іншої держави лише після відповідного їх посвідчення. Відповідно до роз`яснень ВССУ, які викладені у листі «Про практику розгляду судами цивільних справ з іноземним елементом» від 16.05.2013 року слідує, що суд приймає документи, складені мовами іноземних держав, за умови супроводження їх нотаріально засвідченим перекладом українською мовою. Документи, складені за участю органів державної влади та місцевого самоврядування або такі, що від них виходять, може бути використано на території іншої держави лише після відповідного їх посвідчення, якщо інше не передбачено міжнародними договорами. Документи адміністративних і юридичних органів іноземних держав набувають сили письмових доказів за умови їх легалізації (засвідчення) консульськими посадовими особами або проставлення апостиля. Однак, стосовно кожної окремо взятої країни можлива специфіка вказаної діяльності і при цьому слід звертати увагу на зміст міждержавних угод. Також, суд не приймає до уваги матеріали надані позивачем (а.с.64-69), оскільки вони не стосуються предмету доказування в даній справі, а довідка Білоцерківського пологового будинку від 09.02.2022 за № 83 (а.с.70) підтверджує лише факт перебування відповідача у період з 29.05.2019 по 09.10.2019 на стаціонарному лікуванні в зв`язку із вагітністю та пологами. Даючи оцінку встановленим обставинам та доказам в їх сукупності,

Outcome: approved