Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

[PERSON] в особі представника адвоката Поляк П.П. (надалі - «Позивач») звернулася до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] (надалі - «Відповідач»), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору: Служба у справах дітей виконавчого комітету Івано-Франківської міської, в якому просила зобов`язати [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , усунути їй перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом примусового вселення [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , та її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] та зобов`язати передати [PERSON] ключі від вказаної квартири; зобов`язати [PERSON] не чнити в подальшому перешкод у користуванні квартирою. Позовні вимоги мотивовано тим, що [PERSON] , як співвласнику квартири за адресою: [ADDRESS] (в частці 1/2 ) та її малолітній дитині, з боку іншого співвласника - Відповідача [PERSON] , - чиняться перешкоди у користуванні даною квартирою шляхом відмови у наданні доступу до вказаної квартири та шляхом здачі її в оренду третім особам. У зв`язку з цим Позивач в особі свого представника звернулася до суду з даним цивільним позовом. Представник Позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, просив їх задовольнити з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив. Представником Відповідача на адресу суду направлено відзив на позов, у якому він заперечив проти позовних вимог, просив відмовити в їх задоволенні. Заперечуючи проти позову, представник Відповідача у відзиві покликається на те, що Позивачем, на його думку, обрано невірний спосіб захисту порушеного права шляхом усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом примусового вселення, оскільки між сторонами попередньо не вирішено питання порядку спільного користування квартирою. [PERSON] перешкоди Позивачу не чиняться, на його пропозиції добровільного врегулювання спірної ситуації [PERSON] відмовлено. Відповідач та його представник в судовому засіданні проти позовних вимог заперечили, посилаюсь на викладені у відзиві на позов та запереченні на відповідь на відзив підстави, просили в задоволенні позову відмовити. Представником Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради на адресу суду направлено письмові пояснення (заяву), за змістом яких представник підтримав позовні вимоги та просила вселити малолітню дитину у спірне житло, оскільки це відповідатиме якнайкращому забезпеченню прав та інтересів дитини. В судовому засіданні представник Органу опіки та піклування виконавчого комітету Івано-Франківської міської ради позовні вимоги підтримала. Проаналізувавши матеріали справи, пояснення учасників процесу, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, Судом встановлено наступне. [PERSON] та [PERSON] є колишнім подружжям, від шлюбу яких мають спільну дитину [PERSON] , [INFO] . Згідно Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності інд.№241072527 від 20.01.221 року (а.с.5-6) [PERSON] є власником 1/2 частини квартири за адресою: [ADDRESS] у праві спільної часткової власності. Співвласником іншої 1/2 частки у праві власності на дану квартиру є [PERSON] . Вказані обставини сторонами не оспорюються. Як зазначено представником Позивача в позовній заяві та в судовому засіданні, будучи співвласником квартири за адресою: [ADDRESS] та маючи намір проживати в ній разом зі своєю малолітньою донькою, Позивач не має можливості реалізувати такого наміру у зв`язку з чиненням відповідних перешкод з боку Відповідача [PERSON] . У зв`язку з цим Позивач звернулася до суду з даним цивільним позовом. Відповідно до статті 41 Конституції України та статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року», Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (статті316, 317, 319, 321 ЦК України). Способи захисту права власності передбачені нормами статей 16, 386, 391 ЦК України. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша ЦК України). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ст. 379 ЦК України, житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Стаття 382 ЦК України визначає, що квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Згідно зі ст. 383 ЦК України, власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. В ст. 9 Житлового кодексу зазначено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Відповідно до ст. 155 Житлового кодексу жилі будинки (квартири), що є у приватній власності громадян, не може бути в них вилучено, власника не може бути позбавлено права користування жилим будинком (квартирою), крім випадків, установлених законодавством. В позовній заяві та в судовому засіданні представник Позивача стверджує, що Відповідач [PERSON] чинить [PERSON] перешкоди в користуванні квартирою, не надає їй ключів від неї, не впускає для проживання. Вказані посилання знайшли своє підтвердження в судовому засіданні, оскільки в ході розгляду судової справи Відповідач не заперечив того факту, що Позивач [PERSON] з дитиною в квартирі не проживає, ключі від неї у Позивача відсутні; в той же час, заперечував проти позову, посилаючись на те, що вселенню Позивача до квартири повинна передувати досягнута між ними домовленість щодо порядку користування даною квартирою. В той же час, чинним законодавством України не передбачено обмеження правомочності співвласника на розпорядження квартирою, яка є у частковій власності, необхідністю попередньо встановленого порядку користування такою квартирою. Зокрема, порядок здійснення права спільної часткової власності визначено статтею 358 ЦК України. Право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Якщо договір між співвласниками про порядок володіння та користування спільним майном відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності посвідчений нотаріально, він є обов`язковим і для особи, яка придбає згодом частку в праві спільної часткової власності на це майно. Отже, чинним законодавством визначено першочергове загальне правило, за яким право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. При цьому, співвласники не позбавлені права на укладення між собою відповідних письмових, в тому числі, нотаріально посвідчених, договорів щодо порядку користування майном, а, у разі неможливості такого, - встановити такий порядок користування в судовому порядку. При цьому, відсутність укладеного між співвласниками договору про порядок користування спільним майном, як і відсутність відповідного судового рішення про порядок користування ним, не може бути підставою для обмеження права співвласника на користування належною йому на праві спільної часткової власності квартирою, в тому числі, перешкоджання його законному праву на проживання в ній. Необґрунтованими є також посилання представника Відповідача в судовому засіданні на те, що вселенню Позивача до квартири повинен передувати реальний поділ даної квартири, оскільки ініціювання дій щодо реального поділу квартири (в добровільному чи судовому порядку) є правом, а не обов`язком співвласників. Відсутність реального поділу квартири не може бути підставою для обмеження права співвласника на користуванням своїм майном, яке повинно здійснюватися в порядку, встановленому ст. 358 ЦК України. Інших обґрунтованих підстав, які б свідчили про необґрунтованість позовних вимог про усунення перешкод у користуванні квартирою шляхом вселення, стороною Відповідача не наведено. Натомість, зі змісту наданих суду документів та пояснень сторін в судовому засіданні вбачається, що між Позивачем та Відповідачем склалися неприязні відносини, а факт перешкоджання Відповідачем Позивачу у проживанні у квартирі знайшов своє підтвердження в ході розгляду справи. Суд також зауважує, що даний цивільний позов подано також в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] . Відповідно до ч. 4 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 18 Закону України «Про охорону дитинства» держава забезпечує право дитини на проживання в таких санітарно-гігієнічних та побутових умовах, що не завдають шкоди її фізичному та розумовому розвитку. Діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Органи опіки та піклування зобов`язані здійснювати контроль за додержанням батьками або особами, які їх замінюють, майнових та житлових прав дітей при відчуженні жилих приміщень та купівлі нового житла. На даний час малолітня дитина проживає з матір`ю, що не заперечується Відповідачем. За таких обставин Суд дійшов висновку про те, що порушене право [PERSON] та її малолітньої дитини на користування належною їй на праві спільної часткової власності квартирою (зокрема, право на проживання в цій квартирі) підлягає захисту шляхом зобов`язання Відповідача [PERSON] усунути [PERSON] перешкоди у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , шляхом примусового вселення [PERSON] та її малолітньої доньки [PERSON] , [INFO] до вказаної квартири, та зобов`язання [PERSON] передати [PERSON] ключі від даної квартири. Крім того, з метою захисту порушеного права Позивача та її малолітньої дитини, Суд вбачає підстави для зобов`язання [PERSON] не чинити [PERSON] перешкод у користуванні квартирою за адресою: [ADDRESS] , оскільки така позовна вимога є передумовою ефективного захисту прав Позивача на проживання в даній квартирі. Однак, вимога позивача щодо зобов`язання Відповідача в подальшому не чинити перешкоди є передчасною, оскільки захисту в цивільному процесі підлягає порушене право особи Позивача, і Суд не задовольняє позовних вимог на майбутнє. Отже, у цій частині вимог слід відмовити. Згідно ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона покликається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. З огляду на викладене суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити частково. На підставі викладеного, відповідно до ст. ст. 29, 316, 317, 383, 385, 386, 391 ЦК України,

Outcome: partial