Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

у вересні 2021 р. позивач звернувся до суду із зазначеною позовною заявою, просить суд зняти арешт з нерухомого майна накладений ВДВС Святошинського РУЮ у м. Києві у ВП №41657947 від 07.03.2014, що належить померлій [PERSON] . Позов обґрунтовує тим, що [INFO] померла [PERSON] . [PERSON] , [INFO] є її сином та відповідно її спадкодавцем. Рішенням Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 21.09.2017 по справі № 185/5718/17 над недієздатним [PERSON] встановлено опіку та призначено позивача, як рідного дядька опікуном. Спадкову справу після смерті [PERSON] відкрито 24.11.2016 приватним нотаріусом КМНО Кістановою А.М. у м. Києві. В 2019 році позивач в інтересах [PERSON] звернувся до приватного натаріуса КМНО Кістанової А.М. з заявою про оформлення спадкових прав, проте при перевірці реєстрів виявлено, шо 07.03.2014 державним виконавцем Ковальчук Л.І. у ВП №41657947 винесено постанову про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухуме майно. З даних автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що 24.01.2014 Святошинським РВ ДВС м. Києва відкрито ВП №41657947, де стягувач [PERSON] , боржник [PERSON] . На даний час ВП перебуває в стані завершено, проте накладений арешт не знято, а тому обмежує право на вчинення передбачених законом дій щодо належної реалізації свої майнових прав, оскільки заборгованість відсутня, виконавче провадження завершене, встановлений строк пред`явлення виконавчих листів до виконання сплинув. 27.01.2020 звернувся до Святошинського РВ ДВС м. Києва з заявою про зняття арешту, проте жодної відповіді не отримав. Позивач у судове засідання не з`явився, про день слухання справи повідомлений належним чином ( а.с. 106). Відповідч у судове засідання не з`явився, про слухання справи повідомлений належним чином (а.с. 108). Третя особа у судове засідання не з`явилася, про слухання справи повідомлена належним чином (а.с. 109). У порядку ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. З`ясувавши фактичні обставини даної справи, дослідивши письмові докази у їх сукупності та співставленні, суд дійшов до наступного висновку. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що 07.03.2014 державним виконавцем Ковальчук Л.І. у ВП №41657947 винесено постанову про арешт майна боржника [PERSON] та оголошення заборони на його відчуження, що підтверджується інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухуме майно. З даних автоматизованої системи виконавчого провадження вбачається, що 24.01.2014 Святошинським РВ ДВС м. Києва відкрито ВП №41657947, де стягувач [PERSON] , боржник [PERSON] . На даний час ВП перебуває в стані завершено, проте накладений арешт не знято (а.с. 12). Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року №606-ХІV. Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження та примусове виконання рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій органів і посадових осіб, визначених у цьому Законі, що спрямовані на примусове виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які провадяться на підставах, в межах повноважень та у спосіб, визначених цим Законом, іншими нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону та інших законів, а також рішеннями, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню. Відповідно до ч. 2 ст. 2 Закону України «Про виконавче провадження» примусове виконання рішень здійснюють державні виконавці, визначені Законом України «Про державну виконавчу службу». Частиною 1 ст. 6 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що державний виконавець зобов`язаний використовувати надані йому права відповідно до закону і не допускати у своїй діяльності порушення прав та законних інтересів фізичних і юридичних осіб. Згідно з положеннями ст. 11 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів примусового виконання рішень, неупереджено, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії. Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 39 ЗУ "Про виконаче провадження" виконавче провадждення підлягає закриттю у разі смерті боржника. Згідно до ч. 1 ст. 40 ЗУ "Про виконавче провадження" у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків нестягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, нестягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується для забезпечення реального виконання рішення, що відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» підлягає примусовому виконанню. Відповідно до статті 30 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець провадить виконавчі дії з виконання рішення до завершення виконавчого провадження у встановленому цим Законом порядку, а саме: закінчення виконавчого провадження - згідно із статтею 49 цього Закону; повернення виконавчого документа стягувачу - згідно із статтею 47 цього Закону; повернення виконавчого документа до суду чи іншого органу (посадовій особі), який його видав, - згідно із статтею 48 цього Закону. Отже, як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчих документів з різних підстав, законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державного виконавця не проводяться. Згідно ч. 5 ст. 50 Закону України «Про виконавче провадження» арешт може бути знято за рішенням суду. При цьому, суд вважає за необхідне зазначити, що спосіб відновлення порушеного права скаржника має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення. Зазначена позиція повністю кореспондується з висновками Європейського суду з прав людини, відповідно до яких, обираючи спосіб захисту порушеного права, слід зважати на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності «небезпідставної заяви» за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею, повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема, в тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (пункт 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Афанасьєв проти України» від 05.04.2005 (заява № 38722/02)). Отже, «ефективний засіб правого захисту» в розумінні ст. 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права й одержання особою бажаного результату. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Статті 321 та 391 ЦК України визнаячають, що власник має право використовувати своє майно для здійснення підприємницької діяльності, крім випадків, встановлених законом. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно ч. 3 ст. 77 ЦПК України сторони мають право обґрунтувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Таким чином заважаючи на вищевикладені обставини позивачем доведено про порушення законних прав спадкоємця щодо вільного володіння, користування та розпорядження належного майна та підтверджено належними та допустимими доказами факту неправомірності дій державного виконавця. Таким чином, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності та співставленні, проаналізувавши вимоги чинного законодавства України, суд дійшов до висновку, що доводи позивача, наведені у його позові є обгрунтованими та знайшли своє підтвердження в ході судового розгляду, а тому підлягають до задоволення. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved