Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом до відповідача [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини та своє утримання, мотивуючи свої вимоги тим, що вона перебуває у шлюбі з відповідачем з 02.06.2018 року по даний час. Протягом останнього часу стосунки між ними погіршилися, вони не проживають разом. Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] . Дитина потребує постійної матеріальної допомоги, при цьому відповідач таку допомогу на дитину не надає. Крім того, дитина хворіє, перебуває на диспансерному обліку, потребує постійного домашнього нагляду, що підтверджується відповідними медичними документами, у зв`язку з чим позивачка не має можливості працювати. Оскільки вирішити спірні питання щодо утримання дитини та дружини сторони не можуть, позивачка звертається до суду з даним позовом, в якому просить стягнути з відповідача на її користь аліменти у розмірі ј частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на утримання дитини та у розмірі 1/6 частини від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно на утримання дружини, починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення дитиною шестирічного віку. У судовому засіданні позивачка повністю підтримала позовні вимоги, просила їх задовольнити. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав частково. Пояснив, що він наразі не працює, а тому не має можливості надавати матеріальну допомогу дружині. Також зазначив, що не заперечує проти стягнення з нього аліментів на утримання дитини і категорично заперечує проти стягнення аліментів на утримання дружини. Вислухавши пояснення позивачки, відповідача, вивчивши письмові матеріали справи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що сторони по справі [PERSON] та [PERSON] перебувають у зареєстрованому шлюбі з 02.06.2018 року по даний час, що підтверджується свідоцтвом про шлюб. У період перебування у шлюбі у сторін по справі народилася дочка [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження. На даний час малолітня [PERSON] проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, що підтверджується відповідною довідкою. Також судом встановлено, що позивачка на даний час не працює, доходу не має. Відповідач на даний час також офіційно не працює, доходу не має. Позивачка зазначає, що на даний час сторони разом не проживають, відповідач не надає їй матеріальну допомогу на її утримання та утримання дитини. Даний факт знайшов своє підтвердження у судовому засіданні та не заперечувався відповідачем. Відповідно до ст. 180 Сімейного Кодексу України батьки зобов?язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно із ст. 181 Сімейного Кодексу України способи виконання батьками обов?язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. Оскільки між сторонами по справі не встановлено домовленості щодо утримання дитини, матеріальну допомогу відповідач на даний час не надає, суд вважає за можливе задовольнити позовні вимоги [PERSON] про стягнення аліментів на утримання дитини. Відповідно до ч.1 ст. 182 Сімейного Кодексу України при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1)стан здоров?я та матеріальне становище дитини; 2)стан здоров?я та матеріальне становище платника аліментів; 3)наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 4)інші обставини, що мають істотне значення. Вирішуючи питання про розмір аліментів, суд враховує відповідно до вимог ст. 182, 183 Сімейного Кодексу України, матеріальний стан сторін, вік дитини, той факт, що відповідач не працює, але при цьому є працездатною особою, має можливість надавати матеріальну допомогу, при цьому суд приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача на утримання дитини аліментів у частковому відношенні до його заробітку (доходу), а саме у розмірі ј частини з усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, починаючи з дня звернення до суду і до досягнення дитиною повноліття. Що стосується позовних вимог [PERSON] про стягнення аліментів на її утримання, то слід зазначити наступне. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 84 Сімейного кодексу України якщо дитина має вади фізичного або психічного розвитку, дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка до досягнення дитиною шести років. Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивачка вказує про те, що малолітня [PERSON] хворіє, перебуває на диспансерному обліку, потребує постійного домашнього догляду, у зв`язку з чим позивачка не має можливості працювати та отримувати дохід. На підтвердження вказаних обставин позивачкою надано до суду виписку з амбулаторної картки дитини, в якій зазначено про те, що дитина направляється на ЛКК із діагнозами: рецидивний бронхіт, хронічний аденотонзиліт, гемангіома для вирішення питання про індивідуальний домашній режим та догляд матері. Крім того, позивачкою надано до суду Довідку від 10.02.2022 року про потребу дитини у домашньому догляді. Але слід зазначити, що діючим законодавством визначено підстави для стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною 6 років, а саме наявність у дитини вад фізичного або психічного розвитку. При цьому суд зазначає, що належних та допустимих доказів на підтвердження того, що [PERSON] має вади фізичного або психічного розвитку, позивачкою надано не було. Наявність у дитини певних захворювань, перебування її на диспансерному обліку не є підставою для стягнення з відповідача аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною 6 років. Враховуючи викладене вище, вимоги діючого законодавства, встановлені по справі обставини, суд вважає, що підстав для задоволення позовних вимог про стягнення аліментів на утримання дружини немає. Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України суд стягує з відповідача на користь держави судовий збір у розмірі 992, 40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial