Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача 10 березня 2021 року [PERSON] звернувся до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська із позовом до Державної казначейської служби України, Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про відшкодування збитків (упущеної вигоди) та моральної шкоди з урахуванням інфляційних витрат та трьох відсотків річних в якій з урахуванням уточнень позовних вимог просив стягнути з Держаного бюджету України на його користь, завдані Головним управлінням Державної податкової служби у Дніпропетровській області та Соборним відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області збитки (упущена вигода) у сумі еквівалентній 40 000 доларів США; стягнути з Державного бюджету України на його завдані Головним управлінням Державної податкової служби у Дніпропетровській області та Соборним відділом державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області моральну шкоду у сумі 210 000 грн, з урахуванням інфляційних витрат та 3% річних. В обґрунтування своїх позовних вимог з урахуванням їх уточнень зазначив, що в з 2008 року він є пенсіонером Міністерства внутрішніх справ України. В 2012 році отримав свідоцтво про право на зайняття адвокатською діяльністю та став на облік в Соборній державній податковій інспекції Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області, як платник єдиного внеску. В 2019 році позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. 21 травня 2019 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 160/1815/19 про задоволення позовних вимог позивача. Не погодившись з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року у справі № 160/1815/19, ГУ ПФ України у Дніпропетровській області звернулося до Третього апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, та 17 вересня 2019 року суд скасував рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року у справі № 160/1815/19 та прийняв нове, яким позов задовольнив частково. Визнав протиправними дії ГУ ПФ України у Дніпропетровській області щодо зменшення позивачу процентної складової розміру пенсії з 74 процентів до 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення після проведення перерахунку пенсії. Зобов`язав ГУ ПФ України у Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01 січня 2016 року у розмірі 74 проценти відповідних сум грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум. На виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 160/1815/19 ГУ ПФ України у Дніпропетровській області здійснило перерахунок пенсії позивача, за результатами якого у пенсійного фонду виникли зобов`язання з виплати пенсії позивачу у розмірі 15\~640,55 грн. В свою чергу у позивача, як особи, що здійснює незалежну професійну діяльність, та перебуває на обліку в Соборній державній податковій інспекції ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як платника єдиного внеску, виникли зобов`язання зі сплати єдиного внеску за 2019 рік, у розмірі 11\~016,72 грн. Враховуючи, що між позивачем та ГУ ПФ України у Дніпропетровській області виникли зустрічні однорідні зобов`язання, позивач направив на адресу ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме заборгованості позивача зі сплати єдиного внеску за 2019 рік, у розмірі 11\~016,72 грн та заборгованості ГУ ПФ в Дніпропетровській області зі сплати йому пенсії на таку ж саме суму. 08 листопада 2019 року ГУ Пенсійного\~фонду України\~в Дніпропетровській\~області прийняв вимогу про сплату позивачем боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-1857-17/04-63, у сумі 14\~513,58 грн., без надання йому можливості у встановлений законом строк подати заперечення на акт камеральної перевірки, тобто з порушенням вимог пунктів 86.7 та 86.8 Податкового Кодексу України. Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 08 листопада 2019 року № Ф-1857-17/04-63 протиправною, позивач оскаржив її в Державній податковій службі України. 27 лютого 2020 року за результатами розгляду скарги позивача, Державною податковою службою України було скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 08 листопада 2019 року № Ф-1857-17/04-63. 17 квітня 2020 року позивач отримав від ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року, у сумі 17\~267,76 грн., за тим же самим номером, що і попередня вимога від 08 листопада 2019 року, яка була скасована Державною податковою службою України 27 лютого 2020 року. Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63 протиправною, позивач 22 квітня 2020 року оскаржив її в Державній податковій службі України, яка згідно відомостей АТ «Укрпошта», отримала лист зі скаргою 25 квітня 2020 року. 23 квітня 2020 року позивач, в межах встановленого законодавством строку, позивач направив ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рекомендований лист з описом вкладення та повідомленням про вручення, про оскарження в Державній податковій службі України вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63. 04 травня 2020 року, до закінчення строку розгляду скарги Державною податковою службою України та прийняття рішення за результатами її розгляду, ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області направив вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63, у сумі 17\~267,76 грн. в Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, для примусового стягнення грошових коштів з позивача . 04 травня 2020 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61974474 на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63, у сумі 17267, 76 грн, а 08 травня 2020 року в рамках виконавчого провадження № 61974474 винесено постанову про накладання арешту на грошові кошти та майно позивача, а саме квартиру [ADDRESS] , автомобіль Volkswagen Tiguan, державний номер: [NUMBER] , та розрахунковий рахунок в банківській установі. Своїми діями державним \~виконавцем Соборного\~відділу державної\~виконавчої служби\~міста Дніпра\~Головного територіального\~управління юстиції\~у Дніпропетровській\~області порушив припис ч. 7 ст. 48 Закону України «Про виконавче провадження», яким встановлено: «У разі якщо сума, що підлягає стягненню за виконавчим провадженням, не перевищує 20 розмірів мінімальної заробітної плати, звернення стягнення на єдине житло боржника не здійснюється». Згідно статті 8 Закону України «Про Державний бюджет України на 2020 рік», розмір мінімальної зарплати, у період накладання арешту на квартиру [ADDRESS] , складав у місячному розмірі 4723 гривні. Таким чином, 20 розмірів мінімальної заробітної плати складали суму 94 460 грн. \~ \~ \~ \~(20 х 4723 = 94460), тобто таку, що перевищує суму 17\~267,76 грн., яка встановлена до стягнення на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63. 14\~травня 2020\~року позивач\~звернувся в\~Дніпропетровського окружного\~адміністративного суду\~з позовом\~до ГУ\~Пенсійного фонду\~України в\~Дніпропетровській області\~ про\~визнання вимоги\~про сплату\~боргу (недоїмки)\~з єдиного\~внеску від\~13\~лютого 2020\~року № Ф-1857-17/04-63 протиправною, та зобов`язання скасувати вищезазначену вимогу справа № 160/5248/20. 16 вересня 2020 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 160/5248/20, яким позовні вимоги позивача задовольнив повністю, дії відповідача визнані протиправними, а вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63 - скасував. 19 жовтня 2020 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/5248/20 набрало законної сили. В кінці лютого 2020 року до позивача звернувся [PERSON] , з питання придбання квартири [ADDRESS] , яка належить позивачу на праві власності, за 40\~000 доларів США, однак у зв`язку з ти що постановою державного виконавця від 08 квітня 2020 року (яка винесена на виконання направленого ГУ державної податкової служби у Дніпропетровській області вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63), на зазначену квартиру було накладено арешт. Лише 04 грудня 2020 року державним виконавцем було винесено постанову про закриття виконавчого провадження № 61974474 та зняття арешту з квартири [ADDRESS] , автомобіля Volkswagen Tiguan, розрахункового рахунку в установі банку, а також виключив позивача з Єдиного реєстру боржників Таким чином,\~Соборним відділом\~державної виконавчої\~ служби\~міста Дніпра\~Головного територіального\~ управління\~юстиції \~у Дніпропетровській\~області на 7-м місяців порушив цивільне право позивача розпоряджатись належною йому квартирою (період з 08 травня по 04 грудня 2020 року), та\~на 45\~діб автомобілем (період\~з 19\~жовтня по\~04\~грудня 2020\~року),\~а ГУ\~Державної податкової\~служби у\~Дніпропетровській області порушили цивільне право позивача позбавивши його можливості подати заперечення на акти камеральних перевірок, за результатами яких були прийняті вимоги про стягнення заборгованості (недоїмки) з єдиного внеску від 08 листопада 2019 року і від 13 лютого 2020 року, та оскаржити рішення Державної податкової служби України в суді за результатами розгляду скарги позивачу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63, в результаті чого на майно позивача було накладено арешт. Через порушення\~цивільного права\~позивача зі\~сторони Соборного\~Соборним відділом\~державної виконавчої\~ служби\~міста Дніпра\~Головного територіального\~ управління\~юстиції \~у Дніпропетровській\~області та ГУ Державної\~податкової служби\~у Дніпропетровській\~області,\~ позивачем\~ понесені збитки, а саме, не отримано дохід від продажу належної йому квартири, яка сім місяців перебувала під арештом в рамках виконавчого провадження № 61974474 та завдано збитків позивачу на суму еквівалентну 40 000 доларів США, тобто на вартість квартири [ADDRESS] , за яку [PERSON] погодився її купити, шляхом порушення цивільних прав позивача, що спричинило зрив вчинення запланованої угоди з купівлі-продажу квартири. В результаті негативних факторів зазначених вище, у позивача, який згідно даних свідоцтва про хворобу Військово-лікарської комісії від 14 листопад 2008 року № 796 має захворювання гіпертонії ІІ ступеню, гіпертензивне серце з порушенням діастолічної функції лівого шлуночка, початкових проявів недостатності мозкового кровотока та аномальну трихромазію, погіршилося здоров`я. Це спонукало позивача в червні 2020 року звернутися в лікарню державної установи «Територіально-медичне об`єднання МВС Україні по Дніпропетровській області» за медичною допомогою та обстеженням. За результататми обстеження позивачу було рекомендоване лікування, яке він проходив у липні 2020 року в медичному реабілітаційному центрі МВС України. Тобто, протиправні дії державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та ГУ ДПС у Дніпропетровській області, привели до порушення цивільного права позивача , що спричинило йому моральну шкоду, яку він оцінює у 210\~000 грн., тобто 30 000 грн за кожен місяць позбавлення цивільного права розпоряджатися своєю квартирою [ADDRESS] (30000 грн х 7 міс. = 210000). (а.с. 1-6, 56-65, 168-173). 11 травня 2021 року на адресу суду надійшов відзив представника Державної казначейської служби, в якому останній просив відмовити в задоволення позовних в вимог, оскільки кошти державного бюджету належать на праві власності державі, отже боржником у зобов`язання зі сплати коштів державного бюджету є держава України як учасник цивільних відносин, таким чином відповідачем у справі є держава, яка бере участь у справі через відповідний орган державної влади. За таких обставин рішення на користь позивача повинно містити в резолютивній частині не з Державної казначейської служби України, а з Державного бюджету України. Стосовно моральної шкоди зазначили, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами спричинення позивачу моральної шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинно наслідкового зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача, та вина останнього в її заподіянні. Стосовно вимог про відшкодування упущеної вимоги також позивачем не надано доказів (а.с. 128-130). 02 лютого 2022 року представником ГУ ДПС у Дніпропетровській області надано суду відзив на позовну заяву , в якій представник просив суд відмовити в задоволення позовних вимог позивача через їх недоведеність (ас. .176-181). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 10 березня 2021 року указана позовна заява передана для розгляду судді Демидовій С.О. ( а.с. 52). Ухвалою судді від 16 березня 2021 року позовну заяву [PERSON] залишено без руху та надано строк для усунення виявлених недоліків (а.с. 53-54). Після усунення позивачем виявлених судом недоліків 30 березня 2021 року ухвалою суду відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] до Державної казначейської служби України, Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, Головного управління Державної податкової служби у Дніпропетровській області про відшкодування збитків (упущеної вигоди) та моральної шкоди з урахуванням інфляційних витрат та трьох відсотків річних (а.с. 121-122). 27 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду (а.с. 141-142). В судовому засіданні позивач підтримав заявлені позовні вимоги та наполягав на їх задоволенні. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши позиції сторін, оцінивши зібрані докази по справі за принципами ст. 89 ЦПК України та у сукупності з нормами законодавства, суд приходить до наступного правового висновку Відповідно до частини першої\~статті 4 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Частиною першою\~статті 15 ЦК України\~встановлено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Статтею 56 Конституції України\~кожному гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. На підставі вказаної норми права, відшкодуванню за рахунок держави підлягає шкода у випадку встановлення факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи В 2019 році позивач звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії. 21 травня 2019 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 160/1815/19 про задоволення позовних вимог позивача. Не погодившись з рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року у справі № 160/1815/19, ГУ ПФ України у Дніпропетровській області звернулося до Третього апеляційного адміністративного суду з апеляційною скаргою, та 17 вересня 2019 року суд скасував рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21 травня 2019 року у справі № 160/1815/19 та прийняв нове, яким позов задовольнив частково. Визнав протиправними дії ГУ ПФ України у Дніпропетровській області щодо зменшення позивачу процентної складової розміру пенсії з 74 процентів до 70 процентів відповідних сум грошового забезпечення після проведення перерахунку пенсії. Зобов`язав ГУ ПФ України у Дніпропетровській області провести перерахунок та виплату пенсії позивачу з 01 січня 2016 року у розмірі 74 проценти відповідних сум грошового забезпечення, з урахуванням раніше виплачених сум (а.с. 12-14). На виконання постанови Третього апеляційного адміністративного суду від 17 вересня 2019 року у справі № 160/1815/19 ГУ ПФ України у Дніпропетровській області здійснило перерахунок пенсії позивача, за результатами якого у пенсійного фонду виникли зобов`язання з виплати пенсії позивачу у розмірі 15\~640,55 грн. (а.с. 15). В свою чергу у позивача, як особи, що здійснює незалежну професійну діяльність, та перебуває на обліку в Соборній державній податковій інспекції ГУ ДПС у Дніпропетровській області, як платника єдиного внеску, виникли зобов`язання зі сплати єдиного внеску за 2019 рік, у розмірі 11\~016,72 грн. Враховуючи, що між позивачем та ГУ ПФ України у Дніпропетровській області виникли зустрічні однорідні зобов`язання, позивач направив на адресу ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області заяву про зарахування зустрічних однорідних вимог, а саме заборгованості позивача зі сплати єдиного внеску за 2019 рік, у розмірі 11\~016,72 грн та заборгованості ГУ ПФ в Дніпропетровській області зі сплати йому пенсії на таку ж саме суму. 08 листопада 2019 року ГУ Пенсійного\~фонду України\~в Дніпропетровській\~області прийняв вимогу про сплату позивачем боргу (недоїмки) з єдиного внеску № Ф-1857-17/04-63, у сумі 14\~513,58 грн., без надання йому можливості у встановлений законом строк подати заперечення на акт камеральної перевірки, тобто з порушенням вимог пунктів 86.7 та 86.8 Податкового Кодексу України. Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 08 листопада 2019 року № Ф-1857-17/04-63 протиправною, позивач оскаржив її в Державній податковій службі України. 27 лютого 2020 року за результатами розгляду скарги позивача, Державною податковою службою України було скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 08 листопада 2019 року № Ф-1857-17/04-63. 17 квітня 2020 року позивач отримав від ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області нову вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року, у сумі 17\~267,76 грн., за тим же самим номером, що і попередня вимога від 08 листопада 2019 року, яка була скасована Державною податковою службою України 27 лютого 2020 року. Вважаючи вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63 протиправною, позивач 22 квітня 2020 року оскаржив її в Державній податковій службі України, яка згідно відомостей АТ «Укрпошта», отримала лист зі скаргою 25 квітня 2020 року. 23 квітня 2020 року позивач, в межах встановленого законодавством строку, направив ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області рекомендований лист з описом вкладення та повідомленням про вручення, про оскарження в Державній податковій службі України вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63. 04 травня 2020 року, до закінчення строку розгляду скарги Державною податковою службою України та прийняття рішення за результатами її розгляду, ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області направив вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63, у сумі 17\~267,76 грн. в Соборний відділ державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, для примусового стягнення грошових коштів з позивача . 04 травня 2020 року державним виконавцем Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження № 61974474 на підставі вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63, у сумі 17267, 76 грн, а 08 травня 2020 року в рамках виконавчого провадження № 61974474 винесено постанову про накладання арешту на грошові кошти та майно позивача, а саме квартиру [ADDRESS] , автомобіль Volkswagen Tiguan, державний номер: [NUMBER] , та розрахунковий рахунок в банківській установі(а.с. 30-31). 14 травня 2020 року позивач звернувся в Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ Пенсійного фонду України в Дніпропетровській області про визнання вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63 протиправною, та зобов`язання скасувати вищезазначену вимогу справа № 160/5248/20. 16 вересня 2020 року Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалив рішення у справі № 160/5248/20, яким позовні вимоги позивача задовольнив повністю, дії відповідача визнані протиправними, а вимогу про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63 - скасував. 19 жовтня 2020 року рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі № 160/5248/20 набрало законної сили (а.с. 7-11). В кінці лютого 2020 року позивач мав намір продати свою квартиру [ADDRESS] за 40\~000 доларів США, однак у зв`язку з тим що постановою державного виконавця від 08 квітня 2020 року (яка винесена на виконання направленого ГУ державної податкової служби у Дніпропетровській області вимоги про сплату боргу (недоїмки) з єдиного внеску від 13 лютого 2020 року № Ф-1857-17/04-63), на зазначену квартиру було накладено арешт, він утратив можливість її продати тому просив суд стягнути з Державного бюджету України упущену вигоду в розмірі 40\~000 доларів США. В результаті негативних факторів зазначених вище, у позивача погіршилося здоров`я, що спонукало позивача в червні 2020 року звернутися в лікарню державної установи «Територіально-медичне об`єднання МВС Україні по Дніпропетровській області» за медичною допомогою та обстеженням. За результатами обстеження позивачу було рекомендоване лікування, яке він проходив у липні 2020 року в медичному реабілітаційному центрі МВС України. Тобто, протиправні дії державного виконавця Соборного відділу державної виконавчої служби міста Дніпра Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області та ГУ ДПС у Дніпропетровській області, привели до порушення цивільного права позивача , що спричинило йому моральну шкоду, яку він оцінює у 210\~000 грн., тобто 30 000 грн за кожен місяць позбавлення цивільного права розпоряджатися своєю квартирою [ADDRESS] Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Загальні підстави відповідальності за завдану майнову шкоду передбачені статтею 1166 ЦК України, за змістом якої майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала, за наявності вини. Спеціальні підстави відповідальності за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування та посадової або службової особи вказаних органів при здійсненні ними своїх повноважень, визначені статтями 1173 та 1174 ЦК України. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421). Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Статтею 22 ЦК України передбачено, що, особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Враховуючи положення частини четвертоїстатті 22 ЦК України, стягнення збитків є формою відшкодування майнової шкоди. Реальними збитками підкреслюється наявність фактичних втрат майнової сфери потерпілої особи. Другою складовою збитків є упущена вигода, як рахункова величина втрат очікуваного приросту в майні, що базується на документах, які беззастережно підтверджують реальну можливість отримання потерпілим грошових сум (чи інших цінностей), якби учасник відносин у не допустив правопорушення.\~ Інакше кажучи, збитки прямо не пов`язані з умовами договору, а лише є наслідком їх неналежного виконання стороною. Підставою цивільно правової відповідальності за завдання шкоди у такому випадку є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду , протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Необхідною умовою відповідальності за заподіяння шкоди, є причинний зв`язок між дією (бездіяльністю) заподіювача шкоди і майновою або моральною, що виникла у потерпілої особи. Відповідальність за наслідки, що наступили, можлива лише тоді, коли ці наслідки були закономірним результатом вчиненого особою діяння. Дія або бездіяльність, що є однією з умов виникнення цього результату, але не пов`язання з ним внутрішнім необхідним зв`язком, є лише мотив, але не причина наслідків, що наступили. Для встановлення існування причинного зв`язку слід довести що 1) що протиправна поведінка передувала настанню шкідливих наслідків; 2) шкідливі наслідки є результатом протиправної поведінки особи заподіювача шкоди. Тож за змістом наведеної вище норми матеріального права для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди необхідною є наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки; шкоди; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та шкодою; вини. І лише наявність зазначених елементів свідчить про існування складу цивільного правопорушення, що є підставою для застосування такої міри відповідальності, як стягнення шкоди. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилався на те, що у зв`язку з незаконними діями державного виконавця, а саме накладення арешту на майно [PERSON] , останній не зміг продати свою квартиру за 40\~000 доларів США, тим самим втратив можливість отримати кошти. Проте, позивачем не доведено причинно наслідкового зв`язку між незаконним діями державного виконавця та спричинення йому матеріальної шкоди у вигляді упущеної вигоди в розмірі саме 40\~000 доларів США. За таких обставин, суд дійшов висновку, що вимоги позивача про відшкодування майнової шкоди (упущеної вигоди) з Держави Україна є безпідставними, необґрунтованими та доказово не підтвердженими. Що стосується позовних вимог про відшкодування моральної шкоди, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Згідно зі ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. У пунктах 3, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 (зі змінами та доповненнями) «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» судам роз`яснено, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі №464/3789/17. Зокрема, Суд дійшов висновку, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. За змістом ст.ст. 12, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бочаров проти України» (остаточне рішення від 17 червня 2011 року) суд при оцінці доказів керується критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів. Тобто, встановлюючи наявність або відсутність фактів, якими обґрунтовуються вимоги чи заперечення, визнаючи одні та відхиляючи інші докази, суд має свої дії мотивувати та враховувати те, що доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи те, що позивачем всупереч вищевказаним нормам цивільного процесуального права, належним чином не доведені факт заподіяння відповідачами моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, наявності причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останніх в її заподіянні, суд, погоджуючись із запереченнями представників відповідачів, викладених в наданих відзивах, дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] про стягнення моральної шкоди у розмірі 210 000 грн. є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріально права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, а позивач був звільнений від сплати судового збору, судові витрати відносяться за рахунок держави. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed