Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Позиції сторін та учасників справи, заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. 03.06.2022 року адвокат Левицький Ігор Михайлович, який діє в інтересах [PERSON] звернувся до суду із заявою у якій просить встановити факт смерті громадянина України [PERSON] , [INFO] , уродженця с. Тютюніково Алексеєвського району Білгородської області, що настала [INFO] в місті Старобільськ Луганської області, у зв`язку з злоякісним новоутворенням лівої легені з метастазами у печінку. В обґрунтування поданої заяви покликається на те, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Мілуватка Сватівського району Луганської області, громадянка України, є жінкою [PERSON] . Сім`я [PERSON] постійно мешкала у м. Рубіжне Луганської області, який на теперішній час знаходиться на тимчасово окупованій території. Проживали у квартирі [ADDRESS] . У зв`язку з окупацією міста Рубіжне російськими військами, діти [PERSON] і [PERSON] наполягли на виїзді їх на підконтрольну Україні територію. Для цього діти домовилися з перевізниками-волонтерами, а подружжю необхідно було виїхати до м. Старобільська, переночувати там і вранці виїхати до міста Дніпро. Приїхавши 09.04.2022 року до [PERSON] , подружжя викликали таксі доїхати до квартири, яку зняли заздалегідь, та при посадці у автомобіль [PERSON] стало погано і він втратив свідомість. Для надання невідкладної медичної допомоги його було доправлено до реанімаційного відділення Старобільскої районної лікарні. [PERSON] не приходячи до свідомості помер. Згідно лікарського свідоцтва про смерть №79 від 11.04.2022 року, [PERSON] помер [INFO] у палаті інтенсивної терапії від злоякісного новоутворення лівої легені з метастазами в печінку. Поховано [PERSON] на Старобільському міському кладовищі. [PERSON] вимушена була сама евакуюватися до м.Львів. З цими документами [PERSON] звернулася до Галицького відділу реєстрації актів цивільного стану у м. Львові Західного міжрегіонального управління міністерства юстиції України із питанням щодо видачі їй свідоцтва про смерть чоловіка . Їй відмовлено у прийомі заяви, у зв`язку з тим, що медичне свідоцтво про смерть та довідка про причину смерті не відповідають вимогам діючого законодавства, оскільки видані на тимчасово окупованій території і запропонували звернутися до суду з приводу визнання факту смерті. З огляду на викладене, заявниця звернулася до суду для вирішення даного питання у судовому порядку. 03.06.2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду та задоволено клопотання про виклик у судове засідання в якості свідка - [PERSON] . Представник заявниці та заявниця у судовому засіданні, кожен окремо, заяву підтримали та просили її задовольнити. Представник зацікавленої особи у судове засідання не з`явився, про дату та час розгляду справи повідомлявся належним чином. Фактичні обставини, встановлені судом, зміст спірних правовідносин, докази, оцінка доводів учасників справи, норми права та мотиви їх застосування та незастосування. Згідно п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення. Частиною 2 ст. 317 ЦПК України встановлено, що справи про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, розглядаються невідкладно з моменту надходження відповідної заяви до суду. Судом встановлено, що [PERSON] , [INFO] , уродженка с.Мілуватка Сватівського району Луганської області, громадянка України, є дружиною [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу серії [NUMBER] , виданим Кременським РАГС Ворошиловоградської області 05 листопада 1983 року. [PERSON] та [PERSON] проживали у квартирі [ADDRESS] , який на теперішній час знаходиться на тимчасово окупованій території. Даний факт підтверджується долученими до матеріалів заяви копією паспорта [PERSON] та [PERSON] , з відміткою про місце реєстрації. З Довідки від 10.05.2022 року № 1307-5001582844 про взяття на облік внутрішньо переміщеної особи встановлено, що [PERSON] фактично перебуває за адресою: [ADDRESS] та є внутрішньо переміщеною особою. Як вбачається з матеріалів справи, [PERSON] , [INFO] , [INFO] помер у віці 67 років, про що видано лікарське свідоцтво про смерть №79 від 11.04.2022 року, згідно якого [PERSON] помер в палаті інтенсивної терапії від злоякісного новоутворення лівої легені з метастазами в печінку. В судовому засіданні свідок [PERSON] підтвердила обставини наведені у заяві. Зокрема, свідок вказала, що займалась організацією евакуаціїї її батьків [PERSON] та [PERSON] . Також, свідок вказала, що евакуювати вдалося лише матір, оскільки батько - [PERSON] помер під час переїзду у м. м. Старобільську. Про даний факт вона дізналася від матері з якою була постійно на зв`язку під час переїзду батьків. Згідно частини 1 статті 17 Закону України ст. 17 Закону України «Про державну реєстрацію актів цивільного стану», державна реєстрація смерті проводиться органом державної реєстрації актів цивільного стану на підставі: 1) документа встановленої форми про смерть, виданого закладом охорони здоров`я або судово-медичною установою; 2) рішення суду про встановлення факту смерті особи в певний час або про оголошення її померлою. Відповідно до статті 1 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України», тимчасово окупована Російською Федерацією територія України є невід`ємною частиною території України, на яку поширюється дія Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Будь-який акт (рішення, документ), виданий органами та/або особами, передбаченими частиною другою цієї статті, є недійсним і не створює правових наслідків, крім документів, що підтверджують факт народження, смерті, реєстрації (розірвання) шлюбу особи на тимчасово окупованій території, які додаються до заяви про державну реєстрацію відповідного акта цивільного стану (ч. 3 ст. 9 Закону України «Про забезпечення прав і свобод громадян та правовий режим на тимчасово окупованій території України»). Статтею 49 ЦК України встановлено, що актами цивільного стану є події та дії, які нерозривно пов`язані з фізичною особою і започатковують, змінюють, доповнюють або припиняють її можливість бути суб`єктом цивільних прав та обов`язків. Актами цивільного стану є народження фізичної особи, встановлення її походження, набуття громадянства, вихід з громадянства та його втрата, досягнення відповідного віку, надання повної цивільної дієздатності, обмеження цивільної дієздатності, визнання особи недієздатною, шлюб, розірвання шлюбу, усиновлення, позбавлення та поновлення батьківських прав, зміна імені, інвалідність, смерть тощо. Державній реєстрації підлягають народження фізичної особи та її походження, громадянство, шлюб, розірвання шлюбу у випадках, передбачених законом, зміна імені, смерть. Відповідно до п.8 ч.1 ст.315 ЦПК України, суд розглядає справи про встановлення факту смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті, а відповідно до роз`яснень, наданих у п. 18 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 31 березня 1995 року, рішення суду про встановлення факту, що має юридичне значення, не змінює собою документів, що видають зазначені органи, а є лише підставою для їх одержання. Якщо документи про смерть особи відсутні, то державна реєстрація її смерті проводиться на підставі рішення суду про встановлення факту смерті. У абзаці першому п.13 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №5 «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», заяви про встановлення факту смерті особи в певний час приймаються до провадження суду і розглядаються за умови подання заявниками документів про відмову органів реєстрації актів громадянського стану в реєстрації події смерті. Разом з тим, під час вирішення питання щодо оцінки доказів у справах про встановлення факту народження або смерті особи на тимчасово окупованій території України, суд знаходить за можливе та необхідне врахувати практику Європейського суду з прав людини, зокрема висновки Європейського суду з прав людини у справах проти Туреччини (зокрема, «Loizidou v. Turkey», «Cyprus v. Turkey»), а також Молдови та Росії (зокрема, «Mozer v. the Republic o f Moldova and Russia», «Ila§cu and Others v. Moldova and Russia»), де, ґрунтуючись на Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії (Namibia case), ЄСПЛ наголосив на тому, що першочерговим завданням щодо прав, передбачених Конвенцією, завжди має бути їх ефективна захищеність на території всіх Договірних Сторін, навіть якщо частина цієї території знаходиться під ефективним контролем іншої Договірної Сторони. Сформовані вище висновки Європейського суду з прав людини слід розуміти в контексті сформульованого у згаданому Консультативному висновку Міжнародного суду (ООН) у справі Намібії так званого «намібійського винятку», який є винятком із загального принципу щодо недійсності актів, у тому числі нормативних, які видані владою не визнаного на міжнародному рівні державного утворення. Зазначений виняток полягає в тому, що не можуть визнаватися недійсними усі документи, видані на окупованій території, оскільки це може зашкодити правам мешканців такої території. Зокрема, недійсність не може бути застосована до таких дій, як, наприклад, реєстрація народжень, смертей і шлюбів, невизнання яких може завдати лише шкоди особам, які проживають на такій території. Застосовуючи «намібійський виняток» у справі «Кіпр проти Туреччини», ЄСПЛ, зокрема, зазначив, що виходячи з інтересів мешканців, що проживають на окупованій території, треті держави та міжнародні організації, особливо суди, не можуть просто ігнорувати дії фактично існуючих на такій території органів влади. Протилежний висновок означав би цілковите нехтування всіма правами мешканців цієї території при будь-якому обговоренні їх у міжнародному контексті, а це становило б позбавлення їх наймінімальніших прав, що їм належать. Беручи до уваги вищенаведені доводи та мотиви, зазначену практику Європейського суду з прав людини, а також ключове значення, яке має встановлення факту народження або смерті особи для реалізації майнових та особистих немайнових прав заявників, рішення суду у такій категорії справ має ґрунтуватись на дотриманні вимог статті 263 ЦПК України щодо повного і всебічного з`ясування обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, в тому числі з урахуванням документів, які видані органами та установами, що знаходяться на такій території. Таким чином, документи, видані органами та установами (зокрема, лікарняними закладами), що знаходяться на тимчасово окупованій території України, визначеній Верховною Радою України, як виняток можуть братись до уваги судом та оцінюватись разом з іншими доказами в їх сукупності та взаємозв`язку під час розгляду справ у порядку статті 317 ЦПК України. В свою чергу, суд враховує, що проведення державної реєстрації смерті [PERSON] неможливо, оскільки відсутній належний документ, який, відповідно до законодавства, підтверджує факт смерті останнього. Отже, встановлення даного факту, що має юридичне значення та необхідне заявниці для реєстрації смерті в єдиному державному реєстрі актів цивільного стану громадян України. Наявні у заявниці документи не створюють правових наслідків та не дозволяють безпосередньо вчинити державну реєстрацію смерті. В свою чергу, ухвалюючи рішення у справі, суд виходить з того, що в даній категорії справ у судовому порядку встановлюється сам факт смерті, а не медичний діагноз або причина смерті. Отже, суд не знаходить підстав для встановлення причини смерті у рішенні суду, а саме причини наведеної заявником. Виходячи з вищенаведеного, оцінюючи в цілому докази по справі, беручи до уваги вищенаведені встановлені під час розгляду справи обставини, доводи та мотиви, зокрема наявність у заявниці об`єктивних перешкод у реєстрації факту смерті громадянина [PERSON] , внаслідок тимчасової окупації території на якій він помер, суд приходить до висновку, що заявлені вимоги є обґрунтованими та підтверджуються належними, достовірними, достатніми та допустимими доказами у справі, забезпечать реалізацію гарантованих державою прав, а тому наявні законні підстави для задоволення заяви.

Outcome: partial