Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

25.10.2021 року до Суворовського районного суду міста Одеси надійшла позовна заява [PERSON] , яка подана представником позивача адвокатом Байгуш О.Ю., до фізичної особи-підприємця [PERSON] , яка мотивована тим, що 24.09.2021 року позивач через мережу Інтернет замовив у фізичної особи-підприємця [PERSON] автомобільні чохли, 25.09.2021 року після отримання товару на відділенні № 48 Нової Пошти у м.Одеси, позивач перерахував відповідачу кошти, що підтверджується копіями електронних квитанцій, однак вдома при розпакуванні товару виявилось, що позивачу було продано чохли іншого кольору та дизайну, та не такий був зовнішній вид товару як на фото, про який була домовленість, на претензії з приводу введення позивача в оману щодо неякісного товару, сторона відповідача не відповідає, не вирішено питання щодо повернення коштів, оскільки позивач відмовляється від придбаного товару та не бажає його обмінювати на інший, внаслідок чого він змушений звернутись з позовом до суду, при цьому посилається на норми Закону України «Про захист прав споживачів» та просить стягнути на користь [PERSON] , РНОКПП [NUMBER] , зареєстрованого за адресою: [ADDRESS] , з фізичної особи-підприємця [PERSON] , місцезнаходження [ADDRESS] , грошові кошти в сумі 3500,00 грн. сплачені в рахунок виконання нікчемного правочину; стягнути на користь [PERSON] з фізичної особи-підприємця [PERSON] грошові кошти в рахунок відшкодування моральної шкоди в сумі 3500,00 грн.; стягнути на користь [PERSON] з фізичної особи-підприємця [PERSON] грошові кошти в рахунок відшкодування майнової шкоди в сумі 226,00 грн.; стягнути на користь [PERSON] з фізичної особи-підприємця [PERSON] грошові кошти в рахунок відшкодування судових витрат в сумі 3500,00 грн. Ухвалою судді Суворовського районного суду м.Одеси від 26.10.2021 року матеріали за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів направлено до Одеського апеляційного суду для визначення підсудності в порядку частини 1 статті 26 ЦПК України, оскільки [PERSON] є суддею Суворовського районного суду м.Одеси відповідно до Указу Президента України «Про призначення суддів» від 04.12.2020 року № 539/2020 /а.с.36/. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 08.11.2021 року визначено підсудність справи № 523/19021/21 за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів - Київському районному суду м.Одеси./а.с.40/. Відповідно до Протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 24.11.2021 року справу за вказаним позовом було розподілено судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 29.11.2021 року позовна заява [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, стягнення матеріальної та моральної шкоди залишена без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків поданої заяви. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 02.12.2021 року позовну заяву [PERSON] повернуто позивачу з усіма доданими до неї документами, проте вказану ухвалу було оскаржено позивачем в апеляційному порядку. Постановою Одеського апеляційного суду від 17.02.2022 року ухвалу Київського районного суду м.Одеси від 02.12.2021 року про повернення позовної заяви скасовано та цивільну справу за позовом [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, стягнення майнової та моральної шкоди направлено до суду першої інстанції. 12.04.2022 року на адресу Київського районного суду м.Одеси надійшла цивільна справа [PERSON] до фізичної особи-підприємця [PERSON] про захист прав споживачів, стягнення майнової та моральної шкоди. Відповідно до Протоколу передачі судової справи раніше визначеному складу суду від 12.04.2022 року справу за вказаним позовом було передано судді Гниличенко М.В. Ухвалою Київського районного суду м.Одеси від 13.04.2022 року справа була відкрита за правилами спрощеного позовного провадження, передбаченого ст.ст.274-279 ЦПК України, оскільки підпадає під ознаки малозначної справи, без проведення судового засідання та повідомлення /виклику/ сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін. Вищевказана ухвала була направлена сторонам по справі та відповідно до вимог цивільно-процесуального законодавства відповідачу був наданий строк для подання відзиву на позовну заяву, заперечень, подання зустрічного позову або клопотання про слухання справи у судовому засіданні з викликом сторін. 10.05.2022 року на адресу суду від фізичної особи-підприємця [PERSON] надійшов відзив на позов, з якого вбачається, що відповідач визнає факт замовлення у їхньому інтернет-магазині [PERSON] автомобільних чохлів на автомобіль. Вказує, що 28.09.2021 року позивач отримав своє замовлення на Новій Пошті, де він поставив свій підпис про те, що в нього не має претензій до товару, але у подальшому звернувся з претензією про те, що його не влаштовує колір тканини та дизайн. З метою вирішити це питання інтернет-магазин запропонував позивачу подарунок у вигляді автомобільних килимків «Єва». Позивач дав свою згоду на отримання компенсації у такому вигляді як йому було запропоновано, автомобільні килимки, які зі слів відповідача коштували на той час 1200 грн., було направлено на адресу позивача та питання на їх думку було вирішено. Однак згодом позивач звернувся з позовом до суду та просить стягнути грошові кошти. Відповідач просить звернути увагу суду на той факт, що вона знаходиться у декретній відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку, є особою з інвалідністю 2 групи, внаслідок війни була вимушена виїхати з дитиною та батьками /батько має інвалідність 3 групи, лежачий хворий/ з м.Харьків та тимчасово проживає в іншому місці. Просить прийняти до уваги всі факти і обставини та прийняти об`єктивне, неупереджене рішення. Судом на електронну адресу позивача було направлено копію відзиву відповідача [PERSON] з додатками, але як вбачається із заяви позивача не було прикріплено до відзиву додатків, тому 27.05.2022 року повторно на адресу позивача було надіслано відзив з додатками та запропоновано у порядку ст.179 ЦПК України надати відповідь на відзив з метою викладення пояснень, щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Заявою від 23.05.2022 року позивач просить не брати до уваги відзив, однак зазначає, що якщо все таки відзив буде прийнято до уваги, з урахуванням позиції КЦС ВС про те, що суд має знати норми Закону і не змінюючи предмет позову /стягнення грошових коштів/ може обрати інші законні підстави для задоволення позову не зазначені позивачем, тому просить врахувати наявність у справі листа адресованого ФОП [PERSON] про його бажання повернути товар, яке було проігноровано. Однак, якщо суд не знайде підстав для визнання договору недійсним, просить змінити підстави задоволення його вимог та стягнути грошові кошти які мають повертатися покупцю, який в свою чергу має право притримати товар до сплати вказаних коштів /ст.12 ЗУ «Про захист прав споживачів»/. Тому, просить задовольнити позов у повному обсязі. Суд оцінює вказану заяву позивача неоднозначно, якщо це відповідь на відзив, то відсутнє викладення пояснень, щодо наведених відповідачем у відзиві заперечень і мотиви їх визнання або відхилення. Проте, якщо позивач змінює підстави позову у порядку ст.49 ЦПК України, то вказане повинно бути оформлено належним чином та докази направлення іншим учасникам такої заяви про зміни підстав позову подаються до суду, інакше вказана заява не приймається судом до розгляду у порядку ч.5 ст.49 ЦПК України. Тому, суд розглядає справу в межах заявлених позивачем позовних вимог та на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст.ст.274-279 ЦПК України у порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. При розгляді справи суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Відповідно до вимог ч.2 ст.247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до п. 1 ст. 16 ЦК України, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Позовна заява про захист прав споживача повинна містити відомості: про те, яке право споживача порушено; коли і в чому це виявилося; про способи захисту, які належить вжити суду; про розмір сум, щодо яких заявлено вимоги, з відповідними розрахунками і обґрунтуванням; про докази, що підтверджують позов. До заяви повинні бути додані необхідні документи - залежно від заявлених вимог (наприклад, договір, квитанція-замовлення, квитанція-зобов`язання, транспортна чи інша накладна, чек, касовий ордер). Таким чином, позивач, вважаючи себе споживачем, при зверненні до суду у дотримання вимог ст. 175 ЦПК України, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги у відповідності до норм Закону України «Про захист прав споживачів», зазначивши про те, яке право споживача порушено у відповідності до ст. 21 Закону України «Про захист прав споживачів», таким чином навівши підтвердження того, що між сторонами існують правовідносини, які регулюються Законом України «Про захист прав споживачів». При цьому, Закон України «Про захист прав споживачів» передбачає різні види та відповідальність за придбання товару неналежної якості /ст.8 /, за придбання товару належної якості /ст.9/, або відповідальність за шкоду, завдану внаслідок недоліків /дефекту/ продукції/ст.16/, яка передбачає розірвання договору та відшкодування збитків. Саме позивач повинен довести у позові обставини та відповідальність за придбання товару та норму вказаного Закону. Із матеріалів справи вбачається, що предметом договору було автомобільні чохли, які позивач отримав, вказаний товар можливо використовувати за призначенням, по розміру та якості тканини претензій не було, проте позивач наполягає, що придбаний товар не влаштовує його за кольором та фасоном. Тому суд вважає, що у даному випадку підлягала би застосуванню ст.9 Закону України «Про захист прав споживачів», яка передбачає право споживача при придбанні товару належної якості на обмін на аналогічний товар, але по домовленості за визначеним покупцем кольором та фасоном. Статтею 9 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено право споживача при придбанні товару належної якості, зокрема споживач має право обміняти непродовольчий товар належної якості на аналогічний у продавця, в якого він був придбаний, якщо товар не задовольнив його за формою, габаритами, фасоном, кольором, розміром або з інших причин не може бути ним використаний за призначенням. Однак, в матеріалах справи позивачем було надано телефонну переписку через телекомунікаційну мережу Вайбер, з якої вбачається, що сторона відповідача уникла питання вирішити проблему мирним врегулюванням./а.с.26/ 29.09.2021 року позивач у встановлений законом строк звертається до ФОП [PERSON] з листом-претензією, яким зазначає, що придбаний товар його не влаштовує, оскільки він не відповідає домовленостям між сторонами, він не бажає його обмінювати та просить повернути грошові кошти у розмірі 3500 грн. та вказує яким шляхом здійснити повернення грошей. Судом встановлено факт неповернення відповідачем до наступного часу грошових коштів та факт неповернення позивачем на адресу відповідача автомобільних чохлів. Частиною 1 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Цивільним процесуальним кодексом України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи, які мають відповідати вимогам належності, допустимості, достовірності та достатності. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч.2 ст.78 ЦПК України). За положеннями статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Відповідно до ч.2 ст.89 ЦПК України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. На підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини та основних свобод, суд повинен керуватися засадами розумності, виваженості та справедливості. Закон України «Про захист прав споживачів» регулює відносини, які виникають між споживачами і виробниками, виконавцями, продавцями під час продажу товарів (виконанні робіт, наданні послуг), встановлює права споживачів на придбання товарів (робіт, послуг) належної якості та безпечних для життя і здоров`я, а також визначає механізм захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Згідно з п. 22 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника. Відповідно до вимог ст.6 ч.1 Закону України «Про захист прав споживачів», продавець (виробник, виконавець) зобов`язаний передати споживачеві продукцію належної якості, а також надати інформацію про цю продукцію. Статтею 22 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлено, що захист прав споживачів, передбачених законодавством, здійснюється судом. Відповідно до п.7 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» договір - усний чи письмовий правочин між споживачем і продавцем (виконавцем) про якість, терміни, ціну та інші умови, за яких реалізується продукція. Підтвердження вчинення усного правочину оформляється квитанцією, товарним чи касовим чеком, квитком, талоном, розрахунковим документом, передбаченим Законом України "Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг", або іншими документами (далі - розрахунковий документ). Згідно положень ч.1 ст.626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ст. 6 ЦК України, сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. У договорах за участю фізичної особи - споживача враховуються вимоги законодавства про захист прав споживачів (ст.627 ЦК України). Згідно ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Відповідно до ст. 525 ЦК України, одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ч.1 ст.526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до положень ст.651 ЦК України, зміна або розірвання договору допускається лише за згодою сторін, якщо інше не встановлено договором або законом. Договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. У разі односторонньої відмови від договору у повному обсязі або частково, якщо право на таку відмову встановлено договором або законом, договір є відповідно розірваним або зміненим. Відподно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів» у разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку недоліків споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством, має право вимагати: 1) пропорційного зменшення ціни; 2) безоплатного усунення недоліків товару в розумний строк; 3) відшкодування витрат на усунення недоліків товару. У разі виявлення протягом встановленого гарантійного строку істотних недоліків, які виникли з вини виробника товару (продавця, виконавця), споживач, в порядку та у строки, що встановлені законодавством і на підставі обов`язкових для сторін правил чи договору, має право за своїм вибором вимагати від продавця або виробника: 1) розірвання договору та повернення сплаченої за товар грошової суми; 2) заміни товар на такий же товар або на аналогічний, з числа наявних у продавця (виробника), товар. Вимоги споживача, встановлені частиною першою цієї статті, пред`являються на вибір споживача продавцеві за місцем купівлі товару, виробникові або підприємству, що задовольняє ці вимоги за місцезнаходженням споживача. Споживач має право пред`явити одну з вимог, передбачених частиною першою цієї статті, а в разі її невиконання заявити іншу вимогу, передбачену частиною першою цієї статті (ч. 3 ст. 8 Закону України «Про захист прав споживачів»). Відповідно до п.п. 12, 15 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» істотний недолік - недолік, який робить неможливим чи недопустимим використання товару відповідно до його цільового призначення, виник з вини виробника (продавця, виконавця), після його усунення проявляється знову з незалежних від споживача причин і при цьому наділений хоча б однією з нижченаведених ознак: а) він взагалі не може бути усунутий; б) його усунення потребує понад 14 календарних днів; в) він робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Позивач, вважаючи, що порушені його права споживача, зобов`язаний викласти зміст позовних вимог та обставини, якими він обґрунтовує вказані позовні вимоги таким чином, щоб у суду не виникло сумніву щодо предмета та підстав позову з огляду доказової бази. Судом при дослідженні матеріалів справи було встановлено, що у позові відсутня інформація щодо веб-сайту в мережі Інтернет, інформація щодо інтернет-магазину, їх реквізитів та місцезнаходження, щоб ознайомитися з умовами придбання товарів та відповідальністю, не надано конкретної інформації який саме товар /чохли/ замовляв позивач по кольору - чорні чи сірі, його характеристики та невідповідності надісланому товару, щоб проаналізувати питання щодо придбання товару позивачем з недоліками /дефектами/ або придбання товару належної /неналежної/ якості, оскільки вказані питання є прерогативою при розгляді справи по суті, крім того відсутня письмова заява позивача, як споживача, на адресу відповідача, де було би зазначено про розірвання договору купівлі-продажу так і будь-які інші документи, які засвідчують укладення між сторонами договору та його умови, відсутня позовна вимога про розірвання договору і у позовних вимогах, тому суд виходить із фактичних обставин справи, встановлених судом та підтверджених письмовими доказами, які є в матеріалах справи. Із матеріалів справи вбачається, що відповідач [PERSON] зареєстрована фізичною особою - підприємцем і має право здійснювати такі види діяльності як роздрібна та оптова торгівля, в тому числі деталями та приладдям до автотранспортних засобів, що підтверджено інформацією з сайту Міністерства Юстиції України (а.с.15). Судом встановлено, що 24.09.2021 року позивач через мережу Інтернет замовив у фізичної особи-підприємця [PERSON] автомобільні чохли. 24.09.2021 року після залишення заявки на придбання товару на одному із сайтів у мережі Інтернет, продавець на ім`я [PERSON] , яка представилась працівником ФОП [PERSON] , після дзвінка, надіслала на телефон позивача через соціальну телекомунікаційну мережу «Вайбер» пропозиції товарів, що засвідчується електронним доказом, а саме роздруківкою з телефону позивача. Далі позивач [PERSON] вибрав той товар, який його влаштував і продавець [PERSON] повідомила, що при виготовленні товару надійде СМС на телефон і товар буде відправлено на вказану покупцем адресу Нової Пошти ( відділення 48 м.Одеси), що також відображено у переписці між позивачем та продавцем. Із експрес-накладної 59000734770004, оформленої 24.09.2021 року вбачається, що відправник фізична особа-підприємець [PERSON] відправила посилку з описом аксесуари оголошеною вартістю 3500 грн. на ім`я одержувача приватної особи [PERSON] на відділення 48 ТОВ «Нова Пошта» у м.Одеса./а.с.20/. 25.09.2021 року після отримання товару, позивач [PERSON] перерахував відповідачу кошти, що підтверджується копією квитанції через термінал № 51509698 код авторизації 88338Z MDUN2KKOU0925 RRN:54071617952 на суму 3590 грн./а.с.18/, однак при розпакуванні товару вдома було виявлено, що позивачу було продано чохли іншого кольору та дизайну, тобто зовнішній вид товару був не такий як на фото, про який була домовленість. На лист про повернення коштів, який було надіслано на адресу відповідача, відповіді не надійшло, законні вимоги позивача ігноруються, що засвідчується квитанцією про надіслання листа та копією самого листа від 29.09.2021 року. Станом на день розгляду справи кошти позивачу повернуті не були, доказів протилежного суду не надано. Позивач у позові посилається на ст.19 Закону України «Про захист прав споживачів» про нечесну підприємницьку практику, що вводить споживача в оману та є агресивною, та акцентує увагу, що правочини здійсненні з використанням нечесної підприємницької практики, є недійсними. Внаслідок чого, позивач робить висновок, що його ввели в оману, тому договір купівлі-продажу між сторонами є нікчемним, адже його недійсність встановлена Законом. Однак, суд не погоджується з доводами позивача та вважає і судом встановлено, що між сторонами було укладено договір-купівлі продажу на відстані за допомогою засобів дистанційного зв`язку, зокрема мережі Інтернет, до якого застосовуються положення ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів», будь-яких ознак нікчемності або недійсності даного договору судом не встановлено. Відповідно п.8 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів», договір, укладений на відстані, - це договір, укладений продавцем (виконавцем) із споживачем за допомогою засобів дистанційного зв`язку. Пункт 11 ч.1 ст.1 Закону України «Про захист прав споживачів» вказує, що засоби дистанційного зв`язку - це телекомунікаційні мережі, поштовий зв`язок, телебачення, інформаційні мережі, зокрема Інтернет, які можуть використовуватися для укладення договорів на відстані. Таким чином, договір купівлі-продажу товару, який був укладений між позивачем та відповідачем за допомогою мережі Інтернет є договором, укладеним на відстані, до якого застосовуються положення ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів». Згідно ч.4 ст.13 Закону України «Про захист прав споживачів», споживач має право розірвати укладений на відстані договір шляхом повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Якщо відповідно до абзацу другого частини третьої цієї статті підтвердження інформації не вимагається, споживач може розірвати договір протягом чотирнадцяти днів з моменту його укладення. Суд вважає, що позивачем протягом встановлених законом чотирнадцяти днів було надіслано відповідачу листа-претензії про відмову від придбаного товару та повернення грошових коштів від 29.09.2021 року, що фактично суд вважає повідомленням про розірвання договору. Позивач зазначає, що товар мав істотний недолік, та підтверджує це фотознімками, з яких вбачається, що дійсно проданий товар суттєво інший ніж передбачено домовленістю між сторонами, що відповідає положенням п.п. 12, 15 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів», зокрема до пункту «в» істотним вважається недолік, що робить товар суттєво іншим, ніж передбачено договором. Факт укладення між сторонами договору купівлі-продажу підтверджено і відповідачем у відзиву, зокрема зазначено, що у зв`язку з надісланням автомобільних чохлів не того кольору та дизайну позивачу було запропоновано у подарунок як компенсацію автомобільні килимки, які було надіслано позивачу та вважали, що питання між сторонами вирішено. Відповідно до ч. 7 ст. 13 Закону України «Про захист прав споживачів», до договору, укладеного на відстані, застосовуються положення, передбачені частинами п`ятою - дев`ятою статті 12 цього Закону. Частина 4 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що у разі реалізації продукції поза торговельними або офісними приміщеннями продавець (виконавець) повинен повернути сплачені гроші без затримки не пізніше тридцяти днів з моменту повідомлення споживачем про розірвання договору. Споживач має право не повертати продукцію або результати роботи чи послуги до моменту повернення йому сплаченої ним суми грошей. Частина 5 ст.12 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що у разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, споживач повинен повідомити продавця (виконавця) про місце, де продукція може бути повернена. У разі розірвання договору, укладеного поза торговельними або офісними приміщеннями, обов`язок споживача зберігати у себе продукцію припиняється по закінченні шістдесяти днів після її одержання. Якщо продавець (виконавець) не вживає заходів для повернення її собі протягом зазначеного періоду, така продукція переходить у власність споживача без виникнення зобов`язання з оплати її вартості. Право споживача на розірвання договору, укладеного на відстані є безумовной, не пов`язується з жодною подією, умовою та гарантується Закону України «Про захист прав споживачів». Розірвання договору, укладеного на відстані здійснюється шляхом -повідомлення продавця (виконавця) про це протягом чотирнадцяти днів з моменту підтвердження інформації або з моменту одержання товару чи першої поставки товару. Всупереч ст.ст.12,13 Закону України «Про захист прав споживачів» відповідач не повернув позивачу сплачену грошову суму за товар внаслідок розірвання договору протягом 30 днів з моменту повідомлення про розірвання договору, а тому останній звернувся з позовом до суду та просить стягнути на його користь грошові кошти перераховані за придбання товару у розмірі 3500 грн., які підлягають стягненню на користь позивача, крім того суд стягує майнові витрати позивача у розмірі 226 грн., що складаються з оплати комісії банку в сумі 90 грн. та поштових послуг в сумі 136 грн./а.с.17-19/. Що стосується позовних вимог щодо стягнення моральної шкоди суд зазначає наступне. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку зі знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до ч. 3 ст. 23 ЦК України моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Відповідно до ст. 611 ЦК України моральна шкода підлягає відшкодуванню у разі порушення зобов`язання, якщо таке відшкодування встановлено договором або законом. Тобто законодавець указує на два випадки компенсації моральної шкоди - вони визначені умовами договору або випливають із положень законодавства (зокрема статті 4, 22 Закону України «Про захист прав споживачів»). Пунктом 5 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що споживачі під час укладення, зміни, виконання та припинення договорів щодо отримання (придбання, замовлення тощо) продукції, а також при використанні продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону. Відповідно до п. 19 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про захист прав споживачів» термін «продукція» у цьому Законі вживається в значенні - будь-які виріб (товар), робота чи послуга, що виготовляються, виконуються чи надаються для задоволення суспільних потреб. Статті 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» прямо передбачають право споживача на відшкодування моральної шкоди у правовідносинах між споживачами та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг. З наведеного вбачається, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей 16 та 23 ЦК України і статей 4 та 22 Закону України «Про захист прав споживачів» навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено. Вказана правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-ц. Разом з тим, само по собі право на відшкодування моральної шкоди за порушення цивільно-правового договору, в тому числі, і в разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, не звільняє позивача від обов`язку доведення причинно-наслідкового зв`язку між діями (бездіяльністю) відповідача, факту завдання моральної шкоди, обґрунтування й доведення її розміру. Відповідно до роз`яснень, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України №4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Заявляючи позовні вимоги про відшкодування моральної шкоди, [PERSON] посилається на те, що він зазнав моральної шкоди, яка полягала в певних незручностях пов`язаних з тривалим використанням автомобіля без чохлів, конфліктних ситуацій у сім`ї через витрату коштів і неотримання товару, необхідності витрачати сімейний бюджет на послуги адвоката, що обтяжують фінансове навантаження на позивача, неможливість розв`язання спірної ситуації позасудовим способом, все вищевказане негативно позначилося на психологічному та фізичному стані позивача та призвело до моральних страждань, які позивач оцінює у розмірі 3500 грн., які він просить стягнути з відповідача./а.с.4/. Проте, в матеріалах справи відсутні будь-які належні та допустимі докази в обґрунтування погіршення стану позивача на психологічному та фізичному рівні, або погіршення матеріального стану позивача та його сімейного бюджету, які безпосередньо пов`язані з невиконанням умов укладеного договору купівлі-продажу автомобільних чохлів, крім того суд приймає до уваги, що автомобільні чохли, які не мають явного дефекту та можуть використовуватися за призначенням, та килимки принаймні знаходяться у користуванні позивача, оскільки інформація щодо килимків позивачем не підтверджена, але і не спростована належним чином. З урахуванням викладеного, у задоволенні позовних вимог [PERSON] про відшкодування моральної шкоди за неналежне виконання договірних зобов`язань у розмірі 3500 грн. слід відмовити за недоведеністю. Щодо стягнення з відповідача витрат на правову допомогу, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору, кожна сторона подає до суду попередній орієнтований розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести у зв`язку з розглядом справи. Відповідно до ч. 2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. Отже, на підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента в судовому процесі сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг тощо); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки тощо); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти прийому-передачі виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Представником позивача на підтвердження витрат на правову допомогу була надано копія свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Байгуш О.Ю., ордер на надання правничої допомоги та Договір про надання правничої допомоги від 28.09.2021 року, проте доказів сплати витрат на правову допомогу у вигляді платіжних квитанцій або меморіального ордеру, або банківських квитанцій, також акту прийому-передачі виконаних робіт, суду не надано, тому суд в частині стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 3500 грн. відмовляє. Питання про судові витрати суд вирішує відповідно до положень ст.141 ЦПК України, зокрема судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки позивач, як споживач, звільнений від сплати судового збору то відповідно до ст.141 ЦПК України судовий збір в дохід держави підлягає стягненню з відповідача, але з врахуванням того, що відповідач [PERSON] є особою з інвалідністю 2 групи, то має пільги відповідно до п.9 ч.1 ст.5 Закону України «Про судовий збір», тобто звільнена від сплати судового збору. З урахуванням вищевикладеного та

Outcome: partial