Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідача про захист прав споживачів, визнання частково недійсним кредитного договору та зобов`язання здійснити перерахунок. Свої вимоги позивач мотивує тим, що між ним та відповідачем 05.03.2020 року було укладено кредитний договір № 40015693028, відповідно до умов якого відповідач надав йому кредит у розмірі 14 035,00 грн. строком на 24 місяці, а також було встановлено комісійну винагороду за обслуговування кредиту в розмірі 433,02 грн. Позивач вважає вказаний договір частково недійсним, а саме в частині комісійної винагороди за обслуговування кредиту в розмірі 433,02 грн., оскільки несправедливим є положення договору про споживчий кредит, який містить умови плати за розрахунково-касове обслуговування, що є підставою для визнання такого положення недійсним. Так, відповідач встановив в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за обслуговування кредиту - розрахунково-касове обслуговування кредитної заборгованості, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості і суперечить ч.1 ст.18 ЗУ Про захист прав споживачів . Тим більше, що сума, яка нарахована банком до сплати за таке обслуговування, майже дорівнює сумі, яку він отримав в кредит. Як зазначає позивач, відповідно до графіку платежів, виданого відповідачем, на даний час ним сплачено 14 443,60 грн., з яких - 4 330,20 грн. комісійної винагороди за обслуговування кредиту. В зв`язку з цим він звернувся до відповідача з листом, в якому просив здійснити перерахунок внесених платежів за кредитним договором з моменту його укладання, зарахувавши фактично сплачену суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів, передбачених цим кредитним договором. Однак, відповідач відповів відмовою щодо проведення перерахунку внесених платежів за договором з моменту його укладення. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить суд визнати частково недійсним пункт кредитного договору № 40015693028 від 05.03.2020 року, за яким встановлена комісійна винагорода за обслуговування кредиту в розмірі 433,02 грн.; зобов`язати відповідача здійснити перерахунок внесених ним платежів за кредитним договором з моменту його укладання, зарахувавши фактично сплачену суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів, передбачених цим кредитним договором. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 06.09.2021року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 27.09.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Васильчикова І.В. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача не визнає позовні вимоги, вважає їх безпідставними, а доводи позивача такими, що зводяться до хибного сприйняття норм матеріального права. Представник відповідача зауважує, що ЗУ Про споживче кредитування безпосередньо передбачено право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за обслуговування кредиту, а тому позовна вимога про визнання частково недійсним пункту заяви про приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, за якими встановлена комісія за обслуговування кредиту, є безпідставними та такими, що не ґрунтуються на нормі профільного ЗУ. Представник відповідача звернув увагу на те, що згідно паспорту споживача кредиту позивач 01.12.2019 року своїм підписом підтвердив отримання ним всіх пояснень, необхідних для забезпечення можливості оцінити, чи адаптовано договір до його потреб та фінансової ситуації, зокрема шляхом роз`яснення наведеної інформації, в тому числі суттєвих характеристик запропонованих послуг та певних наслідків, які можуть мати місце для нього, в тому числі в разі невиконання ним зобов`язань за таким договором. Крім того, позивач отримав усю інформацію, яка надається споживачу згідно ч.3 ст.9 ЗУ Про споживче кредитування , в тому числі щодо безоплатних послуг, що надаються у відповідності до Закону. Доказів того, що працівники банку при видачі кредитних коштів не ознайомили позичальника з умовами кредитування та ризиками, позивачем не надано. Представник відповідача наполягає на тому, що комісія за обслуговування кредитної заборгованості в розмірі 3 % встановлено (з пільговим періодом з 06.07.2020 року) на підставі ЗУ Про споживче кредитування та Правил, що затверджені Постановою правління НБУ 08.06.2017 року № 49 та узгоджено сторонами кредитного договору. Комісія не встановлюється за надання послуг, безоплатність надання яких встановлена ч.1 ст.11 ЗУ Про споживче кредитування . З урахуванням наведеного, представник відповідача просив відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. Протокольною ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 04.11.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив про їх задоволення. Представник відповідача Васильчиков І.В. в судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши зібрані в матеріалах справи докази, суд дійшов до наступних висновків. Як встановлено судом і вбачається із матеріалів справи, 05.03.2020 року між АТ ПУМБ та позивачем [PERSON] було укладено кредитний договір у вигляді заяви № 40015693028 на приєднання до договору комплексного банківського обслуговування фізичних осіб, відповідно до п.1 якого відповідач надав позивачу кредит у розмірі 14 035,00 грн. зі сплатою відсотків в розмірі 0,01 % річних та комісією за обслуговування кредитної заборгованості з пільговим періодом у розмірі 3 %, починаючи з 06.07.2020 року, строком на 24 місяців. Як вбачається з розрахунку сукупної вартості споживчого кредиту та реальної процентної ставки з урахуванням вартості всіх сукупних послуг, щомісячний розмір комісії з 06.07.2020 року становить 433,02 грн., загальний розмір комісії за 24 місяці становить 4 330,20 грн. 11.06.2021 року позивач звернувся до АТ ПУМБ з заявою про нікчемність умов договору щодо сплати комісії у вказаному розмірі та просив здійснити перерахунок внесених платежів за кредитним договором з моменту його укладання, зарахувавши фактично сплачену суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів, передбачених цим кредитним договором. Листом від 08.07.2021 року № КНО-33/80875 АТ ПУМБ надало відповідь на заяву, повідомивши про наявність у позивача кредитної заборгованості. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 626 ЦК України встановлено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. При цьому, згідно ст. 627 ЦК України та відповідно до ст. 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Зокрема, ст. 628 ЦК України передбачено, що зміст договору становлять умови, визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до положення ст. 638 ЦК України передбачено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Останні встановлені ст.ст. 1048-1052, 1054 ЦК України. Відповідно до положень вказаних статей істотними умовами виступають: мета, сума і строк кредиту, умови і порядок його видачі та погашення, види забезпечення зобов`язань позичальника, відсоткові ставки, порядок плати за кредит, порядок зміни і припинення дії договору, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору. Таким чином, виходячи із загальних умов кредитного договору, укладеного між сторонами, судом встановлено, що кредитний договір підписаний уповноваженими особами, сторонами узгоджені всі істотні умов договору, а саме розмір наданого кредиту, строк на який було надано позичальнику кредит, порядок його надання та погашення, розмір плати за користування позичальником кредитними коштами, права, обов`язки та відповідальність сторін кредитного договору. Проте, позивач вказує, що окремі умови кредитного договору є несправедливими та такими, що порушують вимоги ст.ст. 11, 18 Закону України Про захист прав споживачів , а саме містять умови, які встановлюють для позичальника обов`язок сплачувати щомісячну комісійну винагороду за обслуговування кредиту. Відповідно до ч.ч.1, 3 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу, відповідно до яких, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно з п.2 ч.1 ст. 208 ЦК України, у письмовій формі належить вчиняти правочини між фізичною та юридичною особою, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу. Як передбачено ч.2 ст. 207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства, та скріплюється печаткою. Відповідно до ч.1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Разом з тим, згідно положень статті 217 ЦК України, недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. Згідно зі ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Згідно положень ч.ч.1, 2, 5 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів , продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінено або визнано недійсним. Відповідно до ч.8 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів , нечіткі або двозначні положення договорів із споживачами тлумачаться на користь споживача. Згідно частини п`ятої статті 12 Закону України Про споживче кредитування , умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Так, дійсно, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 8 Закону України Про споживче кредитування , до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладення договору про споживчий кредит, а також за послуги кредитного посередника (за наявності). У разі якщо витрати на додаткові чи супутні послуги кредитодавця, отримання яких є обов`язковим для укладення договору про споживчий кредит, або кредитного посередника (за наявності) не були включені до загальних витрат за споживчим кредитом, платежі за ці послуги не підлягають сплаті споживачем. Платежі за додаткові та супутні послуги третіх осіб, пов`язані з договором про споживчий кредит, не включаються до загальних витрат за споживчим кредитом. Якщо укладення договору про надання додаткових чи супутніх послуг третіми особами є обов`язковим для отримання кредиту або для отримання кредиту на умовах, що пропонуються кредитодавцем, споживач має бути прямо проінформований про це у письмовій формі. До загальних витрат за споживчим кредитом не включаються: 1) платежі, що підлягають сплаті споживачем у разі невиконання його обов`язків, передбачених договором про споживчий кредит; 2) платежі з оплати товарів (робіт, послуг), які споживач зобов`язаний здійснити незалежно від того, чи правочин укладено з оплатою за рахунок власних коштів споживача чи за рахунок споживчого кредиту. Відповідно до ст. 47 Закону України Про банки та банківську діяльність , банк самостійно встановлює процентні ставки та комісійну винагороду за надані послуги. Постановою Правління Національного банку України від 08 червня 2017 року № 49 затверджено Правила розрахунку банками України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, додатком 2 до яких є таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, яка містить, у тому числі, платежі за додаткові та супутні послуги банку, у тому числі, розрахунково-касове обслуговування. Аналіз наведених правових норм свідчить про те, що така форма витрат як плата за обслуговування кредиту, в тому числі, за ведення рахунків (розрахунково-касове обслуговування) існує, передбачається Законами України Про споживче кредитування та Про банки і банківську діяльність та підзаконним нормативно-правовим актом (постанова НБУ), визначається кожним банком індивідуально та затверджується внутрішніми актами. Отже, сама по собі умова в договорі споживчого кредиту щодо плати за обслуговування кредиту дійсно не є несправедливою, однак повинна додатково оцінюватись з точки зору дотримання ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів , на яку посилався в позові [PERSON] . Відтак, суд приходить до висновку, що відповідач, встановивши в кредитних договорах сплату щомісячної комісії (плати за обслуговування кредиту), спричинив істотний дисбаланс прав та інтересів позивача. При цьому відповідач нараховував, а позивач сплачував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за обслуговування кредиту банком, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст. 18 Закону України Про захист прав споживачів . Суд звертає увагу і на те, що розмір комісії, яку позивач має сплатити за умовами договору, фактично дорівнює розміру самого кредиту, що значно погіршує стан позивача, як кредитора. Крім того, нарахування комісії (плати за обслуговування кредитної заборгованості) є несправедливим, зокрема, тому, що ставить у нерівне відношення позичальника порівнюючи з банком у якому є структурні підрозділи та працівники, що покликані здійснювати обслуговування кредитної заборгованості виконуючи свої функціональні обов`язки. Суд враховує і те, що банком не зазначено, які саме послуги за вказані комісії надаються позивачу. Відтак, з урахуванням вищенаведеного, суд приходить до висновку, що встановлені в кредитному договорі умови про комісію, яка підлягає сплаті за послуги, що супроводжують кредит, порушують вимоги законодавства та є несправедливими по відношенню до споживача. В той же час, як вже зазначено вище, відповідно до частини п`ятої статті 12 Закону України Про споживче кредитування , умови договору про споживчий кредит, які обмежують права споживача порівняно з правами, встановленими цим Законом, є нікчемними. Згідно частини другої статті 215 ЦК України, недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Визнання нікчемного правочину недійсним не є належним способом захисту прав, оскільки не призведе до реального відновлення порушених прав позивача, адже нікчемний правочин є недійсним в силу закону (постанова Великої Палати Верховного Суду від 04 червня 2019 року у справі № 916/3156/17) Таким чином позовні вимоги [PERSON] про визнання недійсними положень кредитного договору потрібно залишити без задоволення саме у зв`язку із обранням неналежного способу захисту прав. Згідно з ч.1 ст. 216 ЦК України, недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю. У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування. За правилами вказаної статті реституція як спосіб захисту цивільного права застосовується лише в разі наявності між сторонами укладеного договору, який є нікчемним чи який визнано недійсним. Пунктом 7 постанови пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 року № 9 Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними роз`яснено, що у разі якщо під час розгляду спору про визнання правочину недійсним як оспорюваного та застосування наслідків його недійсності буде встановлено наявність підстав, передбачених законодавством, вважати такий правочин нікчемним, суд, вказуючи про нікчемність такого правочину, одночасно застосовує наслідки недійсності нікчемного правочину. Враховуючи, що вимог про застосування наслідків недійсності правочину, передбачених ст. 216 ЦК України, позивачем заявлено не було, при цьому вимога про відповідача здійснити перерахунок внесених ним платежів за кредитним договором з моменту його укладання(без зазначення суми), зарахувавши фактично сплачену суму щомісячної комісії за обслуговування кредитної заборгованості в рахунок інших обов`язкових платежів, передбачених цим кредитним договором, з огляду на спеціальну норму ст. 216 ЦК України, не є належним способом захисту права, а тому суд не знаходить правових підстав для задоволенню позову в даній частині вимог. Інші доводи позивача, викладені у позові, спростовуються вищенаведеними правовими нормами і підстав для задоволення позову не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення у справі Проніна проти України , № 63566/00, параграф 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що стороною позивача належним чином не доведено та не обґрунтовано вимоги позову, а тому в його задоволенні належить відмовити. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed