Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом, в якому просить розірвати шлюб між нею та відповідачем, зареєстрований 05.07.2014 року відділенням ЗАЦС міста Вентспілса, номер запису у реєстрі: 04475L2014. В обґрунтування позовних вимог вказала, що перебуває з відповідачем у зареєстрованому шлюбі, однак стосунки між позивачем та відповідачем розладились, зникло взаєморозуміння і взаємоповага, стали частими сварки. У подружжя різні погляди на сімейне життя, відповідач не бажає вести спільний бюджет та мати дітей. З травня 2021 року сторони живуть окремим життям, фактично сім`я припинила своє існування. Позивачу невідоме точне місце проживання відповідача, у позовній заяві посилається на договір про правову допомогу між Україною та Латвійською Республікою, який набрав чинності 12.07.1996 року. 24.11.2021 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Цуранову А.Ю. 12.01.2022 року ухвалою судді відкрито провадження у даній справі та призначено розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи, копії ухвали надіслані сторонам. 26.05.2022 року від позивача до суду надійшла заява про проведення розгляду справи без її участі, позовні вимоги підтримала в повному обсязі, проти заочного розгляду справи не заперечувала. Відповідач в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином за відомою адресою проживання, а також шляхом розміщення оголошення на сайті суду, відзив (заперечення) на позов в матеріалах справи не міститься. Таким чином, відповідно до ст. 280 ЦПК України суд ухвалив провести по справі заочний розгляд. В силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу технічними засобами не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. З 05.07.2014 року сторони по справі перебувають у шлюбі, який зареєстровано Відділенням ЗАЦС міста Вентспілса, номер запису у реєстрі: 04475L2014, що підтверджується наявною в матеріалах справи копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] , з перекладом. З вищевказаної копії свідоцтва про шлюб вбачається, що відповідач є громадянином Латвії. Позивач по справі є громадянкою України, що вбачається з копії паспорта громадянина України серії [NUMBER] , зареєстроване місце проживання за адресою: [ADDRESS] . В матеріалах справи відсутні відомості про наявність у сторін спільних дітей. При вирішенні справи, суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 497 ЦПК України підсудність судам України цивільних справ з іноземним елементом визначається цим Кодексом, законом або міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Відповідно до змісту частини 1 статті 58 та статті 63 Закону України «Про міжнародне приватне право» шлюб між громадянами України, шлюб між громадянином України та іноземцем, шлюб між громадянином України та особою без громадянства, що укладений за межами України відповідно до права іноземної держави, є дійсним в Україні за умови додержання щодо громадянина України вимог Сімейного кодексу України щодо підстав недійсності шлюбу. Припинення шлюбу та правові наслідки припинення шлюбу визначаються правом, яке діє на цей час щодо правових наслідків шлюбу. Між Україною та Латвійською Республікою укладено Договір про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних, трудових та кримінальних справах, ратифікований Законом N 452/95-ВР від 22.11.95. Стаття 26 вказаного Договору регулює порядок розірвання шлюбу та визнання шлюбу недійсним. Так, згідно з ч. 1 ст. 26 Договору у справах про розірвання шлюбу застосовується законодавство Договірної Сторони, громадянами якої подружжя було в момент подачі заяви. Якщо подружжя має місце проживання на території другої Договірної Сторони, компетентні також установи цієї Договірної Сторони. Відповідно до ч. 2 ст. 26 Договору, якщо на момент подання заяви про розірвання шлюбу один з подружжя є громадянином однієї Договірної Сторони, а другий - другої Договірної Сторони, і один з них проживає на території однієї, а другий - на території другої Договірної Сторони, застосовується законодавство Договірної Сторони, установа якої розглядає справу. Згідно з ч. 1 ст. 24 Сімейного кодексу (СК) України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушення жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Норми частин 3 і 4 ст. 56 СК України передбачають, що кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини; примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, за допомогою фізичного або психічного насильства, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканність і може мати наслідки, встановлені законом. Згідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Відповідно до ч. 2 ст. 112 СК України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. В силу положень ч. 2 ст. 3 СК України сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права і обов`язки. У даній справі позивач звернулась до суду з позовом про розірвання шлюбу 17.11.2021 року та підтримала вимогу про розірвання шлюбу в заяві від 26.05.2022 року. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку, що шлюб між сторонами носить формальний характер, збереження їх сім`ї є неможливим, а тому наявні підстави для розірвання шлюбу, оскільки подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу буде суперечити їхнім інтересам, а також положенням статті 51 Конституції України, відповідно до яких шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка.

Outcome: approved