Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Адвокат Брона М.В., яка діє в інтересах [PERSON] , звернулася до суду із позовною заявою до [PERSON] про визнання права власності на 9/10 часток земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позову покликаються на те, що рішенням Яворівського районного суду Львівської області від 05.06.2012 у справі №2-229/2011 за позивачкою визнано право власності на 9/10 житлового будинку [ADDRESS] . 1/10 частка вищезазначеного житлового будинку залишилась у власності відповідача. Дане рішення не оскаржувалось і набрало законної сили. Проте, сторономи у справі та судом не було враховано та не було предметом спору договір купівлі продажу земельної ділянки загальною пращею 0,1271 га, цільове призначння якого будівництво та обслуговування вже спірного житлового будинку. Представник позивача вважає, що у зв`язку з переходом до [PERSON] права власності на 9/10 житлового будинку, до неї, перейшло право власності й на 9/10 часток земельної ділянки, на якій він розташований. Вказані обставини позбавляють позивача можливості оформити право власності у позасудовому порядку. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 31 січня 2022 року відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 29 березня 2022 року закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду. В судове засідання представник позивача по справі не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи сповіщена належним чином, надіслала до суду заяву про розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримує у повному обсязі. У судове засідання відповідач повторно не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце проведення судового засідання, за зареєстрованим місцем проживання та через оголошення на офіційному веб сайті судової влади України, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання до суду не надходило, відзив на позовну заяву не подав. В судове засідання третя особа приватний нотаріус Гуцал Л.І. не з`явилася, про дату, час та місце розгляду справи повідомлена належним чином, надіслала до суду заяву про розгляд справи у її відсутності, позовні вимоги не заперечує. За загальним правилом частини першої статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. При цьому відповідно до частини четвертої названої статті Кодексу у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). На підставі ст.280 ЦПК України, враховуючи думку позивача, суд ухвалив провести заочний розгляд справи. Частиною четвертою статті 268 ЦПК України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. У частині п`ятій статті 268 ЦПК України зазначено, що датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 31.05.2022, є дата складення повного судового рішення 06.06.2022. Зважаючи на викладене вище, суд вважає за можливе розглянути заяву за відсутності учасників справи. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч.2 ст.247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у судове засідання учасників справи. Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позову, зважаючи на таке. Згідно п.1 ч.2 ст. 16 ЦК України, одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст.328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. В свою чергу відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати документа, який засвідчує його право власності. Як встановив суд, на підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05.06.2012 у справі №2-229/2011 - за [PERSON] , [INFO] визнано право власності на 9/10 частин житлового будинку [ADDRESS] . Вказане рішення набрало законної сили 23.10.2012. Згідно із витягом з Державного реєстру речових прав від 27.12.2012 на 9/10 частин житлового будинку [ADDRESS] належить на праві приватної спільної часткової власності [PERSON] , підставою виникнення права власності є рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05.06.2012. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу житлового будинку № 2527 від 25.04.2002, [PERSON] купив житловий будинок за адресою: [ADDRESS] у [PERSON] . Відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку, від 22.10.1996, [PERSON] на праві приватної власності, належить земельна ділянка загальною площею 0,1271 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , передана для обслуговування житлового будинку. Згідно із відповіді Управління у Яворівському районі ГУ Держгеокадастру у Л/о від 16.12.2021 - [PERSON] не отримував державного акту на право власності на земельну ділянку в с.Бірки Яворівського району Львівської області. Згідно нотаріально посвідченого договору купівлі - продажу земельної ділянки № 2530 від 25.04.2002 року, [PERSON] купив земельну ділянку площею 0,1271 га, за адресою: с. Бірки Бірківської сільської ради у [PERSON] . Відповідно до ч.4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Аналізуючи наведе, суд приходить до висновку, що [PERSON] є власником 9/10 частини житлового будинку з відповідними частинами надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] на підставі рішення Яворівського районного суду Львівської області від 05.06.2012 у справі №2-229/2011, що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав від 27.12.2012. Тобто, [PERSON] є власником 9/10 частини житлового будинку з відповідними частинами надвірних споруд за адресою: [ADDRESS] . Пленум Верховного Суду України в своїй Постанові від 16.04.2004р. за №7 Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ зазначив, що при переході права власності на будівлі та споруди за цивільно-правовими угодами, укладеними до 1 січня 2002 р., згідно з положеннями чинної до цієї дати ст.. 30 ЗК до набувача від відчужувача переходить належне йому право власності або право користування земельною ділянкою, на якій розташовані будівлі та споруди, якщо інше не передбачалось у договорі відчуження. Після 31 грудня 2001 р. в таких випадках право власності на земельну ділянку або її частини могло переходити відповідно до ст.120 ЗКУ 2001 року на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди, укладених відповідно відчужувачем або набувачем. До особи, яка придбала житловий будинок, будівлю або споруду після 31 грудня 2003 р., згідно зі ст.. 377 ЦК, а з часу внесення змін до ст.120 ЗКУ. Законом України від 27 квітня 2007р. №997-V - і згідно зі ст.120 ЗКУ , переходило право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення, у розмірах, встановлених договором; а якщо договором це не було визначено, до набувача переходило право власності на ту частину земельної ділянки, яка зайнята житловим будинком, будівлею або спорудою, та на частину земельної ділянки, яка необхідна для її обслуговування. Відповідно до ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок, будівлю та споруду, переходить право власності на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника. Частинами 1, 4 статті 120 ЗК України визначено, що у разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, що перебувають у власності, користуванні іншої особи, припиняється право власності, право користування земельною ділянкою, на якій розташовані ці об`єкти. До особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення.У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Таким чином, до позивачки у зв`язку з переходом права власності на житловий будинок та його розподілом, перейшло право власності й на земельну ділянку площею 0,1271га передану для будівництва і обслуговування даного житлового будинку, господарських будівель і споруд у відповідних частках. На підставі вище викладеного, суд приходить до висновку, що позов обґрунтований та підлягає задоволенню у повному обсязі. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. У зв`язку з тим, що суд задовольняє позовні вимоги повністю, на користь позивача належить стягнути судові витрати зі сплаті судового збору у сумі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved