Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

В жовтні 2020 року позивач звернувся в суд із позовом до товариства з обмеженою відповідальністю «Віт Агро Красилів»(далі \~ТОВ «Віт Агро Красилів») про витребування майна із чужого незаконного володіння, скасування державної реєстрації права користування, вказавши, що вона являється власником земельної ділянки площею 1,4021 га, кадастровий номер 6822780800:07:002:0033, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Великозозулинецької сільської ради Красилівського району Хмельницької області. 24 червня 2019 року між сторонами укладено проект договору про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), об`єктом якого є вищевказана земельна ділянка. Позивач наголошує, що відповідно до умов проекту договору емфітевзису сторони погодили нотаріальне посвідчення вказаного вище договору. Однак через відсутність між сторонами остаточних домовленостей щодо розміру винагороди укладення відповідного договору емфітевзису та його нотаріальне посвідчення на спеціальному бланку не відбулось. Разом з тим, 24 червня 2019 року рішенням державного реєстратора Маківської сільської ради Маківської об`єднаної територіальної громади Козловець Л.М. за ТОВ «Віт Агро Красилів» зареєстровано право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) відносно земельної ділянки площею 1,4021 га, кадастровий номер 6822780800:07:002:0033, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Великозозулинецької сільської ради Красилівського району Хмельницької області. Підстава договір емфітевзису від 24 червня 2019 року. Оскільки сторонами не було досягнуто згоди щодо істотної умови договору про строк його дії, крім того договір емфітевзису в нотаріальній формі не укладався, хоча [PERSON] та ТОВ «Віт Агро Красилів» мали домовленості щодо нотаріального посвідчення договору, вказаний договір є неукладеним, а державна реєстрація права користування на підставі неукладеного договору є незаконною та підлягає скасуванню. Зважаючи на вказане просила позов задовольнити, скасувати рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень індексний номер 47498254, прийняте державним реєстратором Маківської сільської ради Маківської об`єднаної територіальної громади Козловець Л.М. та скасувати запис про державну реєстрацію №32133691 права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) відносно земельної ділянки площею 1,4021 га, кадастровий номер 6822780800:07:002:0033, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Великозозулинецької сільської ради Красилівського району Хмельницької області та витребувати вказану земельну ділянку з чужого незаконного володіння ТОВ «Віт Агро Красилів». Представник ТОВ «Віт Агро Красилів» Омелянчук О.В. подав до суду письмові пояснення у яких, щодо задоволення позову заперечив, пояснив, що законодавством укладення договору емфітевзису детально не регламентовано, а тому при укладенні оспорюваного договору за основу було взято наявні договори, доступні в мережі Інтернет. Крім того, законом не передбачено обов`язкове нотаріальне посвідчення договору емфітевзису, а посилання в тексті договору є помилковим. Нотаріус був присутній при укладенні договору з метою надання позивачеві консультаційних послуг з роз`яснень умов договору. Представник відповідача\~наголошує,\~що сторони\~до укладення\~та підписання\~договору погодили,\~що договір\~нотаріально посвідчуватись\~не буде,\~оскільки витрати\~на нотаріальне\~посвідчення будуть\~значними,\~а також\~те,\~що між\~ТОВ «Віт\~Агро Красилів» та [PERSON] укладено не тільки оспорюваний договір, а і сотні інших договорів емфітевзису, продажу корпоративних прав та інше. Представник позивача у судове засідання не з`явилася, подала до суду письмові пояснення у яких вимоги позову підтримала, справу просила розглянути у її та позивача відсутності, вказала, що оспорюваний договір є проектом договору, крім того, в силу наявності між [PERSON] та ТОВ «Віт Агро Красилів» домовленості щодо нотаріального посвідчення договору емфітевзису, однак, не укладення між вказаними сторонами у визначеній формі відповідного правочину, оспорюваний договір є неукладеним. Про існування домовленості щодо нотаріального посвідчення договору свідчить зміст проекту договору, зокрема: п.6.1. проекту договору «Сторонам нотаріусом роз`яснено..»; п.6.6. проекту договору «Сторонам роз`яснено … її вартості, нотаріус не несе …»; п. 7.2. проекту договору «Всі витрати, пов`язані зі складанням цього договору, його нотаріальним посвідченням та реєстрацією права користування несе ЗЕМЛЕКОРИСТУВАЧ»; п.7.3 проекту договору «Зміст … нам, Сторонам нотаріусом роз`яснено.»; п.7.4. проекту договору «Сторони стверджують про те, що … проект договору сторонами прочитаний і схвалений ними до його посвідчення, нез`ясованих питань у них немає, …»; Представник відповідача в судовому засіданні вимоги позову не визнав, пояснив, що 24 червня 2019 року оспорюваний договір був одним із 120 150 договорів емфітевзису, які укладалися між [PERSON] та ТОВ «Віт Агро Красилів» в один день. Вказаний договір укладався в приміщенні нотаріальної контори в присутності нотаріуса, оскільки крім вказаного договору емфітевзису між сторонами також укладалися договори, які підлягали обов`язковому нотаріальному посвідченню, зокрема договори купівлі-продажу корпоративних прав. Під час укладення правочинів нотаріусом надавалися консультації [PERSON] . Нотаріусом було роз`яснено позивачу, що договір емфітевзису не підлягає обов`язковому нотаріальному посвідченню, а у випадку, якщо сторони бажають їх нотаріально посвідчити, за це стягується додаткова плата за вчинення нотаріального посвідчення. Зважаючи на велику кількість договорів нотаріус порадив не посвідчувати договори емфітевзису. Оскільки вартість нотаріального посвідчення договорів, зокрема оспорюваного договору емфітевзису була великою, [PERSON] відмовилася від нотаріального посвідчення. Після підписання договорів було проведено розрахунок, та в подальшому державну реєстрацію. Оскільки станом на день укладення оспорюваного договору законодавством не було детально регламентовано умови договору емфітевзису, сторонами було взято зразок з мережі Інтернет, при тому сторонами було погоджено всі істотні умови, зокрема строк дії договору сторонами визначено в 50 років та плату. Жодних претензій відповідач не висловлювала. Також зазначив, що це не можна вважати проектом договору, оскільки сторони його погодили і підписали із зазначенням усіх реквізитів сторін та скріплення печаткою. Представник відповідача Маківської сільської ради Маківської ОТГ та відповідач державний реєстратор Маківської сільської ради Маківської сільської ОТГ Козловець Л. М. в судове засідання не з`явились, про день розгляду справи повідомлені належним чином, подали письмові заяви про розгляд справи у відсутності. Заслухавши представника відповідача, дослідивши наявні у справі докази, суд вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 1,4021 га, кадастровий номер 6822780800:07:002:0033, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Великозозулинецької сільської ради Красилівського району Хмельницької області. 24 червня 2019 року між [PERSON] та ТОВ «Віт Агро Красилів» було укладено договір про право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) (надалі Договір), згідно п.1 якого предметом договору є встановлення права землекористувача як довгострокового, відчужуваного, заставного і успадковуваного речового права на земельну ділянку власника, площею 1,4021 га, кадастровий номер 6822780800:07:002:0033, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Великозозулинецької сільської ради Красилівського району Хмельницької області, яке полягає в праві користування земельної ділянки для сільськогосподарських потреб з метою отримання плодів і доходів від неї землекористувачем відповідно до цільного призначення. Згідно п. 2.1. Договору сторони погодили, що власник надає землекористувачу право користування земельною ділянкою на строк 50 років. Згідно п.2.2. Договору землекористувач набуває права користування земельною ділянкою з моменту державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, яка відбувається відповідно до вимог та в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно п. 3.1. за користування земельною ділянкою землекористувач сплачує власнику одноразову фіксовану виплату за весь строк дії договору в розмірі 1 тисяча гривень Як вбачається з витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію іншого речового права №171626977 24 червня 2019 року державним реєстратором Маківської сільської ради Маківської об`єднаної територіальної громади Козловець Л.М. зареєстровано право користування ТОВ «Віт Агро Красилів» земельною ділянкою площею 1,4021 га, кадастровий номер 6822780800:07:002:0033, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва до 24 червня 2069 року, номер запису 32133691. За змістом статті 11\~ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори та інші правочини, інші юридичні факти. Частиною 1статті 202\~ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до частин першої-другої статті 407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) може відчужуватися і передаватися у порядку спадкування, крім випадків, передбачених частиною третьою цієї статті. Згідно ч. 6 ст. 102-1 Земельного кодексу України строк користування земельною ділянкою державної, комунальної та приватної власності для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), а також строк користування земельною ділянкою державної чи комунальної власності для забудови (суперфіцій) не може перевищувати 50 років. Відповідно до частини першої статті 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків. Сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Статтею 627 ЦК України визначено свободу договору, а саме: відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, розумності та справедливості. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (частини першої статті 628 ЦК України). Згідно зі статтями 638, 639 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Таким чином, недосягнення згоди щодо істотних умов договору є підставою для визнання такого договору неукладеним. Цивільний кодекс України не встановлює істотних умов для договору емфітевзису, тому при укладенні цього договору треба виходити з загальноприйнятих істотних умов для договорів - предмет, ціна та строк дії (стаття 638 ЦК України). Договір емфітевзису може бути як безоплатним, так і оплатним. Як вбачається зі змісту підписаного сторонами оспорюваного договору, [PERSON] та ТОВ «Віт Агро Красилів» погодили усі істотні умови договору, зокрема обумовили предмет договору, а саме право користування земельною ділянкою площею 1,4021 га, кадастровий номер 6822780800:07:002:0033, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, строк дії договору 50 років, що не суперечить граничним строками визначеним ст. 480 ЦК України та ст. 102-1 Земельного кодексу України та розмір плати за користування земельною ділянкою. Справжність її підпису в вказаному договорі позивачем під сумнів не ставиться. Згідно із частиною першою статті 182 ЦК України право власності та інші речові права на нерухомі речі, обтяження цих прав, їх виникнення, перехід і припинення підлягають державній реєстрації. Відповідно до статті 126 Земельного кодексу України право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень». Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ( тут і далі - в редакції на дату виникнення спірних правовідносин) державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частиною другою статті 3 вищезазначеного Закону встановлено, що речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Відповідно до ч. 3 ст. 10 вказаного Закону державний реєстратор встановлює відповідність заявлених прав і поданих/отриманих документів вимогам законодавства, а також відсутність суперечностей між заявленими та вже зареєстрованими речовими правами на нерухоме майно та їх обтяженнями, зокрема, відповідність обов`язкового дотримання письмової форми правочину та його нотаріального посвідчення у випадках, передбачених законом. Згідно з\~положеннями статті\~24\~Закону України\~«Про державну\~реєстрацію речових\~прав на\~нерухоме майно\~та їх\~обтяжень» у\~державній реєстрації\~прав та\~їх обтяжень\~може бути\~відмовлено,\~серед іншого,\~у разі,\~якщо заявлене\~речове право,\~обтяження не\~підлягають державній\~реєстрації відповідно\~до цього\~Закону;\~ заява\~про державну\~реєстрацію прав\~подана неналежною\~особою; подані документи не відповідають вимогам, встановленим цим Законом. Таким чином, до кола повноважень реєстратора входить перевірка повноважень особи заявника, дослідження документів на предмет їх відповідності вимогам законодавства, визначення факту виникнення в заявника речового права на нерухоме майно або ж його обтяження. Відповідно до положень ч.3 статті 26 Закону України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень ( у редакції на дату винесення судом рішення) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Право емфітевзису частиною першою статті 395 ЦК України віднесено до речового права на чуже майно. Це означає, що для його виникнення потрібно не лише укласти відповідний договір, а й зареєструвати це право в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно. Саме з моменту такої реєстрації власник земельної ділянки вважатиметься таким, що передав право емфітевзису емфітевтові, а емфітевт - його набув. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 639 ЦК України договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Обов`язкового нотаріального посвідчення договору емфітевзису\~законодавство не\~вимагає, проте такий\~договір\~відповідно до ст. 209 ЦКУ може бути\~нотаріально посвідчений\~за домовленістю сторін.\~ Відповідно до ч. 4 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріальне посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення. Як встановлено судом підписаний сторонами договір містить низку пунктів, які тлумачаться сторонами неоднозначно, зокрема позивач наголошує, що згадування нотаріуса в п.6.1., п.6.6., п. 7.2., п.7.3., п.7.4. Договору свідчить про погодження сторонами нотаріального посвідчення договору. Разом з тим відповідач заперечує, що такі домовленості мали місце та вказує, що зазначені положення не свідчать про існування домовленості між сторонами щодо нотаріального посвідчення оспорюваного договору. Європейський суд з прав людини зауважує, що національні суди мають вибирати способи такого тлумачення, які зазвичай можуть включати акти законодавства, відповідну практику, наукові дослідження тощо (VOLOVIK v. UKRAINE, № 15123/03, § 45, ЄСПЛ, 06 грудня 2007 року). Відповідно до частини першої\~статті 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до\~статті 213 ЦК України. У частинах третій та четвертій\~статті 213 ЦК України\~визначаються загальні способи, що застосовуватимуться при тлумаченні, які втілюються в трьох рівнях тлумачення. Перший рівень тлумачення здійснюється за допомогою однакових для всього змісту правочину значень слів і понять, а також загальноприйнятих у відповідній сфері відносин значення термінів. Другим рівнем тлумачення (у разі, якщо за першого підходу не вдалося витлумачити зміст правочину) є порівняння різних частин правочину як між собою, так і зі змістом правочину в цілому, а також з намірами сторін, які вони виражали при вчиненні правочину, а також з чого вони виходили при його виконанні. Третім рівнем тлумачення (при без результативності перших двох) є врахування: (а) мети правочину, (б) змісту попередніх переговорів, (в) усталеної практики відносин між сторонами (якщо сторони перебували раніш в правовідносинах між собою), (г) звичаїв ділового обороту; (ґ) подальшої поведінки сторін; (д) тексту типового договору; (е) інших обставин, що мають істотне значення. Таким чином, тлумаченню підлягає зміст правочину або його частина за правилами, встановленими\~статтею 213 ЦК України. Аналіз змісту договору емфітевзису свідчить, що правила встановленні\~статтею 213 ЦК України\~не дозволяють визначити точний зміст положень договору щодо його нотаріального посвідчення. У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 квітня 2018 року у справі № 753/11000/14-ц (провадження № 61-11сво17) зроблено висновок, що у разі, якщо з`ясувати справжній зміст відповідної умови договору неможливо за допомогою загальних підходів до тлумачення змісту правочину, передбачених у частинах третій та четвертій статті 213 ЦК України, слід застосовувати тлумачення contra proferentem. Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem - слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. При цьому це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (no individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the diminant sinfluence of the party)». За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Матеріально-правовий зміст обов`язку подавати докази полягає в тому, що у випадку його невиконання суб`єктом доказування і неможливості отримання доказів суд має право визнати факт, на який посилалася заінтересована сторона, неіснуючим, чи навпаки, як це має місце при використанні презумпції, існуючим, якщо інше не доказано другою стороною. Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Згідно з практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає. Позивач на підтвердження своїх позовних вимог наголошувала, що сторони мали домовленість про нотаріальне посвідчення договору, що підтверджувалося змістом оспорюваного договору. Разом з тим, зі змісту оспорюваного договору не вбачається, що сторони домовилися про нотаріальне посвідчення вказаного договору. Договір емфітевзису від 24 червня 2019 року не містить положень, з яких би дійсно вбачалося, що сторони пов`язали виникнення емфітевтичного права у емфітевта з нотаріальним посвідченням такого договору. Сам по собі факт посилання на нотаріуса в тексті договору, зокрема такі згадування нотаріуса по тексту договору, які є епізодичними, несистемними та які не узгоджуються із змістом тексту договору в цілому, за наявності узгодженості і відсутності заперечень чи неузгодженості по суттєвим умовам договору емфітевзису, за відсутності чіткої вказівки про набуття права на емфітевзис після нотаріального посвідчення договору, в сукупності не можу свідчити про наявність домовленості про нотаріальне посвідчення такого договору. Позивач не надала суду будь-яких інших доказів на підтвердження існування домовленості з ТОВ «Віт Агро Красилів» про нотаріальне посвідчення договору емфітевзису від 24 червня 2019 року. Крім того, представник позивача неодноразово в письмових поясненнях наголошувала на тому, що між сторонами було укладено саме проект договору, який не набув статусу укладеного договору, разом з тим суд не погоджується із вказаними твердженнями представника позивача зважаючи на таке. Відповідно до ч.2 ст. 638 ЦК України договір укладається шляхом пропозиції однієї сторони укласти договір (оферти) і прийняття пропозиції (акцепту) другою стороною. Під проектом договору розуміється документально оформлена пропозиція, направлена однією стороною іншій для розгляду, вивчення та можливого узгодження та містить відображення позиції та свого бачення умов договору оферентом. Таким чином, проект договору це документ, готовий до підписання сторонами. \~Частиною першою ст. 638 ЦК України\~встановлено загальне правило відповідно до якого договір є укладеним з моменту коли сторони досягли згоди з усіх істотних умов договору.\~ З матеріалів справи вбачається, що договір емфітевзису від 24 червня 2019 року було підписано сторонами, що свідчить про їх волевиявлення направлене на укладення вказаного правочину та погодження ними всі істотних умов, а тому такий договір є укладеним. Вирішуючи даний спір суд також враховує правову позицію, викладену у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 (провадження № 61-18730св20) про те, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності,\~сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Зважаючи на те, що позивачем не доведено належними, достатніми та допустимими доказами обставину наявності домовленості сторін про нотаріальне посвідчення договору емфітевзису від 24 червня 2019 року, суд не вбачає підстав для визнання вказаного договору неукладеним, а тому суд доходить висновку, що в задоволенні позову слід відмовити, за недоведеністю позовних вимог. Враховуючи вищезазначене та зважаючи на те, що сторонами було погоджено всі істотні умови договору емфітевзису від 24 червня 2019 року, суд не вбачає порушення вимог закону при проведенні державної реєстрації права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис)ТОВ «Віт Агро Красилів, відносно земельної ділянки площею 1,4021 га, кадастровий номер 6822780800:07:002:0033, для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Великозозулинецької сільської ради Красилівського району Хмельницької області », належної [PERSON] , а тому в задоволенні позову в цій частині слід відмовити. З урахуванням того, що вимога про витребування земельної ділянки є похідною, суд не наводячи правових підстав, що регулюють порядок витребування земельної ділянки, приймає рішення про необхідність відмови у позові в цій частині. Відповідно до ч. 1\~ст. 141 ЦПК України\~судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки в задоволені позову відмовлено, то судові витрати покладаються на позивача.

Outcome: dismissed