Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

В січні 2022 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання», про визнання особи такою, що втратила право користування житлом. В обґрунтування позову позивач зазначив, що йому на підставі ордеру від 26 березня 2003 року на житлову площу в гуртожитку, надано право на вселення до кімнати [ADDRESS] . Позивач є квартиронаймачем означеного вище житлового приміщення та окрім нього у означеному житлі зареєстровані відповідачі. Так [PERSON] була вселена та зареєстрована у вказаному вище приміщенні, оскільки на момент отримання ним ордеру була його дружиною, а [PERSON] син [PERSON] від попереднього шлюбу останньої, тому оскільки на момент реєстрації її матері у спірному приміщені він був неповнолітнім то відповідно був зареєстрований за місцем реєстрації його матері. Також у спірному житловому приміщенні зареєстровано його з [PERSON] спільна донька [PERSON] , [INFO] . Згідно рішення Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 лютого 2019 року шлюб між ним та [PERSON] розірвано. Ще до розірвання шлюбу, а саме з 2014 року відносини між ним та відповідачкою остаточно припинились, з цього часу вони спільного побуту, бюджету та спільного господарства не ведуть, не спілкуються. Відповідачка разом з своїм сином та їхньою спільною донькою переїхали до іншого регіону, в м. Київ де і проживають на даний час. Позивач у позові вказує, що відповідачі добровільно знятись із реєстрації місця проживання у вказаному житлі відмовляються. В свою чергу позивач вимушений витрачати додаткові кошти на оплату комунальних послуг, які в гуртожитку вираховуються за кожну зареєстровану особу. За таких умов порушується його право, як наймача кімнати [ADDRESS] , на користування нею, особистого проживання та проживання інших осіб на власний розсуд. Оскільки відповідачі вже понад шість місяців не проживають у спірному житлі, то, на переконання позивача, останні втратили право на користування таким, а тому посилаючись на приписи норм права, які містяться у ст.ст. 71, 72 Житлового кодексу Української СРС просить визнати [PERSON] та [PERSON] таким, що втратили право користування кімнатою [ADDRESS] . Крім того, просить стягнути з відповідачів понесені ним судові витрати. У строк, установлений судом в ухвалі про відкриття провадження у справі, відповідачі відзив, а третя особа пояснень на позовну заяву не надали. Ухвалою судді Нетішинського міського суду Хмельницької області від 213 січня 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрите провадження у справі, розгляд якої постановлено здійснювати за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Нетішинського міського суду Хмельницької області від 06 квітня 2022 року закрито підготовче провадження у справі, призначено справу до судового розгляду по суті. Будь-яких інших процесуальних дій суд не вчиняв. В судове засідання позивач та його представник - адвокат Волков С.В., не з`явилися, 17 травня 2022 року останній подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити без участі позивача та його представника. Позов підтримав, просив такий задовольнити. При цьому представник позивача вказав, що не заперечує проти заочного розгляду справи та ухвалення заочного рішення суду. Відповідачі в судове засідання не з`явився вдруге, про місце і час розгляду справи повідомлений належним чином, про причини неявки суд не повідомив, заяви про розгляд справи за його відсутності та відзив на позов не надав, тому суд, відповідно до ч. 8 ст. 178, ст. ст. 280-281 ЦПК України, вирішує справу у заочному порядку за наявними матеріалами. Представник третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача комунальне підприємство Нетішинської міської ради «Житлово-комунальне об`єднання», повідомлений належним чином про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явився, 17 травня 2022 року подав до суду заяву в якій просив розгляд справи проводити за відсутності представника КП НМР «ЖКО», в ній же зазначив, що відповідач не заперечує щодо задоволення позову [PERSON] . З`ясувавши фактичні обставини у справі, на які позивач посилається, як на підставу своїх вимог, дослідивши та оцінивши докази по справі, проаналізувавши норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, суд вважає, що позов належить задовольнити зважаючи на таке. Судом встановлено, що позивачу [PERSON] ордеру від 26 березня 2003 року на житлову площу в гуртожитку, надано право на вселення до кімнати [ADDRESS] (арк. спр. 5). Рішенням Нетішинського міського суду Хмельницької області від 20 лютого 2019 року шлюб між позивачем та [PERSON] розірвано (арк. спр. 6). Факт реєстрації відповідачів [PERSON] та [PERSON] у кімнаті [ADDRESS] , підтверджується довідкою про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, що видана 22 листопада 2021 року виконавчим комітетом Нетішинської міської ради (арк.спр.10). 09 грудня 2021 року працівниками служби було складено акт обстеженя кімнати [ADDRESS] Під час обстеження стало відомо, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] з 2014 року не проживають за вказаною адресою, відсутні їх особисті речі та речі особистої гігієни. Фактичне місце їх проживання не відоме (арк. спр. 9). Відповідно до ст. 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору судом. Згідно ст. 72 цього Кодексу визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до правового висновку колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду Верховного Суду, викладеного у постанові від 24.10.2018 року у справі щодо застосування статтей 71, 72 ЖК Української РСР, особа може бути визнана такою, що втратила право користування жилим приміщенням за двох умов: не проживання особи в жилому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. Вирішуючи доводи сторони позивача про тривалу відсутність відповідачів [PERSON] та [PERSON] за місцем їх реєстрації у кімнаті [ADDRESS] , суд констатує, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] понад шість місяців не проживають у спірному житлі, будь-якого інтересу до даного житла не проявляли, із заявами про продовження строку зберігання за ними жилого приміщення до наймодавця не зверталися. Самі відповідачі [PERSON] та [PERSON] до суду не з`явилась, про причини своєї неявки не повідомили, у зв`язку з чим не спростували доводи позовної заяви про їх відсутність за місцем реєстрації без поважних причин понад шість місяців. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Таким чином, оцінивши наведені докази в їх сукупності, суд дійшов висновку, що позов слід задовольнити, а відповідачів [PERSON] та [PERSON] слід визнати такими, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . У відповідності до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягають стягненню понесені і документально підтверджені витрати на оплату судового збору в сумі 908 грн. Крім того, за змістом ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою;2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, у відповідності до ч. ч. 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно ч.4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. При визначенні суми відшкодування судових витрат суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Так у справі «Схід/Захід Альянс Лімітед» проти України» (заява № 19336/04) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (п. 268). У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Пунктом 4 частини 1 ст. 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» визначено, що договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Відповідно до ст. 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. За приписами ч.3 ст. 27 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», до договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Договір про надання правової допомоги за своєю правовою природою є договором про надання послуг, який в свою чергу врегульовано Главою 63 Цивільного Кодексу України. Зокрема, ст. 903 ЦК України передбачає, що якщо договором передбачено надання послуг за плату, замовник зобов`язаний оплатити надану йому послугу в розмірі, у строки та в порядку , що встановлені договором. Стаття 632 ЦК України регулює поняття ціни договору; за приписами вказаної статті ціна в договорі встановлюється за домовленістю сторін, зміна ціни після укладення договору допускається лише у випадку і на умовах, встановлених договором або законом, а якщо ціна в договорі не встановлена і не може бути визначена виходячи з його умов, вона визначається із звичайних цін, що склалися на аналогічні товари, роботи або послуги на момент укладення договору. Згідно ст. 30 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару, підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначається в договорі про надання правової допомоги. Відсутність в договорі про надання правової допомоги розміру та\\або порядку обчислення адвокатського гонорару не дає, як суду, так і іншій стороні спору, можливості пересвідчитись у дійсній домовленості сторін щодо розміру адвокатського гонорару. Визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суди мають виходити з встановленого у самому договорі розміру та\\або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Такий правовий висновок було зроблено Верховним Судом в постанові від 06.03.2019 року у справі № 922/1163/18. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Зазначена правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16, постанові Верховного Суду від 15 квітня 2020 року у справі №199/3939/18-ц та у постанові від 09.06.2020 року у справі № 466/9758/16-ц, у постанові Верховного Суду від 30 вересня 2020 року у справі № 379/1418/18. Згідно ч.4 ст. 263 ЦПУ України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування позивачем надано: копію договору про надання правничої допомоги від 22 листопада 2021 року та ордер на надання правничої (правової) допомоги від 22 листопада 2021 року.. Однак, заявником не надано належних та допустимих доказів в підтвердження сплати позивачем [PERSON] коштів в розмірі 4000 грн. як це зазначено в позовній заяві, зокрема, не надано відповідної квитанції, платіжного доручення чи будь-якого розрахункового документу, що зареєстрований у встановленому порядку, не надано акту приймання-передачі правничої допомоги з описом наданої правничої допомоги із зазначенням часу витраченого адвокатом на виконання відповідних робіт Відповідно до частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку про відмову позивачу [PERSON] в стягненні витрат на професійну правову допомогу в розмірі 4000 грн. На підставі ст.ст. 71, 72 ЖК Української РСР,

Outcome: approved