Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення аліментів на її утримання як дружини до досягнення дочкою [PERSON] , [INFO] , трирічного віку у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) щомісячно. На обґрунтування позову вона зазначила, що перебуває з відповідачем у шлюбі, зареєстрованому 05 вересня 2020 року, актовий запис № 192. Від шлюбу мають дочку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею. Сімейне життя не склалося і вона з відповідачем останнім часом й наразі разом не проживають. На даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, не працює, у позасудовому порядку відповідач сплачував двічі кошти на утримання дитини у незначних розмірах, проте наразі він відмовляється надавати матеріальну допомогу, як на утримання дитини, так й на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Вважає, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на її утримання до досягнення дочкою трьох років, оскільки інших утриманцяв окрім дочки [PERSON] не має. Наразі нею цим позовом не ставиться вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття, проте такий позов готується, про що зазначено й у позовній заяві. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, якимзокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. В судовому засіданні позивачка [PERSON] позовні вимоги підтримала з тих же підстав та просила їх задовольнити. Відповідач в судове засідання повторно не з`явивився, про час та місце розгляду справи повідомлений згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованою поштою з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на офіційному сайті судової влади України (суду). Відзив на позов відповідачем не наданий. Сторони та інші особи, які беруть участь у справі, зобов`язані повідомляти суд про причини неявки у судове засідання. У разі неповідомлення суду про причини неявки вважається, що сторони та інші особи, які беруть участь у справі, не з`явилися в судове засідання без поважних причин. За таких підстав судом відповідно до положень статті 280 ЦПК України визнано за можливе ухвалити по даній справі заочне рішення за погодженням позивача. Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до неї до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності відповідача. Вислухавши пояснення позивача, його доводи та заперечення, дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню із наступних підстав. Розгляд справи проводився у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). За положенням ст. 4 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України. Відповідно до ст. 16 ЦК України особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу у визначені цією статтею способи. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 05 вересня 2020 року, актовий запис № 192 (а.с.6). Від шлюбу сторони мають малолітню дочку [PERSON] , [INFO] (а.с.7), яка проживає разом з позивачкою та перебуває на її утриманні. Позивач вказує, що сімейне (подружнє) життя з відповідачем не склалося і вона з відповідачем останнім часом й наразі разом не проживають. На даний час вона перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення дитиною трирічного віку, не працює, займається доглядом дитини. У позасудовому порядку відповідач сплачував двічі кошти на утримання дитини у незначних розмірах, проте наразі він відмовляється надавати матеріальну допомогу, як на утримання дитини, так й на її утримання до досягнення дитиною трирічного віку. Позивач вважає, що відповідач має змогу надавати матеріальну допомогу на її утримання до досягнення дочкою трьох років, оскільки інших утриманців окрім доньки [PERSON] не має. Наразі позивачкою цим позовом не ставиться вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання дитини до досягнення дитиною повноліття, проте такий позов готується, про що зазначено й у позовній заяві. Позивачка просить суд стягнути з відповідача аліменти на її утримання в розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) (25%) щомісячно до досягнення дочкою трирічного віку, тобто до [INFO] . Надаючи правову оцінку встановленим правовідносинам, суд зазначає наступне. Згідно ст. 5 Протоколу N 7 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенцію ратифіковано Законом N 475/97-ВР (475/97-ВР) від 17.07.97 року) кожен з подружжя у відносинах між собою і в їхніх відносинах зі своїми дітьми користується рівними правами та обов`язками цивільного характеру, що виникають зі вступу у шлюб, перебування в шлюбі та у випадку його розірвання. Згідно з ч. 8, 9 ст. 7 СК України регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Частиною 2 ст. 18 СК України передбачено, що суд застосовує ті способи захисту прав або інтересів учасників сімейних відносин, які встановлені законом або домовленістю (договором) сторін. Положеннями ч. 1 ст. 75 СК України передбачено, що дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до ч. 1 ст. 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Згідно з ч. 2, 4 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Таким чином, необхідною умовою утримання дружини, з якою проживає дитина є можливість чоловіка надавати матеріальну допомогу. Виходячи з положень, які містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року N 3 "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", при вирішенні питання щодо стягнення аліментів на утримання дружини до досягнення дитиною трьох років, суд бере до уваги стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; стан здоров`я та матеріальне становище отримувача аліментів, відсутність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних дружини, батьків, повнолітніх дітей; сімейний стан платника аліментів, наявність у платника аліментів зобов`язань зі сплати аліментів на дитину за рішенням суду, наявність нерегулярного, мінливого, невизначеного доходу. Отже, аналіз даних положень сімейного законодавства України передбачає право дружини-матері на утримання чоловіком-батьком до досягнення дитиною трирічного віку незалежно від того чи вона працює та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Подання суду доказів того, що дружина, з якою проживає дитина, потребує матеріальної допомоги, не є обов`язковим, оскільки право на аліменти належить дружині -матері незалежно від цієї обставини. Як було встановлено судом, сторони перебувають у шлюбі, відповідач є батьком дочки сторін [PERSON] , [INFO] , дитина мешкає разом із матір`ю (позивачкою), відповідач єдиною сім`єю з позивачкою та дитиною не проживає з підстав непорозумінь, позивачка наразі не працює до досягнення дитиною трирічного віку, а отже позивачка потребує матеріальної допомоги від чоловіка та батька дитини, що, у свою чергу, є його обов`язком відповідно до вимог ст. 84 СК України. Також з пояснень позивача встановлено, що відповідач не має на утриманні інших дітей окрім дочки [PERSON] . Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Позивачка не довела, що відповідач має згідно його матеріального становища, можливості сплачувати кошти на її утримання як дружини у розмірі 1/4 частини від його заробітку (доходу) (25%) щомісячно до досягнення дочкою трирічного віку, тобто до [INFO] , та суд вважає, що розмір аліментів має бути визначений у розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дочкою трирічного віку, враховуючи матеріальну можливість такого платника аліментів на утримання матері дитини. Отже відповідач має можливість надавати матеріальну допомогу дружині на її утримання у визначеному судом розмірі щомісячно до досягнення дитиною трирічного віку, й зазначена сума не буде для відповідача надмірним тягарем, враховуючи розмір його доходів. Крім того відповідачем не надано суду доказів, які свідчать про наявність підстав для звільнення його від обов`язку утримувати дружину. Зважаючи на встановлені обставини, суд дійшов висновку про стягнення з відповідача аліментів на користь позивачки як дружини та матері дитини у розмірі 1/6 частини від його заробітку (доходу) щомісячно до досягнення дочкою трирічного віку, починаючи з дня подання позовної заяви до суду, та до досягнення дочкою трирічного віку. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, та усних поясненнях сторони, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Таким чином, суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача є частково обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають частковому задоволенню; обставини, що вцілому спростовують позовні вимоги, судом не встановлені. Відповідно до ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справах про стягнення аліментів у межах стягнення суми платежу за один місяць. Згідно зі ст. 141 ЦПК України з відповідача слід також стягнути в дохід держави судовий збір в сумі 992 грн. 40 коп., від сплати якого позивачка звільнена. На підставі викладеного, п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України,

Outcome: partial