Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

08.10.2021 року представник позивача Товариства з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "УКРФІНАНС ГРУП" звернувся до суду та просив ухвалити рішення суду, яким визнати відповідача 1 - [PERSON] та відповідача 2 - [PERSON] такими, що втратили право користування житловим приміщенням, а саме: квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказав, що позивачем набуто право власності на квартиру [ADDRESS] . З огляду на дану обставину вважає, що відповідачі втратили право користування вказаною квартою, оскільки позивач не надавав згоди на користування квартирою, порядок користування квартирою з відповідачами не визначався, останні договір оренди житлового приміщення не укладали та не зверталися до позивача із заявою про укладання договору найму, оренди житлового приміщення. Зазначає, що у даній справі підлягають застосуванню норми ч. 1 ст. 406 ЦК України. 11.10.2021 року у справі постановлено ухвалу, в якій позивачу відмовлено у відкритті провадження у справі. 09.02.2022 року Житомирським апеляційним судом ухвалу у справі від 11.10.2021 року скасовано, постановлено направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду. 11.03.2022 року справа повернулася до суду першої інстанції та передано суді на розгляд. 16.03.2022 року прийнято до розгляду позовну заяву, відкрито провадження, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження, визначено дату та час проведення першого судового засідання, визначено резервну дату судового засідання, встановлено сторонам строки вчинення процесуальних дій. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала, з підстав викладених у позовній заяві, які просила задовольнити. Відповідач 2 - [PERSON] позовні вимоги не визнала, просила відмовити у їх задоволенні вказавши на те, що вона є власником 1/2 частини спірної квартири. Відповідач 1 - [PERSON] у судове засідання не з`явився, про час та місце проведення розгляду справи повідомлявся рекомендованою поштою, про причини неявки суд не повідомив, клопотань про відкладення судового засідання та відзиву на позовну заяву не подав. Заслухавши учасників справи, з`ясувавши обставини, на які вони посилаються як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд дійшов до наступного. Встановлено, що згідно Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру забор відчуження об"єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна 06.12.2019 року за позивачем - Товариством з обмеженою відповідальністю "ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ "УКРФІНАНС ГРУП" зареєстровано право приватної власності на підставі Договору іпотеки, серії та номер: 5004, виданого 18.10.2007 року, договору відступлення прав за договорами іпотеки, серії та номер: 747, виданого 29.05.2019 року, та Вимоги про усунення порушень, серії та номер: б/н, виданої 03.06.2019 року (а.с.13). На спростування даних обставин відповідачами не подано суду доказів у строки та порядку, передбаченому ст.ст. 83, 178 ЦПК України. Відповідно до інформаційної довідки Відділу ведення реєстрації територіальної громади ЦНАП Новоград-Волинської міської ради Житомирської області № 3023 від 24.12.2019 року за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані відповідач 2 - [PERSON] , [INFO] , та відповідач 1 - [PERSON] , [INFO] (а.с.15). Із свідоцтва про шлюб слідує, що відповідач 2 - [PERSON] , у зв`язку з одруженням, змінила прізвище на [PERSON] (а.с.94). Надаючи правову оцінку даним правовідносинам, суд виходить з наступного. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України установлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до частини першої статті 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтею 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Ця норма права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. Не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Згідно з частиною першою статті 383 ЦК України, статтею 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК Української РСР до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Аналізуючи вказані норми матеріального права, можна дійти висновку, що користування житлом, яке знаходиться у власності особи, мають члени сім`ї власника (подружжя, їх діти, батьки) та інші особи, які постійно проживають разом з власником у будинку, ведуть з ним спільне господарство, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до частини другої статті 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 406 ЦК України унормовано питання припинення сервітуту. Сервітут припиняється у разі, зокрема, припинення обставини, яка була підставою для встановлення сервітуту. Сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Сервітут може бути припинений в інших випадках, встановлених законом. Натомість, частиною 4 статті 9 ЖК Української РСР передбачено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно практики ЄСПЛ втручання держави становитиме порушення статті 8 Конвенції у випадку, якщо воно не переслідує законну мету і не є необхідним у демократичному суспільстві. Особа, якій загрожує виселення, має право на оцінку пропорційності цього заходу судом та оцінку її аргументів у зв`язку з цим. Також, у постанові від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження №14-64цс20, Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. При цьому, необхідно досліджувати питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. Предметом розгляду у справі є права користування відповідачами спірним житловим приміщенням. Так, представник позивача у судовому засіданні зазначала, що за позивчем зареєстровано право власності на спірну квартиру, в якій відповідачі не проживають. Проте, відповідач 2 - [PERSON] у судовому засіданні заперечила дану обставину, вказавши на те, що вона проживає у спірній житловій квартирі разом із сином, відповідачем 1 - [PERSON] . Неодноразово зазначала, що вважає себе власником 1/2 частини спірної квартири, так як має рішення суду про поділ спільного майна подружжя. За загальними правилами доказування, визначеними статтями 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Відповідно до статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Згідно зі статтею 77 ЦПК України предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Відповідно до статті 88 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою статтею 129 Конституції України. Так, вирішуючи даний спір, суд виходить із того, що позивачем не надано суду належних та допустимих доказів того, що відповідачі у спірній квартирі не проживають, вони втратили інтерес до житла та мають інше постійне місце проживання. При цьому, відповідачі не є такими, що самоправно вселились у спірну квартиру, останні зареєстровані у ній на відповідній правовій підставі, у зв`язку з чим набули охоронюване законом право на мирне користування майном у законний спосіб. При цьому позивач, укладаючи Договір відступлення прав за договором іпотеки щодо спірної квартири, міг знати та знав про характер та обсяг прав, які мають відповідачі на житлове приміщення. Крім того, суд розглянувши вимоги позивача про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням на предмет пропорційності переслідуваній легітимній меті у світлі статті 8 Конвенції, вважає, що припинення права користування відповідачами спірним житлом не відповідає такій пропорційності. Отже, у справі, що розглядається, порушуються інтереси відповідачів, що вселені у спірне майно на відповідній правовій підставі, які набули охоронюване законом право на мирне користування майном у законний спосіб. Відтак, суд вирішує спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін, тому, оцінивши допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, зважаючи на принцип змагальності та відсутність належних і допустимих доказів на підтвердження позовних вимог, приходить до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача не підлягають стягненню понесені судові витрати щодо сплати судового збору.

Outcome: dismissed