Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

Позивач звернувся в суд з наведеним позовом до відповідача мотивуючи тим, що з 26.02.2020 по 13.08.2020 працювала в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ГІППО» на посаді продавця продовольчих товарів у супермаркеті «Вопак №6421». 13.08.2020 була звільнена з роботи на підставі п.1 ст. 36 КЗпП. Сума заборгованості по заробітній платі складає 4800,00 грн. на день звільнення. До цього часу заборгованість по заробітній платі не виплачена в повному розмірі. В судове засідання сторони не прибули. Представник позивача подав заяву в якій позовні вимоги підтримав з мотивів викладених в позовній заяві, розгляд справи просив проводити без його участі. Представник відповідача в судове засідання не прибув, будучи належним чином повідомленим про дату час та місце судового розгляду, правом на відзив не скористався. Положеннями ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, вказано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Враховуючи наведене вище суд вважає за можливе проводити розгляд справи без участі сторін на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. Як вбачається із копії трудової книжки позивача, [PERSON] працювала в в Товаристві з обмеженою відповідальністю «ГІППО» на посаді продавця продовольчих товарів у супермаркеті «Вопак №6421», пекаря, заступника керуючого магазином у супермаркеті з 26.02.2020 по 13.08.2020 (а.с.6). У відповідності з ч. 1 ст. 94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 КЗпП визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному, право заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Але, відповідачем вказані норми права були порушені, позивачу заробітна плата не виплачувалась. Причини невиплати заробітної плати позивачу сторона відповідача суду не пояснила, заперечень не подала. З наданої суду інформації з індивідуальних відомостей про застраховану особу форми ОК-7 та виписки з обслуговування клієнтів по картковому рахунку вбачається, що відповідач нарахував (ОК-7), але не виплатив (відсутність надходження коштів з банківської виписки по картці позивача) позивачу в день звільнення заборгованість по заробітній платі в сумі 4379,28 грн. (а.с.7, 62). Згідно ст. 116 КЗпП при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Причини невиплати позивачу при звільненні всіх сум, що належать йому, зокрема заборгованої заробітної плати, сторона відповідача суду не пояснила. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заборгованості по заробітній платі на момент звільнення в сумі 4379,28 грн. є обґрунтованою, підставною та підлягає до задоволення. Статтею 117 КЗпП встановлено відповідальність за затримку розрахунку при звільненні. Відповідно до вказаної статті, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Як встановлено судом, відповідач не провів повний розрахунок із позивачем в день звільнення, а тому він повинен понести відповідальність згідно до вимог ст. 117 КЗпП. Відповідач прострочив виплату позивачу розрахунку в день звільнення на момент звернення в суд строком на 184 робочі днів. Щодо середньоденної заробітної плати позивача, яку він визначив в розмірі 269,34 грн., то суд не погоджується із такими покликаннями з огляду на таке. Позивач будучи звільненим у серпні 2020 середньомісячну заробітну плату вираховував виходячи з розрахунку за січень-серпень 2020 (а.с.71). В той же час підлягає проведенню розрахунок у відповідності до постанови КМУ від 08.02.1995 року № 100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» за період червень-липень, і для обрахунку судом застосовано загальне положення, яке передбачає, що у всіх інших випадках середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата. Отож середньоденної заробітна плата позивача має складати за червень-липень 2020 року, за 41 робочий день і становитиме 261,57 грн. ((5500+5224,58):41=261,57 грн), а отже, відповідач повинен виплатити позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.08.2020 року по день фактичного розрахунку, а саме по 08.06.2022 за 464 робочих дні в розмірі 121368,48 грн. (261,57*464= 121368,48). З врахуванням наведеного вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 13.08.2020 по день фактичного розрахунку, а саме по 08.06.2022 є частково обґрунтованою та підлягає до часткового задоволення. Як вбачається зі змісту ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Таким чином, виходячи з заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. На підставі наведеного, відповідно до ст.ст. 43 Конституції України, ст.ст. 94, 115, 116, 117 Кодексу законів про працю України, ст. 23 Цивільного кодексу України,

Outcome: partial