Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

в позові вказано, що позивач з 1989 року працював у відповідача на посаді слюсаря-інструментальника з оплатою праці згідно штатного розпису. З грудня 2020 відповідач не виплачує заробітну плату, посилаючись на відсутність коштів. Згідно довідки за період з грудня 2020 по вересень 2021 відповідачем було нараховано та не виплачено заробітної плати на суму 72000 грн. Всього, станом на 13.10.2021 відповідач заборгував позивачу 72000 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Позивач подав клопотання, в якому просив розгляд справи проводити без його участі, підтримуючи позовні вимоги. Позивач також подав клопотання, в якому просив долучити до матеріалів справи копію наказу про звільнення, копію трудової книжки. Просив розрахувати на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку, компенсацію за невикористану відпустку. Відповідач в судове засідання не з`явився, відзиву на позов чи його заперечення не надходило. Так в рішенні Європейського суду з прав людини по справі Пономарьов проти України (Заява № 3236/03) вказано: ... сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження (mutatis mutandis, рішення у справі (Aleksandr Shevchenko v. Ukraine), заява № 8371/02, п. 27, рішення від 26 квітня 2007 року, та "Трух проти України" (Trukh v. Ukraine) (ухвала), заява № 50966/99, від 14 жовтня 2003 року). Оскільки відповідача повідомлено про судовий розгляд у спосіб, що визначений законом, тому правові наслідки за його відсутність в судовому засіданні, невиконання процесуальних обов`язків процесуальним законом повністю покладено на відповідача. Відповідно до п.4 ст.223 ЦПК України у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Відповідно до ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.3 ст.12 ЦПК України). Згідно ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Приписами ст.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Згідно реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, індивідуальних відомостей про застраховану особу Пенсійного фонду України позивач працював у відповідача. Згідно вказаного реєстру застрахованих осіб сума заробітку з грудня 2020 року по 30 червня 2021 року складає 54980,82 грн. Згідно копії трудової книжки позивач працював у відповідача та 31.01.2022 звільнений з роботи за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України. Згідно наданої позивачем копії наказу №4-ос від 31.01.2022 позивача звільнено з роботи з посади слюсаря-інструментальника з 31.01.2022 за угодою сторін, п.1 ст.36 КЗпП України, з виплатою компенсації за 51 день невикористаної щорічної відпустки. Згідно ч.1 ст.94 КЗпП заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Статтею 115 КЗпП визначено, що заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Стаття 43 Конституції України гарантує кожному, право заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Відповідачем вказані норми права були порушені, позивачу заробітна плата не виплачувалась. В позові позивач вказує, що згідно довідки за період з грудня 2020 по вересень 2021 відповідачем було нараховано та не виплачено заробітної плати на суму 72000 грн. Всього, станом на 13.10.2021 відповідач заборгував позивачу 72000 грн., які позивач просить стягнути з відповідача. Довідки про розмір невиплаченої заробітної плати відповідач суду не надав. Відповідач не надав суду довідки про заборгованість по заробітній платі позивача, суд бере до уваги суми доходу позивача згідно індивідуальних відомостей про застраховану особу ПФУ за період з 01 грудня 2020 року по 30 червня 2021 року, яка становить 54980,82 грн. Отже, вимога позивача про стягнення з відповідача нарахованої, але не виплаченої заробітної плати за період з 01.12.2020 року по 30.06.2021 року в сумі 54980,82 грн. є обґрунтованою та підлягає задоволенню. З липня 2021 року відповідач не подавав до органу Пенсійного фонду України відомостей про заробітну плату. Інших даних, які б надавали можливість встановити заробітну плату, у справі відсутні. Інформація щодо нарахування заробітної плати за липень, серпень, вересень, жовтень відсутня, тому в задоволенні вимоги за цей період слід відмовити. Позивач згідно поданого клопотання про долучення до матеріалів справи копії наказу про звільнення та копії трудової книжки, просив розрахувати на його користь середній заробіток за весь час затримки розрахунку, компенсацію за невикористану відпустку. Згідно вимог поданого позивачем позову, позивач просив про стягнення заборгованості по заробітній платі станом на 13.10.2021. Відповідно до ст.47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені в статті 116 Кодексу, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Відповідно до ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Крім того, частинами 1, 2 ст. 83 КЗпП України передбачено, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки. Згідно правового висновку, який викладено у постанові судової палати у цивільних справах Верховного Суду України від 18 січня 2017 року у справі № 6- 2912цс1б, всі суми (заробітна плата, компенсація за невикористану відпустку, оплата за час тимчасової непрацездатності тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Відповідно до ст.117 КЗпП України в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Позивач на час подання позову не заявляв до відповідача вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку. Позивач звільнений з роботи 31.01.2022, тобто вже після звернення до суду з позовом про стягнення заборгованості по заробітній платі. Конституційний Суд України в своєму Рішенні від 22 лютого 2012 року у справі № 4-рп/2012 указав, що невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням, а отже, працівник може визначити остаточний обсяг своїх вимог лише на момент припинення такого правопорушення, яким є день фактичного розрахунку. Верховний Суд, зокрема, у постанові від 25 червня 2020 року у справі № 440/2896/19 сформулював правову позицію, відповідно до якої невиплата звільненому працівникові всіх сум, що належать йому від власника або уповноваженого ним органу, є триваючим правопорушенням та для встановлення початку перебігу строку звернення працівника до суду з вимогою про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні визначальними є такі юридично значимі обставини, як невиплата належних працівникові сум при звільненні та факт проведення з ним остаточного розрахунку. Право позивача на виплату при звільненні всіх сум, що належать йому від підприємства, на час подання позову не було порушено. Позивач інших вимог, крім стягнення заборгованості по заробітній платі, згідно поданого позивачем позову, до відповідача не пред`являв. Виходячи з загальних положень ЦПК України, підстава позову - це фактичні обставини, на яких ґрунтується вимога позивача. Зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Позивач може змінити або підставу, або предмет позову. Зміна підстав і предмету позову не допускається. Верховний Суд вказує, що якщо в процесі розгляду справи повністю змінюються підстави й предмет позову, то це слід розглядати як нові позовні вимоги, які мають бути оформлені письмовою заявою у відповідності з ЦПК України. Зокрема, такий правовий висновок надано Верховним Судом у постанові від 13 березня 2018 року в справі № 916/1764/17. При цьому, під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Одночасна зміна і предмета, і підстав позову не допускається. Разом з тим не вважаються зміною підстав позову доповнення його новими обставинами при збереженні в ньому первісних обставин та зміна посилання на норми матеріального чи процесуального права. Позивач, не подавав суду заяв про доповнення позову новою підставою, не подав також заяви про доповнення позовних вимог новими вимогами, а саме: стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку та компенсації за невикористану відпустку. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Як вбачається зі змісту ст.12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Статтею 81 ЦПК України на сторін покладено обов`язок доказування і подання доказів. Це положення є одним із найважливіших наслідків принципу змагальності. Кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Відповідач не подав суду доказів на спростування доказів позивача. Таким чином, позовні вимоги позивача є частково обґрунтованими та такими, що підлягають до часткового задоволення. Усі інші пояснення сторін, їх докази і арґументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надала можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Відповідно до зазначеного суд,-

Outcome: partial