Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

[PERSON] 30.11.2021 року звернувся до суду із позовною заявою, в якій просить стягнути з [PERSON] на його користь 93569,43 грн. заборгованості за договором позики, з яких: 91527 грн. сума основного боргу, 1372,90 грн. інфляційні збитки, 669,53 грн. 3% річних. Свої позовні вимоги мотивує тим, що між ним та відповідачем 02.04.2021 року було укладено договір позики грошових коштів, згідно якого відповідач позичив у нього грошові кошти в сумі 91\~527 грн. Вказані кошти відповідач зобов`язувався повернути до 02.05.2021 р., однак, станом на дату подання позову відповідач вказану за договором позики суму коштів не повернув, чим порушив взяті на себе, згідно договору позики, зобов?язання. Просить стягнути з відповідача суму боргу з урахуванням установленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, як відповідальність за порушення грошового зобов`язання, що передбачено ч.2 ст.625 ЦК України. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 24.01.2022 року вказану позовну заяву, після усунення 20.12.2021 року представником позивача недоліків згідно ухвали суду від 01.12.2021 року, прийнято до розгляду і відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Відповідач у встановлений судом строк не надав до суду відзив на позовну заяву, а тому суд на підставі ч.8\~ст.178\~ЦПК України вирішує справу за наявними матеріалами. У матеріалах справи відсутні клопотання сторін про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. Згідно з ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ч.2 ст.281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими главою 11 Заочний розгляд справи. За таких обставин, відповідно до ч.1 ст.280 ЦПК України, враховуючи відсутність заперечень позивача проти заочного розгляду справи, суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Розглянувши справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, дослідивши подані сторонами у справі докази, з`ясувавши дійсні обставини справи, суд дійшов наступних висновків. Відповідно до ч.1 ст.4\~ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з положеннями ст.13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу,\~в межах\~заявлених нею\~вимог і\~на підставі\~доказів,\~поданих учасниками\~справи або\~витребуваних судом\~у передбачених\~цим Кодексом\~випадках. Збирання\~доказів у\~цивільних справах\~не є\~обов`язком суду,\~крім випадків,\~встановлених цим\~Кодексом. Зі змісту ст.ст. 76-80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Докази повинні відповідати ознакам належності, допустимості, достовірності, а їх сукупність достатності. Статтями 12, 81\~ЦПК України визначено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно зі ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що 02.04.2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами якого позикодавець [PERSON] позичив [PERSON] , а позичальник [PERSON] прийняв позику в сумі 91 527 грн., зі строком повернення до 02 травня 2021 року, що підтверджується договором позики від 02.04.2021 року (а.с.7). Згідно п.9 вказаного договору, цей договір набуває чинності з моменту його підписання та діє до повного виконання сторонами своїх обов?язків. Аналіз наданих позивачем доказів у їх сукупності дає підстави для висновку, що на даний час, відповідач не повернув жодних коштів на виконання вимог вказаного договору позики, а тому [PERSON] не виконав своїх зобов?язань перед [PERSON] , що в свою чергу також не спростовано відповідачем у справі. Згідно\~ст. 629 ЦК України\~договір є обов?язковим для виконання сторонами. Відповідно до\~ст.526 ЦК України\~зобов?язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього\~Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 525 ЦК України передбачено, що одностороння відмова від зобов?язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Статтею 610 ЦК України визначено, що порушенням зобов?язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов?язання (неналежне виконання). Відповідно до ч.1, 2\~ст.1047 ЦК України\~договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Отже, письмова форма договору позики з огляду на його реальний характер є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику. Договір позики є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за ним, у тому числі повернення предмета позики або визначеної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права. Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незалежно від найменування документа, і залежно від установлених результатів робити відповідні правові висновки. Аналогічна правова позиція висловлена у Постанові Верховного суду у постанові №501/1243/20 від 23.12.2021 року. Згідно із ч.2\~ст.1046 ЦК\~договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до ч.1, 2\~ст.207 ЦК України, правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Позичальник зобов?язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були переданої йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (ч.1\~ст.1049 ЦК України). Положення ст.1048 ЦК України передбачають, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Згідно ч.1 ст.546 ЦК України виконання зобов?язання може забезпечуватися неустойкою, порукою, гарантією, заставою, притриманням, завдатком. Відповідно до ч.1, 2 ст.549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов?язання. Згідно ч.1 ст.550 ЦК України право на неустойку виникає незалежно від наявності у кредитора збитків, завданих невиконанням або неналежним виконання зобов?язання. Відповідно до ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов?язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Виходячи з наведеного та враховуючи, що докази повернення позивачу коштів відповідачем за договором позики відсутні, тому суд, перевіривши наданий позивачем розрахунок інфляційної складової і трьох відсотків річних за період, який є предметом розгляду, вважає за необхідне позов задовольнити в повному обсязі та стягнути з відповідача на користь позивача 91527 грн. основного боргу, 1372,90 грн. інфляційний втрат за період з травня 2021 року по червень 2021 року та 669, 53 грн. три проценти річних від простроченої суми за договором позики від 02.04.2021 року в розмірі Відповідно до вимог\~ч.2\~ст.141 ЦПК України\~судовий збір в розмірі 935,70 грн. сплачених позивачем, підлягає стягненню з відповідача на користь позивача (а.с.1).

Outcome: approved