Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

в обгрунтування своїх вимог позивач зазначає, що його батьку, [PERSON] , на праві власності належав житловий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] уклав договір довічного утримання з братом позивача, [PERSON] (батьком відповідача), який рішенням апеляційного суду Івано-Франківської області розірвано, визнано право власності на будинок за батьком та зобов`язано [PERSON] передати будинок відчужувачу. [INFO] [PERSON] помер та після його смерті відкрилася спадщина за заповітом, згідно з яким все своє майно він заповів своєму сину, [PERSON] , тобто позивачу, якому 25.05.2017 року приватний нотаріус Коломийського районного нотаріального округу видала свідоцтво про право на спадщину на вказаний житловий будинок. Відповідач, використавши ту обставину, що був укладений договір довічного утримання, зареєстрував у вказаному будинку своє місце проживання, а пізніше і своєї малолітньої дочки. Однак, останні не проживали та не проживають в даному будинку, не беруть участі у витратах по утриманню житла, їх особистих речей в будинку не має, оскільки вони фактично проживають в м. Коломия Івано-Франківської області, що свідчить про те, що вони втратили будь-який інтерес до вказаного житла. Перешкод в користуванні вказаним будинком позивач їм не чинить. Відповідач відмовляється в добровільному порядку знятися із вказаного місця реєстрації, що порушує право позивача на розпорядження та користування майном. Тому позивач просить визнати відповідачів такими, що втратили право на користування зазначеним будинком, а також стягнути з [PERSON] понесені судові витрати, які складаються із 908 грн. сплаченого судового збору та 740 грн. витрат на професійну правничу допомогу. 01.11.2021 року позивач подав до суду письмову заяву про збільшення позовних вимог, в якій зазначає, що звернувшись до сільської ради для одержання довідки з місця реєстрації, він дізнався, що [PERSON] зареєстрував у вказаному будинку свого сина [PERSON] , [INFO] . Тому просить визнати [PERSON] та його малолітніх дітей [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право на користування зазначеним будинком, а також стягнути з [PERSON] понесені судові витрати. Позивач в судове засідання не з`явився, його представник, адвокат Романчич М.В. 18.05.2022 року подала до суду письмову заяву, в якій позовні вимоги підтримує, просить розгляд справи проводити у її та позивача відсутності ( а.с. 112 ). Відповідач [PERSON] , який діє від свого імені та імені малолітніх [PERSON] та [PERSON] в судове засідання 27.04.2022 року та 18.05.2022 року повторно не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлений належним чином. В судовому засіданні 10.02.2022 року відповідач [PERSON] позовні вимоги не визнав та зазначив, що даний житловий будинок належав його батькам, після смерті яких він теж має право на спадщину. Тривалий час він не проживав в даному будинку, але часто приїжджав навідувати батьків. В 2019 році позивач повернувся із-за кордному та почав здійснювати управління майном після смерті батьків. З того часу відповідач не міг проживати в батьківській хаті. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено право кожного на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. У рішенні від 03.04.2008 у справі "Пономарьов проти України" Європейський суд з прав людини зробив, висновок про те, що сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. Передбачене ч. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондується з обов`язком добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (пункт 35 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Юніон Еліментарія Сандерс проти Іспанії"(Alimentaria Sanders S.A. v. Spain") від 07.07.1989 р.). Таким чином, Верховний Суд зазначив, що особа, яка добросовісно користується наданими законом процесуальними правами, зобов`язана слідкувати за перебігом розгляду своєї заяви. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, 15.12.2021 року сільський голова Я. М`якущак звернувся до суду з листом, яким долучив висновок про недоцільність визнання малолітніх дітей такими, що втратили право на користування житлом, а розгляд справи проводити у відсутності представника органу опіки та піклування (а.с. 76). В зв`язку з неявкою в судове засідання осіб, які беруть участь в справі, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося, що відповідає правилам ч.2 ст.247 ЦПК України. Суд, перевіривши матеріали справи, та, оцінивши досліджені докази в сукупності, приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що відповідно до свідоцтва про право на спадщину за законом, виданого 25.05.2017 року приватним нотаріусом Коломийського районного нотаріального округу Досин Н.Ф. та зареєстрованого в реєстрі за № 220, спадкоємцем [PERSON] є його син [PERSON] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку з господарськими будівлями і спорудами, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] (колишній [ADDRESS] . Вказане свідоцтво як підстава виникнення права власності вказане у витязі з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 88028927 від 25.05.2017 року (а.с. 6, 7 ). Даними довідок № 295 та № 955, виданих відповідно 28.04.2021 року та 27.10.2021 року Нижньовербізькою сільською радою Коломийського району Івано-Франківської області, стверджується, що місце проживання [PERSON] , [INFO] (племінника); [PERSON] , [INFO] (дочки племінника); [PERSON] , [INFO] (сина племінника) зареєстроване в зазначеному будинку, тобто за адресою: [ADDRESS] (а.с. 8, 53). Згідно з актом обстеження матеріально побутових умов від 23.04.2021 року відповідач [PERSON] зареєстрований в даному будинку, однак, не проживає ( а.с. 9 ). Свідок [PERSON] (сусідка), допитана в судовому засіданні 10.02.2022 року, зазначила, що відповідач [PERSON] у спірному будинку не проживає після смерті своїх батьків, в якому проживав лише до одружкення. Допитаний в судовому засіданні 28.03.2022 року свідок [PERSON] (сусід позивача) зазначив, що відповідач у вказаному будинку не проживає з часу його одруження, дітей відповідача там також не бачив, протягом останнього року житлом опікується позивач. Відповідно до ч.1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч.1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. За змістом ст. 4 ЦПК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права. Оскільки з обставин справи вбачається, що питання визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням стосується члена сім`ї власника житлового приміщення, тому спір підлягає вирішенню відповідно до статті 405 ЦК України. Згідно з вимогами ст.405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Аналогічно порядок користування житлом та втрати такого права врегульовано ст. ст. 72, 156 ЖК України. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню (частина друга статті 386 ЦК). Члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до Закону. Законом, на який зроблено посилання в частині першій статті 405 ЦК, не може бути ЖК УРСР. Застосування положень ЖК УРСР до цих відносин не виключається. Але переважно підлягають застосуванню норми глави 32 ЦК. Це зумовлено тим, що для регулювання відносин між власником житла та членами його сім`ї законодавець використав правову конструкцію (сервітут), яка раніше до цих відносин не застосовувалась. Тому хоча положення житлового законодавства і підлягають переважному застосуванню до житлових відносин на підставі статті 3 ЖК УРСР, до правовідносин із приводу сервітуту вони можуть застосовуватись лише за аналогією. З урахуванням цього треба визнати, що стосовно права членів сім`ї власника помешкання на користування ним, чинним є правило частини першої статті 405 ЦК України, що передбачає визначення власником житлових приміщень, які мають право займати члени сім`ї. Відповідно до статті 156 ЖК УРСР, члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом із ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Оскільки інше не встановлено чинними законами, договором, заповітом, на підставі яких встановлено сервітут, відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що призводить до втрати членом сім`ї права користування помешканням. Вказане дає можливість суду дійти висновку про визнання втрати такого права користування житловим приміщенням. При цьому, предметом спірних відносин є як встановлення факту відсутності більше року користування житлом (а не наявність чи відсутність у члена сім`ї нового місця для реєстрації), так і наявна добровільна домовленість між власником та членом сім`ї щодо продовження такого права користування. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права, зокрема, із позовом про втрату права користування ним. Позаяк судом не встановлено, що між відповідачем [PERSON] та позивачем існує домовленість про інший порядок користування житлом, встановлено відсутність за місцем реєстрації відповідача більше одного року, а тому вимоги позову про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтовані та підлягають задоволенню. Що стосується визнання малолітніх [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право на користування житловим приміщенням, слід зазначити наступне. Так, відповідно до ч. 2 ст. 3 СК України дитина належить до сім`ї своїх батьків і тоді, коли спільно з ними не проживає. Відповідно до ст. 141 СК України батьки мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Статтею 11 та 12 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх заміняють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Також суд враховує, що відповідно до частин другої, третьої статті 29 ЦК України фізична особа, яка досягла чотирнадцяти років, вільно обирає собі місце проживання, за винятком обмежень, які встановлюються законом. Місцем проживання фізичної особи, у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікунами) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. Не можна вважати не поважною причину не проживання дитини у спірному житлі її проживання в іншому місці, з одним із батьків, оскільки малолітня дитина в силу свого віку не має достатнього обсягу цивільної дієздатності самостійно визначати місце свого проживання. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягнення певного віку. Не впливає на поважність причин не проживання дитини і наявність у того з батьків з ким вона фактично проживає права власності на житло, оскільки наявність майнових прав у батьків дитини не може бути підставою для втрати її особистих житлових прав. Визначальним в цьому є забезпечення найкращих інтересів дитини. Належних та допустимих доказів на підтвердження того, що малолітні діти відповідача набули права власності або права постійного користування іншим житлом, позивачем не надано, хоча це є його процесуальним обов`язком. Наведені правові висновки узгоджуються з висновками суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 09.09.2020 у справі №755/16152/16-ц, від 04.07.2018 у справі №711/4431/17, від 10.04.2019 у справі №466/7546/16-ц, від 27.06.2019 у справі №337/1760/17, від 27.11.2019 у справі №368/750/16-ц, від 25.08.2020 у справі №206/3425/18. Жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання (стаття 16 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод). У відповідності до ч. 4-6 ст.19 СК України при розгляді судом спорів щодо зняття дитини з реєстрації місця проживання, визнання дитини такою, що втратила право користування житловим приміщенням обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Рішенням виконавчого комітету Нижньовербізької сільської ради № 170/2021 від 30.11.2021 року затверджено висновок про недоцільність визнання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , які зареєстровані за адресою: [ADDRESS] , такими, що втратили право на користування житлом (а.с. 77 ). Як вбачається із вказаного висновку, відповідачі в [ADDRESS] , не проживають і їхня реєстрація носить формальний характер, що підтверджується актом комісії представників Нижньовербізької сільської ради від 04.11.2021 року. Однак, оскільки малолітні діти не можуть самостійно обирати місце свого проживання, тому факт їхнього не проживання у житловому будинку не є безумовною підставою для позбавлення дітей права на користування цим житлом. Маючи право проживати за зареєстрованим місцем проживання, за місцем проживання будь-кого з батьків, дитина може реалізувати його лише за досягненням певного віку. Зважаючи на те, що втрата права користування житловим будинком суперечить правам та інтересам дітей, вважають, що недоцільно визнавати малолітніх дітей такими, що втратили право на користування житлом ( а.с. 78-79 ). Відповідно до частин 1, 5, 6 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Враховуючи вищевикладене, факт не проживання малолітніх [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку зумовлений поважними причинами, оскільки діти не можуть самостійно визначати своє місце проживання, а тому відсутні правові для визнання їх такими, що втратили право користування цим житлом. Судом встановлено, що позивачем понесено судові витрати, які складаються зі сплаченого судового збору в розмірі 908 грн., що стверджується відповідною квитанцією (а.с.5). Відповідно до правил ч.2 ст.141 ЦПК України з відповідача [PERSON] слід присудити на користь позивача вказані судові витрати. Вирішуючи вимогу позивача про стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу в сумі 740 грн., суд виходить з наступного. Згідно з ч. 3 ст. 137 ЦПК України для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В постанові Верховного Суду від 30.09.2020 року у справі № 379/1418/18 (провадження № 61-9124св20) вказано, що «склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та інше), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Отже, якщо стороною буде документально доведено, що нею понесено витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких втрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких втрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення. Окрім цього ВС зазначив, що у постанові Верховного Суду від 09.10.2020 року у справі № 509/5043/17 (провадження № 61-5662св20) зазначено, що «на підтвердження понесених витрат на отримання правничої допомоги представник особи - адвокат надав до суду копію договору про надання професійної правничої допомоги від 2 червня 2020 року № 3/20, копію ордера від 16 червня 2020 року та квитанцію від 2 червня 2020 року на суму 3 000,00 грн. Водночас представник не надав детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому немає підстав для стягнення витрат на правничу допомогу». Судом встановлено, що стороною позивача на підтвердження понесених витрат на правничу допомогу до матеріалів позову долучено договір про надання правової допомоги від 24.09.2021 року, ордер від 24.09.2021 року та квитанцію від 07.05.2021 року на 740 грн., однак, представником позивача не надано детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги, тому відсутні підстави для стягнення витрат на правничу допомогу. Крім того, неподання стороною розрахунку (детального опису робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат часу по кожному із виду робіт, необхідних для надання правничої допомоги) позбавляє іншу сторону можливості спростувати ймовірну неспівмірність витрат на професійну правничу допомогу. Отже, позовні вимоги підлягають частковому задоволенню. На підставі наведеного, ст.ст. 319, 321, 405 ЦК України, та,

Outcome: partial