Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

у жовтні 2017 р. позивач звернувся до суду з позовними вимогами про витребування у відповідача на користь Київської міської ради земельної ділянки з кадастровим номером 8 000 000 000:75:670:0290 площею 0,1 га, яка розташована по [ADDRESS] , стягнення судових витрат. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що рішенням Київської міської ради №871/1927 від 09.07.2009 [PERSON] надано у приватну власність земельну ділянку, кадастровий номер 8 000 000 000:75:670:0290 площею 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] , видано державний акт серії ЯЖ №912775 на право власності на земельну ділянку. У подальшому вказану земельну ділянку на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 зареєстровано за [PERSON] 03.08.2016 на підставі договору купівлі-продажу, укладеного між [PERSON] та [PERSON] , земельну ділянку відчужено на користь останнього. 09.06.2016 зазначена земельна ділянка на підставі договору купівлі-продажу переходить у право власності до відповідача. Разом з цим встановлено, що рішення Деснянського районного суду м. Києва у Єдиному державному реєстрі судових рішень відсутнє та у провадженні даного суду не перебувало. Крім того, рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2015 визнано незаконним та скасовано рішення Київської міської ради №871/1927 від 09.07.2009, визнано недійсним державний акт серії ЯЖ №912775, зобов`язано [PERSON] повернути на користь Київської міської ради земельну ділянку по [ADDRESS] . Дане рішення набрало законної сили, право власності територіальної громади не припинялося, а відповідно [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] такого права не набували. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Величко Т.О. від 10.11.2017 відкрито провадження по справі, призначено судове засідання (а.с. 48 т. 1). 21.05.2018 відповідач подав відзив, у задоволенні позову просить відмовити. Зазначає, що позивачем не надано належних, допустимих та достовірних доказів, які б дали можливість встановити розумне втручання держави в право особи на мирне володіння своїм майном з метою задоволення суспільного інтересу. Органом прокуратури не наведено обґрунтованих, виключних підстав представництва інтересів Київради в судовому порядку. Земельна ділянка вибула з володіння територіальної громади м. Києва саме за волевиявленням Київської міської ради, позивач є добросовісним набувачем. Також зазначає про необхідність застосування до даних правовідносин, положень, викладених в Постанові Верховного суду від 07.11.2018 у справі №759/10970/13-ц (а.с. 54-62 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 23.05.2018 позовну заяву залишено без руху (а.с. 68-69 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.07.2018 розгляд цивільної справи продовжено, призначено підготовче засідання (а.с.82-83 т. 1). 16.11.2018 представник Київської міської ради подав пояснення, зазначив, що рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2015, яке набрало законної сили 04.08.2015 та яким визнано незаконним рішення Київради та скасування державного акту на право власності на земельну ділянку, спірна земельна ділянка відновила своє правове становище, тобто повернулась у право власності на неї за територіальною громадою м. Києва в особі Київської міської ради. Рішення про передачу у приватну власність спірної земельної ділянки [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , Київською міською радою не приймалось, документи, що посвідчують право користування земельними ділянками, не реєструвались. Відповідач не є належним землекористувачем, позовні вимоги підлягають задоволенню (а.с. 89-92 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2018 задоволено клопотання про витребування доказів (а.с. 98 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 19.11.2018 залучено до участі у справі третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору [PERSON] (а.с. 99 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 05.08.2019 задоволено клопотання про витребування доказів (а.с. 133-134 т. 1). 03.04.2019, 24.07.2020 керівник та заступник керівника Київської місцевої прокуратури №8 надали письмові пояснення, зазначили, що підставою для звернення з даним позовом є порушення державних інтересів, оскільки спірна земельна ділянка з власності територіальної громади м. Києва вибула незаконно, за відсутності волевиявлення та з порушенням вимог чинного законодавства щодо передачі земельних ділянок у власність громадян. Факт порушення суспільних та державних інтересів, потребує втручання органів прокуратури. Після ухвалення рішення від 30.06.2015 Київрада не вжила достатніх заходів для виконання рішення, поновлення інтересів держави, самоусунулась від їх захисту, не здійснила реєстрацію за територіальною громадою м. Києва права власності на спірну земельну ділянку, що призвело до незаконного вибуття нерухомого майна з комунальної власності та подальшого її відчуження на користь третіх осіб (а.с.119-122, 215-216 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 28.10.2019 закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті (а.с. 152-153 т. 1). Розпорядженням керівника Святошинського районного суду м. Києва №443 від 29.10.2020 по справі призначено повторний автоматизований розподіл справи (а.с. 238 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 30.10.2020 справу прийнято до провадження судді Войтенко Ю.В., призначено підготовче засідання (а.с. 240 т. 1). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.12.2020 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову (а.с. 3 т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 08.12.2020 задоволено клопотання про витребування доказів (а.с. 4 т. 2). 27.05.2021 в судовому засіданні задоволено клопотання позивача про зміну Київської місцевої прокуратури №8 на правонаступника Святошинську окружну м. Києва (а.с. 20 т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 06.10.2021 провадження по справі зупинено до закінчення перегляду в касаційному порядку Верховним судом у складі Першої судової плати Касаційного цивільного суду справи №759/12225/18 (а.с. 65 т. 2). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 29.12.2021 провадження по справі поновлено (а.с. 75 т. 2). Розпорядженням керівника Святошинського районного суду м. Києва №52 від 02.05.2022 по справі призначено повторний автоматизований розподіл (а.с. 89, 90 т. 2 ). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.05.20200 справу прийнято до провадження судді Ул`яновської О.В., призначено підготовче засідання (а.с. 92 т. 2). Представник позивача у судове засідання не зявився, повідомлявся належнм чином. Відповідно до поданої заяви просила слухати справу без її участі (а.с. 99 т. 2). Представник відповідача у судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином. На минулих судових засіданнях проти позовних вимог заперечував з підстав їх необґрунтованості та безпідставності, вимоги, викладені у відзиві на позовну заяву підтримував. Третя особа в судове засідання не з`явилася, повідомлялася належним чином, причини неявки суду не відомі. Згідно ч. 1 ст. 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішнням Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 визнано право власності за [PERSON] , в тому числі на земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:75:670:0290, 01 га в [ADDRESS] (а.с. 12-16 т. 1). 03.08.2016 [PERSON] та [PERSON] уклали договір купівлі-продажу земельної ділянки кадастровий номер 8000000000:75:670:0290, 01 га в [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С., зареєстрований в реєстрі за №926 (а.с. 107-108 т. 1). 06.09.2016 [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу земельної ділянки передав [PERSON] земельну ділянку кадастровий номер 8000000000:75:670:0290, 01 га в [ADDRESS] . Договір посвідчено приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Меженською К.С., зареєстровано в реєстрі за №1062 (а.с. 109-110 т. 1). Відповідно до відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 09.10.2017, [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка кадастровий номер 8000000000:75:670:0290, 01 га в [ADDRESS] , цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с. 25-33 т. 1). Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2015 визнано незаконним і скасовано рішення Київської міської ради №871/1927 від 09.07.2009 «Про передачу громадянину [PERSON] у приватну власність земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд по [ADDRESS] . Визнано недійсним Державний акт серії ЯЖ №912775 на право власності на земельну ділянку, кадастровий номер 8000000000:75:670:0290, площею 0,1 га по [ADDRESS] », з цільовим призначенням (використанням): будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, виданий на ім`я [PERSON] . Головним управлінням земельних ресурсів виконавчого органу Київради (Київської міської державної адміністрації) 18.06.2010 р. та зареєстрований в книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за N 05-7-03785, на підставі рішення Київської міської Ради N 871/1927 від 09.07.2009 р. Зобов`язано [PERSON] повернути на користь Київської міської Ради (01044, м. Київ, вул. Хрещатик, 32) земельну ділянку площею 0,1 га, кадастровий номер 8000000000:75:670:0290, вартістю 358040, 75 грн., що розташована по [ADDRESS] (а.с. 37-42 т. 1). Листом Деснянського районного суду м. Чернігова від 19.09.2017 повідомлено, що згідно алфавітних покажчиків цивільних справ за 2009 р. справа N 2-4059/2009 за позовом [PERSON] у суді відсутня, судове рішення по такій справі не ухвалювалось (а. с. 43 т. 1). У статтях 13, 14 Конституції України визначено, що земля є об`єктом права власності Українського народу, від імені якого права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією. Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави. Право власності на землю набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону. За правилами статей 4, 5 Земельного кодексу України (далі - ЗК України) завданням земельного законодавства, яке включає в себе цей Кодекс та інші нормативно-правові акти у галузі земельних відносин, є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель, а основними принципами земельного законодавства є, зокрема, поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва; забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави; невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом. Стаття 80 ЗК України закріплює суб`єктний склад власників землі, визначаючи, що громадяни та юридичні особи є суб`єктами права власності на землі приватної власності, територіальні громади є суб`єктами права власності на землі комунальної власності та реалізують це право безпосередньо або через органи місцевого самоврядування, держава, реалізуючи право власності через відповідні органи державної влади, є суб`єктом права власності на землі державної власності. З огляду на наведене, положення частини першої статті 83, частини першої статі 84, статті 122 ЗК України, статей 1, 2, 6, 10 Закону України від 21 травня 1997 року N 280/97-ВР "Про місцеве самоврядування в Україні", земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, водні ресурси є об`єктами права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. Прийняття рішення про передачу у приватну власність землі державної чи комунальної власності позбавляє Український народ загалом (стаття 13 Конституції України) або конкретну територіальну громаду правомочностей власника землі в тому обсязі, який дозволяє її статус як землі, відповідно, державної чи комунальної власності. В цьому контексті у сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю в поєднанні з додержанням засад правового порядку в Україні, відповідно до яких органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (статті 14, 19 Конституції України). Таким чином, земля як основне національне багатство, що перебуває під особливою охороною держави, є об`єктом права власності Українського народу, а органи державної влади та органи місцевого самоврядування здійснюють права власника від імені народу, в тому числі й тоді, коли приймають рішення щодо розпорядження землями державної чи комунальної власності. У сфері земельних правовідносин важливу роль відіграє конституційний принцип законності набуття та реалізації права власності на землю. Отже, правовідносини, пов`язані з вибуттям земель із державної чи комунальної власності, становлять "суспільний", "публічний" інтерес, а незаконність (якщо така буде встановлена) рішення органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, на підставі якого земельна ділянка вибула з державної чи комунальної власності, такому суспільному інтересу не відповідає. Згідно зі статтею 387 ЦК України власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України, якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала право його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Отже, важливою умовою звернення з віндикаційним позовом (стаття 388 ЦК України) є відсутність між позивачем і відповідачем зобов`язально-правових відносин. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. За пунктом 3 частини першої статті 388 ЦК України передбачено можливість витребувати майно від добросовісного набувача за відсутності у діях власника майна волі на передачу майна. За змістом зазначеної норми закону майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але в подальшому скасованого, слід вважати таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Тобто, спірна земельна ділянка відповідно до державного акту на право власності на земельну ділянку від 18.06.2010 передана в користування [PERSON] на підставі рішення Київської міської ради від 09.07.2009, яке в подальшому було визнано незаконним, недійсним та скасоване рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2015 із зобов`язанням [PERSON] повернути земельну ділянку на користь Київської міської ради. У подальшому право власності на вказану земельну ділянку набув [PERSON] на підставі рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 по справі № 2-4059/2009, яке в дійсності у провадженні даного суду не розглядалось. Право власності на земельну ділянку зареєстровано 08.07.2016, тобто лише 7 років, після чого майже через місяць майно відчужується [PERSON] та через місяць знову відчужується на користь відповідача. Матеріалами справи встановлено, що рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 25.12.2009 по справі N 2-4059/2009 у провадженні даного суду не розглядалось, за вказаним номером розглядалась інша справа. Оскільки спірна земельна ділянка вибула з володіння держави в особі Київської міської ради не з їх волі, а тому правомірним є витребування її з чужого незаконного володіння від добросовісного набувача [PERSON] на підставі статті 388 ЦК України. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку що позов підлягає задоволенню. Аргументи відповідача щодо відсутності обґрунтованих підстав для здійснення представництва інтересів держави від імені Київської міської ради, суд відхиляє з огляду на наступне. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. У рішенні від 01.04.2008 в справі N 4-рп/2008 Конституційний Суд України зазначив про те, що неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі. Законом України від 02.06.2016 N 1401-VIII "Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)", який набрав чинності 30.09.2016, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. Згідно з ч. 3, ч. 4 ст. 56 ЦПК України, у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за ново виявленими або виключними обставинами. Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу. Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у ст. 23 Закону України «Про прокуратуру». Ця стаття визначає, що представництво прокурором держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень (абзаци перший - третій частини четвертої). У разі встановлення ознак адміністративного чи кримінального правопорушення прокурор зобов`язаний здійснити передбачені законом дії щодо порушення відповідного провадження (частина сьома). Як вбачається із матеріалів справи, прокурор, звертаючись до суду із позовом в інтересах держави в особі Київської міської ради, зазначав, що Київська міська рада належним чином не захищає порушені права територіальної громади, про що свідчить відсутність протягом тривалого часу вжитих заходів зі сторони ради, направлених на поновлення порушених прав щодо повернення спірної земельної ділянки територіальній громаді м. Києва та вжитих цивільно-правових заходів, направлених на витребування земельної ділянки із власності [PERSON] . Судом встановлено, що прокурором дотримано порядок, передбачений ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», оскільки повідомлено Київську міську раду листом від 15.10.2017 за вх. №43-6660 вих. 17 за підписом заступника керівника місцевої прокуратури Д. Білого щодо підготовки позовної заяви в інтересах держави в особі Київської міської ради (а.с. 34 т. 2). Реєстрація вказаного листа прокуратури Київською міською радою у власній базі системи електронного документообігу лише 22.12.2017 28 не може свідчити про протилежне, оскільки не спростовує сам факт направлення повідомлення. Київська міська рада у процесі розгляду справи не скористалась правом на судовий захист порушеного права територіальної громади стосовно спірної земельної ділянки, не спростувала в подальшому наявність обставин, на які посилається прокурор у позові, та навпаки, підтримала заявлені позовні вимоги, а тому визнала правомірність дій прокуратури. Вказані висновки узгоджуються з позицією Верховного суду, викладеної у Постанові від 23.10.2021 № 759/12225/18. Також суд не приймає доводи відповідача щодо необхідності застосування до спірних правовідносин положень, викладених в Постанові Верховного суду від 07.11.2018 у справі №759/10970/13-ц, з огляду на те, що основоположним в правовідносинах, які є предметом судового розгляду, покладено рішення Святошинського районного суду м. Києва від 30.06.2015 у справі №759/1852/15-ц, яке набрало законної сили, оскільки стосується осіб, які набули право власності на земельну ділянку, державного акту про право власності на земельну ділянку, що є предметом спору в даній справі. Зазначена відповідачем постанова стосується іншої земельною ділянки, державного акту. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved