Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

Львівська міська рада звернувся до суду із позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору - Управління комунальної власності Департаменту економічного розвитку Львівської міської ради, приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Ринажевська Олена Володимирівна, у якому просить витребувати з чужого незаконного володіння відповідача нежитлове приміщення, загальною площею 28,9 кв.м на [ADDRESS] на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради, скасувати державну реєстрацію права приватної власності відповідача на нежитлове приміщення загальною площею 28,9 кв.м на [ADDRESS] з припиненням права власності відповідача на вказане нежитлове приміщення. Свої вимоги обґрунтовує тим, що будинок [ADDRESS] , у якому знаходиться спірне нежитлове приміщення, вцілому перебуває у комунальній власності. Постановою Львівського апеляційного суду від 19.05.2021 року скасовано рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.06.2008 року у справі № 2о-118/2008, яким було встановлено факт володіння [PERSON] на праві приватної власності нежитловим приміщенням, загальною площею 28,4 кв.м, яке знаходиться у підвальному приміщенні будинку [ADDRESS] та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвати право власності на вказане приміщення. Відповідно до вказаного рішення Залізничного районного суду м. Львова 20.06.2008 року право власності на нежитлові приміщення комунальної власності було зареєстровано за [PERSON] . Надалі, за декількома договорами купівлі-продажу об`єкт нерухомого майна, нежитлове приміщення в підвалі площею 28,9 кв.м на [ADDRESS] було відчужено іншим особам. Останнім право набувачем на вказане нерухоме майно є [PERSON] , право власності на дане приміщення за останньою зареєстровано на підставі договору купівлі-продажу № 354 від 21.08.2017 р., посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Ринажевською О.В. Відтак, оскільки спірне нежитлове приміщення вибуло з комунальної власності неправомірно та поза волею власника майна, жодних дій на відчуження такого приміщення Львівська міська рада не вчиняла, таке слід витребувати з чужого незаконного володіння. Ухвалою Залізничного районного суду м. Львова від 26.01.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено проводити в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням /викликом/ сторін. Відповідачу встановлено п`ятнадцятиденний строк для подання відзиву на позовну заяву. Третім особам роз`яснено зміст ст. 181 ЦПК України та встановлено строк для подання пояснень щодо позову або відзиву. У вказаний строк відповідач та треті особи не подали суду відзив на позовну заяву, інших заяв по суті справи, поважних причин такого не повідомили. Суд, ухвалив проводити розгляд справи за відсутності відповідача, яка належним чином повідомлялася судом про кожне судове засідання, зокрема, шляхом скерування поштової кореспонденція за адресою місця проживання, вказаною у позовній заяві та за адресою місця реєстрації, вказаною у відповіді Коломийської міської ради на запит суду, а також за допомогою надіслання sms- повідомлень на номер мобільного телефону та на електронну адресу, що були вказані відповідачем [PERSON] у її заявах до суду, про відкладення розгляду справи та надання можливості ознайомитися із матеріалами справи, а також за відсутності третіх осіб, із врахуванням заяви приватного нотаріуса ЛМНО Ринажевської О.В. про розгляд справи за її відсутності /а.с. 31/. У судовому засіданні представник Львівської міської ради позов підтримала з підстав викладених у ньому, додатково зазначила, що спірне нежитлове приміщення належить до комунальної власності територіальної громади м. Львова, яку представляє Львівська міська рада. Жодних дій по відчуженню даного приміщення на користь фізичних чи юридичних осіб Львівською міською радою не вчинялося. Заслухавши пояснення представника позивача, вивчивши матеріали справи, суд прийшов до наступного висновку. Згідно ч. 1, 2 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відповідно до ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання іншою особою. Згідно з ч. 1 ст. 12 ЦПК України, учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Частиною 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ст. 16 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Від імені та в інтересах територіальних громад права суб`єкта комунальної власності здійснюють відповідні ради. Відповідно до ч. 8 ст. 60 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» право комунальної власності територіальної громади захищається законом на рівних умовах з правами власності інших суб`єктів. Об`єкти права комунальної власності не можуть бути вилучені у територіальних громад і передані іншим суб`єктам права власності без згоди безпосередньо територіальної громади або відповідного рішення ради чи уповноваженого нею органу, за винятком випадків, передбачених законом. Згідно п. 30 ч. 1 ст. 26 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» виключно на пленарних засіданнях сесії вирішуються питання відчуження об`єктів комунальної власності. Згідно із частиною першою статті 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Статтею 41 Конституції України та пункту 2 частини першої статті 3, статті 321 ЦК України передбачено, що ніхто не може бути позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні, крім випадків, встановлених Конституцією та законом. Відповідно до ч.2 ст. 327 ЦК України управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Львівська міська рада, у відповідності до ст. 10 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», є органом місцевого самоврядування в Україні, що представляє територіальну громаду міста Львова та здійснює від її імені та в її інтересах функції і повноваження місцевого самоврядування визначені Конституцією України та іншими законами України. Згідно ст. 80 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» територіальні громади, які реалізують право власності через органи місцевого самоврядування, є суб`єктами права комунальної власності. Відповідно до ст. 317, 319 Цивільного кодексу України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Судом встановлено, що будинок за адресою [ADDRESS] належить на праві комунальної власності територіальній громаді м. Львова в особі Львівської міської ради на підставі рішення Залізничного райвиконкому м. Львова № 109 від 10.03.1987 року. Оскільки будинок вцілому перебуває в комунальній власності, то і всі нежитлові приміщення у ньому, які не приватизовані та не відчужені у приватну чи державну власність на підставі правочинів, залишаються у комунальній власності. Згідно ч. 2, 5 ст. 11 ЦК України, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є договори та інші правочини. У випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду. Постановою Львівського апеляційного суду від 19.05.2021 року скасовано рішення Залізничного районного суду м. Львова від 20.06.2008 року у справі № 2о-118/2008, яким було встановлено факт володіння [PERSON] на праві приватної власності нежитловим приміщенням, загальною площею 28,4 кв.м, яке знаходиться у підвальному приміщенні будинку [ADDRESS] та зобов`язано ОКП ЛОР «БТІ та ЕО» зареєструвати право власності на вказане приміщення. Заяву [PERSON] про встановлення факту володіння нежитловим приміщенням залишено без розгляду. Згідно матеріалів справи, [PERSON] набула право власності на нежитлове приміщення, позначене на плані «А-3», загальною площею 28,9 кв.м., що розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу нежитлового приміщення від 21.08.2017 року, посвідченого приватним нотаріусом ЛМНО Ринажевською О.В. /а.с.15-17/. Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Держаного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна нежитлове приміщення в підвалі, позначене на плані «А-3», знаходиться у будинку комунальної власності за адресою: [ADDRESS] та внаслідок перерахунку площ змінилась загальна площа із 28,4 кв.м. на 28,9 кв.м. /а.с.10-11/. Згідно ст. 330 ЦК України якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до статті 388 цього Кодексу майно не може бути витребуване у нього. Як вбачається зі матеріалів справи, Львівська міська рада, звернувшись до суду з даним позовом, обґрунтовує мотивованість та підставність заявленої вимоги про витребування нежитлового приміщення у добросовісного набувача [PERSON] у порядку ст. 388 ЦК України, у зв`язку з тим, що спірне нежитлове приміщення є комунальною власністю та вибуло з володіння територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради поза волею власника. За змістом статті 388 ЦК України майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 24 червня 2015 року у справі № 6-251цс15 та з таким висновком погодилась і Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.12.2018 року у справі № 522/2110/15-ц Таким чином, судом встановлено, що спірне нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] вибуло з володіння територіальної громади м. Львова без згоди Львівської міської ради, тобто поза волею власника майна, а відтак, [PERSON] не набула права власності на вказане приміщення, а тому не мала права відчужувати таке іншим особам. Відповідно до частини першої статті 388 ЦК України якщо майно за відплатним договором придбане в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у разі, якщо майно: 1) було загублене власником або особою, якій він передав майно у володіння; 2) було викрадене у власника або особи, якій він передав майно у володіння; 3) вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. У даному випадку воля - це рішення (дозвіл) місцевої ради на відчуження комунального майна конкретно визначеній особі. Відповідно до висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої статті 216 ЦК України не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке було в наступному набувачем відчужене третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями 387 та 388 ЦК України. Право власника згідно з частиною першою статті 388 ЦК України на витребування майна від добросовісного набувача пов`язане з тим, в який спосіб майно вибуло з його володіння. Коло підстав, коли за власником зберігається право на витребування майна від добросовісного набувача, є вичерпним. Однією з таких підстав є вибуття майна з володіння власника або особи, якій він передав майно, не з їхньої волі іншим шляхом (пункт 3 частини першої статті 388). Віндикація застосовується до відносин речово-правового характеру, зокрема якщо між власником і володільцем майна немає договірних відносин і майно перебуває у володільця не на підставі укладеного з власником договору. У цьому разі майно може бути витребуване від особи, яка не є стороною недійсного правочину, шляхом подання віндикаційного позову, зокрема від добросовісного набувача, з підстав, передбачених частиною першою статті 388 ЦК України (висновок Верховного Суду України, сформульований у постанові від 17 лютого 2016 року у справі № 6-2407цс15). Відповідно до правового висновку, викладеного Великою Палатою Верховного Суду в постанову від 17.10.2018 у справі №362/44/17 відсутність спрямованого на відчуження рішення відповідного органу місцевого самоврядування (зокрема, його підроблення) означає, що власник волю на відчуження не виявляв. Згідно до п. 2.6 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 р., відповідно до положень частини першої статті 388 ЦК власник має право витребувати своє майно із чужого незаконного володіння незалежно від заперечення відповідача про те, що він є добросовісним набувачем, якщо доведе факт вибуття майна з його володіння чи володіння особи, якій він передав майно, не з їхньої волі. При цьому суди повинні мати на увазі, що власник має право витребувати майно у добросовісного набувача лише у випадках, вичерпний перелік яких наведено в частині першій статті 388 ЦК. Згідно правової позиції висловленої у постановах Верховного Суду України № 6-1цс15 від 11.02.2015 р. та № 6-2069цс16 від 30.11.2016 р., дійсний власник, який не був стороною правочину, не був учасником судового розгляду і майно відчужене поза волею власника, то право власності на майно не набувається добросовісним набувачем, оскільки це майно може бути у нього витребуване. Право власності дійсного власника в такому випадку презюмується і не припиняється із втратою ним цього майна. Враховуючи наведене, суд приходить до переконання, що спірне нежитлове приміщення вибуло з володіння власника територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради поза його волею, а відтак наявні підстави для витребування майна з чужого незаконного володіння, у зв`язку з чим підставними є заявлені вимоги про витребування майна з володіння [PERSON] на користь територіальної громади м Львова в особі Львівської міської ради, а тому позов підлягає задоволенню. Статтею 141 ЦПК України визначено, що у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на відповідача. На підставі наведеного, з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати у вигляді сплаченого судового збору при поданні позову до суду в розмірі 4588,00 /чотири тисячі п`ятсот вісімдесят вісім/ гривень.

Outcome: approved