Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Стислий виклад позицій сторін. Представник позивачки [PERSON] адвокат Астапович О.В. звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати за [PERSON] право власності на будинок [ADDRESS] після смерті [PERSON] . В обґрунтування позовних вимог представник позивачки покликався на те, що згідно із заповітом [PERSON] від 13.07.2016, який посвідчений нотаріусом, на випадок свої смерті остання зробила розпорядження, згідно з яким все майно, де б воно не було, з чого б не складалося, і взагалі все те, що на день її смерті буде їй належати і на що вона за законом матиме право, заповіла [PERSON] , [INFO] . [INFO] [PERSON] померла. На день своєї смерті спадкодавець проживала у будинку [ADDRESS] , який належав на праві особистої власності колгоспному двору, головою якого був її покійний чоловік. 13.07.2016 [PERSON] заявила про прийняття спадщини, проте так і не оформила своїх спадкових прав на цей будинок (колгоспний двір). 26.05.2020 [PERSON] заявила про прийняття спадщини після смерті [PERSON] . Відтак вона як єдиний спадкоємець за заповітом, що виявила бажання прийняти спадщину, звернулася із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] , однак отримала відмову у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що позбавляє її можливості належним чином реалізувати свої спадкові права, а тому вона змушена звернутись до суду з позовом про визнання права власності на спірне будинковолодіння. Представником відповідача Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області подано відзив на позовну заяву, в якому останній повністю визнає позов та не заперечує проти його задоволення з наступних підстав. Зокрема, зазначає що оскільки [PERSON] проживала разом із своїм чоловіком на день його смерті та не заявляла про відмову від спадщини, вона вважається такою, що прийняла спадщину, в тому числі його частку будинку (колгоспний двір) [ADDRESS] . Відповідно цей будинок входить до складу спадщини, яка відкрилась після смерті [PERSON] і яку має право успадкувати за заповітом [PERSON] . Інших заяв по суті справи, виключно в яких у силу вимог ч. 1 ст. 174 ЦПК України викладаються вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору, не надходило. Заяви та клопотання сторін, узагальнення їх доводів та інші процесуальні дії у справі. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 08 квітня 2022 року головуючим суддею визначено суддю Гулу Л.В. /а.с. 25/ Ухвалою Стрийського міськрайонного суду Львівської області від 13.04.2022 позовну заяву [PERSON] до Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог, Стрийська державна нотаріальна контора про визнання права власності на спадкове майно прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами загального позовного провадження з призначенням підготовчого судового засідання на 03.05.2022. Роз`яснено сторонам їх процесуальні права щодо подачі відзиву та доказів у справі /а.с. 26/. Ухвалою від 03.05.2022 підготовче судове засідання відкладено на 23.05.2022 /а.с. 32/. 17.05.2022 Грабовецько-Дулібівською сільською радою Стрийського району Львівської області подано відзив на позовну заяву. Ухвалою від 18.05.2022 постановлено підготовче судове засідання проводити в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням власних технічних засобів. Розгляд справи по суті відбувся в підготовчому судовому засіданні 23.05.2022 за участю представника позивачки [PERSON] адвоката Астаповича О.В. (в режимі відеоконференції). В судовому засіданні представник позивачки [PERSON] адвокат Астапович О.В. позовні вимоги підтримав, покликаючись на мотиви, викладені в позовній заяві, та просив їх задовольнити. Представник відповідача Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області подав клопотання, в якому просив розглянути дану справу за його відсутності, позовні вимоги визнав та не заперечив проти їх задоволення. Зав. Стрийською держнотконторою [PERSON] подала клопотання про розгляд справи за її відсутності. Згідно з ч. 1 ст. 206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 3 ст. 13, ч. 2 ст. 49, ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, враховуючи вимоги ст. 6 Європейської конвенції з прав людини, відповідно до якої кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків, вважає, що справу слід вирішити в межах тих доказів, які були отримані в ході судового розгляду, а також на підставі наявних письмових доказів, які містяться у матеріалах справи. Дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності судового процесу, оцінивши докази з точки зору належності, допустимості та достатності, суд дійшов висновку, що визнання позову відповідачем слід прийняти, позов задовольнити з наступних підстав. Фактичні обставини справи, встановлені судом, та відповідні їм правовідносини. Згідно зі свідоцтвом про право особистої власності на жилий будинок від 20 лютого 1990 року право власності на об`єкт нерухомого майна - житловий будинок з приналежними до нього будівлями та спорудами по [ADDRESS] зареєстровано за колгоспним двором, головою якого є [PERSON] /а.с. 10/. Відтак судом встановлено, що будинковолодіння [ADDRESS] станом на 15.04.1991 рахується як «колгоспний двір», головою якого є [PERSON] . В судовому засіданні встановлено та підтверджується копією свідоцтва про смерть, що [INFO] помер [PERSON] , про що 10 лютого 2016 року складено актовий запис № 1 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 11/. Відповідно до довідки № 272 від 24.03.2021, виданої виконавчим комітетом Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області, до дня смерті [PERSON] разом з ним в [ADDRESS] проживала дружина [PERSON] (свідоцтво про одруження серії [NUMBER] ) /а.с. 9, 12/. 13.07.2016 [PERSON] звернулася до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини після смерті чоловіка [PERSON] , яку зареєстровано в книзі вхідної кореспонденції за № 532/02-14 від 28.07.2016 /а.с. 16-17/. Оскільки [PERSON] проживала разом із своїм чоловіком на день його смерті та не заявляла про відмову від спадщини, подавши заяву про її прийняття, вона вважається такою, що прийняла спадщину, відтак стала одноосібним власником будинку [ADDRESS] . Згідно з технічним паспортом на жилий будинок індивідуального житлового фонду по [ADDRESS] загальна площа будинку складає 52,8 кв.м, житлова площа - 31,6 кв.м /а.с. 13-15/. Згідно з висновком про вартість майна від 19.07.2021, складеним ТзОВ «НК «Укрексперт», вартість житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , становить 52500 грн /а.с. 22/. Судом встановлено та підтверджується копією свідоцтва про смерть, що [INFO] померла [PERSON] , про що 07 грудня 2019 року складено актовий запис № 544 та видано свідоцтво про смерть серії [NUMBER] /а.с. 8/. За життя [PERSON] склала заповіт на користь позивачки [PERSON] /а.с. 6/. 25.05.2020 [PERSON] звернулася до Стрийської ДНК із заявою про прийняття спадщини після смерті [PERSON] /а.с. 19/ З витягу про реєстрацію в Спадковому реєстрі № 60319656 від 26.05.2020 судом встановлено, що після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , заведено спадкову справу № 272/2020 /а.с. 20/. Однак з відповіді № 381/02-14 від 29.03.2021 встановлено, що нотаріусом Стрийської ДНК Котельниковій С.О. відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом після смерті [PERSON] на спірний житловий будинок у зв`язку з відсутністю правовстановлюючих документів, що позбавляє можливості позивачку належним чином реалізувати свої спадкові права /а.с. 21/. Відтак судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом на спірний житловий будинок після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Мотиви, з яких виходить суд, та застосовані норми права. Відповідно до ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а згідно з ч. 1 ст. 16 ЦК України кожен має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Зі змісту ч. 2 ст. 16 ЦК України способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Відповідно до ст. 392 ЦК України власник майна може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності. Відповідно до п. 4 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України Цивільний кодекс України застосовується до цивільних відносин, що виникли після набрання ним чинності. Щодо цивільних відносин, які виникли до набрання чинності Цивільним кодексом України, положення цього Кодексу застосовуються до тих прав і обов`язків, що виникли або продовжують існувати після набрання ним чинності. А відтак при ухваленні рішення по даній справі слід керуватися положенням ЦК УРСР в редакції 1963 року. Окрім цього, при вирішенні вказаного спору також слід керуватися нормами ЦК України 2004 року, оскільки спадкування спадкового майна має місце після прийняття нового Цивільного Кодексу України. Згідно з листом Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 16.05.2013 № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» при вирішенні питання щодо визнання права власності на житлові будинки, споруди у порядку спадкування, записи у погосподарських книгах оцінюються у сукупності з іншими доказами, наприклад, ухваленими органами місцевого самоврядування рішеннями про оформлення права власності громадян на будинки, технічним паспортом на будівлі, документами про відведення в установленому порядку земельних ділянок під забудову тощо. Як вбачається з п. 6 постанови Пленум Верховного суду України № 20 від 22.12.1995 «Про судову практику в справах за позовами про захист права приватної власності», спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається, виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається, виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. При вирішенні питання щодо спадкування майна колишнього колгоспного двору суд виходить з того, що Закон Української РСР «Про власність» не містив положень, які виключали майно, придбане внаслідок спільної праці членів сім`ї, зі складу спадщини. У пункті 4 Постанови Верховної Ради Української РСР № 885-XII від 26.03.1991 «Про введення в дію Закону Української РСР «Про власність» вказано, що правила, які містяться в Законі Української РСР «Про власність» і були передбачені Законом СРСР «Про власність в СРСР», застосовуються з дня введення в дію Закону СРСР «Про власність в СРСР», тобто з 1 липня 1990 року. Таким чином, з 1 липня 1990 року при спадкуванні частки майна колишнього колгоспного двору застосовуються загальні правила щодо спадкування. На день відкриття спадщини після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , правовідносини щодо спадкування врегульовуються положеннями книги шостої ЦК України, який набрав чинності з 1 січня 2004 року. Частиною першою ст. 1297 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, в складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до пунктів 4 та 6 глави 1 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України нотаріус може видати свідоцтво про право на спадщину за законом чи за заповітом після смерті одного з учасників спільної сумісної власності лише після визначення (виділення) частки померлого у спільному майні. Тому при спадкуванні таких часток істотне значення має встановлення їх розміру, що може бути зроблено як за життя спадкодавців, так і після відкриття спадщини. Як вбачається зі ст. 1216 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків від фізичної особи, яка померла, до інших осіб спадкоємців. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. На підставі положень ст. 1218 ЦК України до складу спадщини входять всі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинились внаслідок його смерті. Як роз`яснено в інформаційному листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 24-753/0/4-13 від 16.05.2013 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування» умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, у тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законом порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Для набуття права власності у встановленому законодавством порядку спадкоємець повинен здійснити дії, які необхідні для набуття права власності на визначене нерухоме майно, зокрема, на житловий будинок, іншу споруду. Згідно з ч. 1 ст. 1268 Цивільного кодексу України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого ст. 1270 ЦК України, він не заявив про відмову від неї. Згідно зі ст. 1273 ЦК України спадкоємець за заповітом або за законом може відмовитися від прийняття спадщини протягом строку, встановленого ст. 1270 цього Кодексу, згідно з ч. 2 ст. 1274 ЦК України спадкоємець за законом має право відмовитися від прийняття спадщини на користь будь-кого із спадкоємців за законом незалежно від черги. Відповідності до п. 23 постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику в справах про спадкування» від 30 травня 2008 року за № 7 свідоцтво про право на спадщину видається за письмовою заявою спадкоємців, які прийняли спадщину, в порядку, встановленому цивільним законодавством. За наявності умов для одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину вимоги про визнання права на спадщину судовому розглядові не підлягають. У разі відмови нотаріуса в оформленні права на спадщину особа може звернутися до суду за правилами позовного провадження. Застосовані судом вищенаведені норми права регулюють спірні правовідносини та визначають обсяг суб`єктивних прав та юридичних обов`язків, якими наділені сторони в цих правовідносинах. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви. Суд погоджується з аргументами представника позивачки, вважає такі обґрунтованими та підтвердженими належними, допустимими та достовірними доказами, які в своїй сукупності є достатніми. Таким чином, враховуючи, що позивачка отримати свідоцтво про право на спадщину в порядку спадкування за заповітом не має можливості у зв`язку з відмовою нотаріуса у видачі такого; відповідач позовні вимоги визнав та проти задоволення позову не заперечив, що не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а тому враховуючи наведене, зібрані по справі докази, оцінені судом належним чином кожен окремо на їх достовірність та допустимість, а також їх достатність та взаємний зв`язок у сукупності, суд вважає позов обґрунтованим, підставним і таким, що підлягає задоволенню в повному обсязі. Щодо судових витрат. Крім того, відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, як розподілити між сторонами судові витрати. Разом з тим, суд враховує, що відповідно до принципу диспозитивності (ст. 13 ЦПК України) суд зобов`язаний розглядати справу не інакше, як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. А тому, враховуючи відсутність у прохальній частині позову вимог позивачки про стягнення на її користь з відповідача понесених судових витрат, а також відсутність відомостей про наявність підстав для застосування до Грабовецько-Дулібівської сільської ради Стрийського району Львівської області вимог ст. 5 Закону України «Про судовий збір» суд вважає за можливе залишити витрати зі сплати судового збору за позивачкою.

Outcome: approved