Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

У листопаді 2021 року [PERSON] звернувся до Фастівського міськрайонного суду Київської області з позовом до відповідача [PERSON] про повернення суми боргу. Позов мотивувала тим, що 15 листопада 2018 року він передав у боргу відповідачу [PERSON] 2400,00 доларів США та 1000 євро на строк 10 календарних днів, які останній зобов`язався повернути до 24 листопада 2018 року. Окрім того, 19 листопада 2018 року він передав у борг відповідачу [PERSON] 1000 євро та 650 доларів США на термін один день, які відповідач зобов`язався повернути до 20 листопада 2018 року. Факт отримання грошових коштів у борг, підтверджується розписками відповідача. Позивач зазначає, що відповідач до даного часу суму боргу не повернув, хоча він звертався до відповідача з письмовою вимогою про добровільне повернення боргу. Тому, він змушений звернутися до суду з даним позовом, в якому просити суд стягнути з відповідача на його користь суму боргу у розмірі 141166,32 грн. та судові витрати по справі. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду Київської області від 29 листопада 2021 року у даній справі було відкрито спрощене позовне провадження та призначено справу до судового засідання. Позивач в судове засідання не з`явився. Між тим, на адресу суду направив заяву, в якій просив суд розглядати справу без його участі. Зазначив, що позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідач, який належним чином повідомлений про розгляд справи в судове засідання не з`явився, своїм правом подати відзив на позовну заяву не скористався, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: якщо відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин, відповідач не подав відзив, позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Згідно зі ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. За правилами ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до приписів ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як вбачається із матеріалів справи і це встановлено судом, 15 листопада 2018 року відповідач [PERSON] отримав у борг від позивача [PERSON] 2400,00 доларів США та 1000 євро на строк 10 календарних днів та зобов`язався повернути до 24 листопада 2018 року. Окрім того, 19 листопада 2018 року відповідач [PERSON] отримав у борг від позивача [PERSON] 1000 євро та 650 доларів США на термін один день і зобов`язався повернути до 20 листопада 2018 року. Відповідно до ст.11\~Цивільного кодексу\~України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини. Відповідно до ч.1 ст.509\~Цивільного кодексу\~України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 626 Цивільного кодексу України\~договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до ч. 1 ст. 627 Цивільного кодексу України\~сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є обов`язковим для виконання сторонами, це визначено ст. 629 ЦК України. Відповідно до ч. 1\~ст. 1046 Цивільного кодексу України\~за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Відповідно до ч. 1 ст.\~1049\~Цивільного кодексу\~України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до ст.192\~Цивільного кодексу\~України іноземна валюта може використовуватися в Україні у випадках і в порядку, встановлених законом. Гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Kабінету Міністрів України «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті. Гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони, якими можуть бути як резиденти, так і нерезиденти - фізичні особи, які перебувають на території України, у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству (позиція Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року/ справа № 373/2054/16-ц). Відповідно до ст.\~524\~Цивільного кодексу\~України зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні, при цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті. Статтею 533 ЦК України встановлено, що грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Аналогічна правова позиція міститься і в Постанові Великої Палати Верховного суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Відповідно до ст. 526 Цивільного кодексу України, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цих Кодексів, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми або речей. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, але й факту передачі грошової суми позичальнику,\~такої позиції дотримується Верховний Суд України у правовому висновку прийнятому у Постанові ВСУ від 18.09.2013 р. по справі 6-63цс13. Статтею 207 ЦК України передбачено, що правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Так, вищевказані Розписки від 15 листопада 2018 року та 19 листопада 2018 року, на які посилається позивач є договорами позики, укладеними у відповідній письмовій формі; складені позичальником розписки, є одночасно і підтвердженням укладення договорів позики та письмовою формою договору, і підтвердженням умов договору щодо розміру позики і строку повернення, і також підтвердженням отримання позичальником грошових коштів за договорами позики у вказаному розмірі. Договори позики є реальними, і з даних договорів для позичальника виникли грошові зобов`язання по поверненню позичених коштів у строки, встановлені договорами, і відповідно для них виникли передумови для негативних наслідків, передбачених законом на випадок невиконання грошових зобов`язань чи неналежного їх виконання. У відповідності до ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Сторона відповідача не скористалася своїм правом на подання відзиву та не надала доказів помилковості чи неправильності наданого позивачем розрахунку, а також доказів про погашення заборгованості та її відсутності. Судом достовірно встановлено, підтверджено матеріалами справи, що позивач свої зобов`язання за договорами позики від 15\~листопада 2018\~року та\~19\~листопада 2018\~року виконав, проте відповідач [PERSON] своїх зобов`язання за даними договорами позики не виконав, а отже зобов`язаний повернути позивачу суму основного боргу за вищевказаними договорами позики. Згідно офіційного курсу долара по відношенню до гривні на день звернення до суду з позовом 3050 доларів США становить 80185,72 грн., а згідно офіційного курсу Євро по відношенню до гривні на день звернення до суду з позовом становить 60980,60 грн.. Таким чином, враховуючи вищевикладене, суд вважає, що наявні правові підстави для задоволення позовних вимог позивача про стягнення з відповідача суми основного боргу в загальному розмірі 3050 доларів США та 2000 євро, що станом на день звернення до суду відповідно до курсу НБУ дорівнює 80185,72 грн. та 60980,60 грн., що разом складає 141166,32 грн.. Окрім того, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України передбачено, що 2\~судові витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. Судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи (ч. 1 ст. 133 ЦПК України). Пунктом 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу. Відповідно до\~ч.\~2,\~3\~ст.\~137\~ЦПК України,\~за результатами\~розгляду справи\~витрати на\~правничу допомогу\~адвоката підлягають\~розподілу між\~сторонами разом\~із іншими\~судовими витратами.\~Для цілей\~розподілу судових\~витрат: 1)\~розмір витрат\~на правничу\~допомогу адвоката,\~в тому\~числі гонорару\~адвоката за\~представництво в\~суді та\~іншу правничу\~допомогу,\~пов`язану зі\~справою,\~включаючи підготовку\~до її\~розгляду,\~збір доказів\~тощо,\~а також\~вартість послуг\~помічника адвоката\~визначаються згідно\~з умовами\~договору про\~надання правничої\~допомоги та\~на підставі\~відповідних доказів\~щодо обсягу\~наданих послуг\~і виконаних\~робіт та\~їх вартості,\~що сплачена\~або підлягає\~сплаті відповідною\~стороною або\~третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. В той\~же час,\~ч.\~3\~ст.\~141\~ЦПК України\~визначено,\~що при\~вирішенні питання\~про розподіл\~судових витрат\~суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. При цьому, за умовами ч. 4 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. З метою отримання професійної правничої допомоги 01 вересня 2021 року позивач [PERSON] (клієнт) уклав з адвокатом Павловою О.М. (адвокат) Договір № б/н про надання правової допомоги. Відповідно до пункту 1.1. Договору, адвокат приймає на себе зобов`язання надавати клієнту правову допомогу, а клієнт зобов`язується прийняти та оплатити надану правову допомогу на умовах та в строки, що передбачені умовами цього Договору. Розділом 3 Договору визначено ціну договору та порядок розрахунків. Як вбачається із Квитанції до прибуткового касового ордеру від 03 листопада 2021 року [PERSON] сплатив адвокату Павловій О.М. 5000,00 грн. за надання йому правової допомоги. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі "Баришевський проти України" від 26.02.2015, пунктах 34-36 рішення у справі "Гімайдуліна і інших проти України" від 10.12.2009, пункті 80 рішення у справі "Двойних проти України" від 12.10.2006, пункті 88 рішення у справі "Меріт проти України" від 30.03.2004 заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі "Лавентс проти Латвії" від 28.11.2002 зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що понесені відповідачем витрати є обґрунтованими та належним чином підтвердженими, у зв`язку із чим, з позивача на користь відповідача підлягає стягненню 5000,00 грн. понесених витрат на надання професійної правничої допомоги. Разом з тим, з відповідача на корить позивача підлягає стягненню сплачений судовий збір у розмірі 1411,66 грн..

Outcome: approved