Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

До Корольовського районного суду м. Житомира 27.07.2021 надійшли матеріали вказаної позовної заяви, де представник позивача просить зобов`язати АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» за свій рахунок встановити [PERSON] в квартирі [ADDRESS] індивідуальний газовий лічильник та стягнути з відповідача на користь позивача судові витрати у розмірі 3 000,00 грн. В обґрунтування позовних вимог представник позивача вказує, що АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» здійснює господарську діяльність з розподілу природного газу і згідно ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», зобов`язане встановлювати лічильники газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується в тому числі і для приготування їжі. 19.02.2021 позивач звернулась до відповідача з відповідною заявою про встановлення в належній їй на праві спільної часткової власності квартирі індивідуального лічильника газу. Проте, АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» листом від 25.02.2021 відмовило їй у встановленні індивідуального лічильника газу, посилаючись на те, що за адресою: [ADDRESS] спожитий природний газ обліковується за показниками загальнобудинкового вузла обліку і в такому випадку, відповідно ЗУ України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не передбачено встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства в квартирах багатоповерхового будинку. Позивач не погоджується з прийнятим рішенням та змушена звернутися до суду з цим позовом. Ухвалою судді від 02.08.202 відкрито провадження у справі за позовом [PERSON] та призначено судове засідання. 16.11.2021 до суду від АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» надійшов відзив на позовну заяву, де представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на їх безпідставність, необґрунтованість, невідповідність нормам законодавства України та дійсним обставинам справи. У разі незгоди позивача розраховуватися за спожитий газ за показаннями будинкового вузла обліку на будинок, вона може встановити квартирний лічильник газу окремо на свою квартиру за власті кошти, що не суперечить діючим нормам законодавства. У судовому засіданні представник позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити з підстав викладених у позові. Представник відповідача заперечила проти позову та просила відмовити в його задоволенні, зазначивши, що обов`язок здійснити встановлення індивідуального вузла обліку Законом визначено до 01.01.202, тому право позивача на даний час не порушене, оскільки не настав остаточний строк виконання зобов`язання. Дослідивши матеріали справи, заслухавши пояснення сторін, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню з огляду на наступне. Судом встановлено, що на праві спільної часткової власності [PERSON] належить квартира [ADDRESS] , де комерційний облік природного газу споживачам категорії населення забезпечено шляхом встановлення за рахунок АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» будинкового вузла обліку природного газу 01.03.2017. 19.02.2021 позивач звернулась до відповідача з відповідною заявою про встановлення у вказаній квартирі індивідуального лічильника газу. АТ «Оператор газорозподільної системи «Житомиргаз» листом від 25.02.2021.відмовило їй у встановленні індивідуального лічильника газу, посилаючись на те, що за адресою: [ADDRESS] спожитий природний газ обліковується за показниками загальнобудинкового вузла обліку і в такому випадку, відповідно ЗУ України «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» не передбачено встановлення індивідуальних лічильників природного газу за рахунок коштів газорозподільного підприємства в квартирах багатоповерхового будинку. Відповідно до ч.1 ст.5 ЗУ «Про захист прав споживачів», держава забезпечує споживачам захист їх прав, надає можливість вільного вибору продукції, права споживача вважаються в будь-якому разі порушеними, якщо при реалізації продукції будь-яким чином порушується свобода волевиявлення споживача та/або висловлене ним волевиявлення. Згідно ст.3 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», державна політика у сфері житлово-комунальних послуг базується на таких принципах: забезпечення раціонального використання наявних ресурсів та сталого розвитку населених пунктів; створення та підтримання конкурентного середовища при виробленні та наданні житлово-комунальних послуг, забезпечення контролю у сфері діяльності природних монополій; забезпечення функціонування підприємств, установ та організацій, що виробляють, виконують та/або надають житлово-комунальні послуги, на умовах самофінансування, досягнення рівня економічно обґрунтованих витрат на виробництво таких послуг; регулювання цін/тарифів на житлово-комунальні послуги у випадках, визначених законом, з урахуванням досягнутого рівня соціально-економічного розвитку, природних особливостей відповідного регіону та технічних можливостей; забезпечення рівних можливостей доступу до отримання мінімальних норм житлово-комунальних послуг для споживачів незалежно від соціального, майнового стану, віку споживача, місцезнаходження та форми власності юридичних осіб тощо; дотримання встановлених стандартів, нормативів, норм, порядків і правил щодо кількості та якості житлово-комунальних послуг. Як передбачено ст.2 ЗУ «Про житлово-комунальні послуги», предметом регулювання цього Закону є відносини, що виникають у процесі надання споживачам послуг з управління багатоквартирним будинком, постачання теплової енергії, постачання гарячої води, централізованого водопостачання, централізованого водовідведення та поводження з побутовими відходами, а також відносини, що виникають у процесі надання послуг з постачання та розподілу електричної енергії і природного газу споживачам у житлових, садибних, садових, дачних будинках, суб`єктами цього Закону є: споживачі (індивідуальні та колективні); управитель; виконавці комунальних послуг. Згідно п.1 ч.1 ст.2 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» (в редакції станом на день звернення позивача із заявою про встановлення індивідуального газового лічильника), постачання природного газу здійснюється за умови його комерційного обліку: для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, у яких природний газ використовується: комплексно, у тому числі для опалення, - з 01.01.2012; для підігріву води та приготування їжі - з 01.01.2016; тільки для приготування їжі - з 01.01.2021. Відповідно до ч.1 ст.3 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», фінансування робіт з оснащення лічильниками газу населення здійснюється за рахунок: коштів суб`єктів господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території; коштів відповідного бюджету; інших джерел, не заборонених законодавством. З вказаної норми закону вбачається, що саме на відповідача покладений обов`язок встановлення лічильників газу, у зв`язку з чим, саме відповідач повинен вживати заходів щодо залучення інших джерел фінансування цих робіт. Відповідно до ч.1 ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», що діяв на момент виникнення спірних правовідносин, суб`єкти господарювання, що здійснюють розподіл природного газу на відповідній території, зобов`язані забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах та приватних будинках, в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01.01.2018. Згідно гл.1 розділу 1 Кодексу газорозподільних систем, затвердженого постановою Національної комісії, що здійснює державне регулювання у сферах енергетики та комунальних послуг 30.09.2015 №2494, оператор газорозподільної системи суб`єкт господарювання, що на підставі ліцензії здійснює діяльність з розподілу природного газу газорозподільною системою, яка знаходиться у його власності або користуванні відповідно до законодавства, та здійснює щодо неї функції оперативно-технологічного управління. Аналізуючи викладене слідує, що зміст ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу» свідчить про наявність безумовного обов`язку відповідних суб`єктів господарювання - газорозподільних організацій забезпечити встановлення лічильників для такої категорії споживачів природного газу, як населення, у вигляді приладів обліку природного газу, що дозволяють визначати обсяги споживання газу кожним окремим споживачем. При цьому таких споживачів не зобов`язано відшукувати джерела фінансування приладів та робіт, які підлягають встановленню, або забезпечувати цими приладами відповідних суб`єктів господарювання. Суд вважає посилання відповідача на те, що постановою НКРЕКП від 31.03.2016 №546 було затверджено розрахунок доцільності встановлення загально будинкових ВОГ згідно Плану розвитку газорозподільної системи ПАТ «Житомиргаз» на 2016-2025 роки таким, що не звільняє його від обов`язку встановити індивідуальний лічильник позивачу. Слід врахувати й те, що положення ст.6 ЗУ «Про забезпечення комерційного обліку природного газу», має вищу юридичну силу ніж постанова НКРЕКП, а тому, зобов`язує відповідача забезпечити встановлення лічильників газу для населення, що проживає у квартирах в яких газ використовується тільки для приготування їжі - до 01.01.2018, згідно закону, що діяв на момент виникнення спірних правовідносин. Крім цього, суд не погоджується з доводами представника відповідача, що у останнього є термін встановити лічильник до 01.01.2023 через те, що остання редакція Закону 3533-VІ від 28.03.2021 визначила, що строк забезпечення комерційного обліку природного газу для побутових споживачів, що використовують природний газ виключно для приготування їжі становитиме до 01.01.2023. Судом встановлено, що спірні правовідносини між сторонами виникли у лютому, березні 2021 року, оскільки 19.02.2021 позивач звернулася до відповідача із заявою про встановлення індивідуального лічильника газу, а у березні позивач отримав лист про відмову. Отже, на час виникнення спірних правовідносин діяла редакція Закону №3533-VІ, яка передбачала строк забезпечення комерційного обліку природного газу до 01.01.2021, визначивши, що комерційний облік має бути забезпечений індивідуальним газовим лічильником для населення, яке використовує природний газ тільки для приготування їжі. Наступна редакція Закону №3533-VІ, яка набрала чинності 28.03.2021, визначила, що строк забезпечення комерційного обліку природного газу для побутових споживачів, що використовують природний газ виключно для приготування їжі продовжено до 01.01.2023. Отже, на момент виникнення спірних правовідносин ні позивачу, ні відповідачу не було відомо про зміни до закону, які будуть прийняті пізніше. Таким чином, на момент виникнення спірних правовідносин діяла норма Закону №3533-VІ, яка покладала обов`язок на відповідача встановити у квартирі позивача індивідуальний газовий лічильник для приготування їжі, до 01.01.2021). Посилання відповідача на постанову Верховного Суду від 08.12.2021 по справі №205/1694/17 не можуть бути враховані судом, оскільки висновки у зазначеній постанові ґрунтуються на інших обставинах, ніж у цій справі. На підставі викладеного і оскільки позивач висловила волевиявлення на встановлення індивідуального лічильника газу, відмова відповідача у задоволенні вимоги позивача не відповідає державній політиці в сфері житлово-комунальних послуг, а тому, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог. Дані висновки суду повністю кореспондуються з висновками викладеними в постановах Великої палати ВСУ від 07.11.2018 у справі №214/2435/17 та 26.10.2021 у справі №212/5836/17. Також, суд вважає, що вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача судових витрат є обґрунтованими і такими, що підлягають задоволенню виходячи з наступного. Відповідно до п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України, до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно ч.1-6 ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу [PERSON] адвокатом Соломонюком С.А., а також, акту наданих послуг від 15.02.2022, розмір вартості послуг становить 3000,00 грн. (первинна консультація, складання заяви про встановлення лічильника, складення та направлення позовної заяви до суду, представництво в суді). У відзиві на позовну заяву відповідач заперечує проти стягнення витрат на правову допомогу та обґрунтовував це тим, що позивачем не доведено належним чином розмір витрат на правничу допомогу. Судом встановлено, що адвокатом Соломонюком С.А. було проведено первинну консультацію з позивачем, підготовлено заяву до відповідача про встановлення індивідуального газового лічильника, підготовлено та подано до суду позовну заяву, адвокат брав участь у судовому засіданні. За таких обставин, суд вважає обґрунтованим розмір наведених витрат на правову допомогу та стягує їх з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved