Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

6 квітня 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини. У своєму позові позивач посилався на те, що протягом останнього часу шлюбні відносини між ним та відповідачем поступово погіршилися, подальше спільне проживання та збереження сім`ї неможливі. З 15 лютого 2022 року позивач з відповідачем разом не проживають, спільного господарства не ведуть, мають окремі бюджети. Позивач зазначає, що [PERSON] з 15 лютого 2022 року проживає поза межами України та з 02.03.2022 року є резидентом Об`єднаних Арабських Еміратів. [PERSON] вказує, що з 15 лютого 2022 року син [PERSON] та донька [PERSON] перебувають повністю на утриманні позивача та він є єдиним з батьків, які здійснюють їх виховання. Посилаючись на вищевикладені обставини [PERSON] , просив суд розірвати шлюб з [PERSON] та визначити місце проживання його дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з ним. 12.05.2022р. до суду надійшла заява про визнання позову від відповідача [PERSON] , в якій вона зазначила, що дійсно з з 15 лютого 2022 року проживає поза межами України та з 02.03.2022 року є резидентом Об`єднаних Арабських Еміратів. [PERSON] в своїй заяві про визнання позову вказала, що наразі діти перебувають на повному утримання батька [PERSON] , проживають разом з ним. За твердженням відповідача, з 15 лютого 2022 року [PERSON] самостійно виховує малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . При цьому, так як відповідач має намір і надалі проживати та працювати поза межами України, дітей і надалі буде самостійно виховувати їх батько, [PERSON] . З урахуванням викладеного, відповідач [PERSON] просить задовольнити позов [PERSON] про розірвання шлюбу та про визначення місця проживання дитини в повному обсязі. Розгляд справи здійснити без її участі. Також відповідач просила не надавати їм з позивачем час на примирення. 12.05.2022 року від [PERSON] надійшла заява про розгляд справи без його участі. Від третьої особи - Служби у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без участі їх представника, до якої було долучено висновок № 105/01-80 від 18.05.2022 року, щодо викладених у позові вимог, в якому місцем проживання дітей рекомендовано визначити з батьком. Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши її дійсні обставини, оцінивши докази в їх сукупності, суд прийшов наступного. Судом встановлено, що між сторонами [PERSON] , та [PERSON] 23 лютого 2008 року було укладено шлюб, який зареєстровано Донецьким міським відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції у Донецькій області, що підтверджується Свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] . [INFO] в шлюбі народився син [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . [INFO] під час перебування в шлюбі у позивача та відповідача народилася донька [PERSON] , що підтверджується Свідоцтвом про народження серії [NUMBER] . Таким чином, між сторонами виникли сімейні правовідносини, які врегульовані Сімейного кодексу України. Згідно з ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, ч. 1 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ч. 2 ст. 112 Сімейного кодексу України суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що мають істотне значення. За таких обставин суд прийшов до переконання, що оскільки позов про розірвання шлюбу не суперечить закону, не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, а також враховуючи добровільність визнання відповідачем обставин, які стосуються вимоги про розірвання шлюбу, у відповідності до вимог ч.2 ст.112 Сімейного кодексу України, ч. 4 ст. 206 Цивільного процесуального кодексу України, суд прийшов до висновку, що формально існуючий шлюб необхідно розірвати, оскільки подальше спільне життя і збереження шлюбу суперечить інтересам одному із подружжя - позивачу. Відповідно до ст.141 Сімейного кодексу України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і обов`язків і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Згідно з ст.180 цього Кодексу кожен з батьків повинен приймати участь в утриманні дитини до досягнення нею повноліття. Відповідно до ч. 1 ст. 161 Сімейного кодексу України якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідно до відмітки в закордонному паспорті відповідача, [PERSON] виїхала за межі України 15.02.2022р. до О`бєднаних Арабських Еміратів. 02.03.2022 р. [PERSON] було отримано візу резидента О`бєднаних Арабських Еміратів , що підтверджується матеріалами справи. Таким чином, з 15.02.2022 року [PERSON] самостійно виховує малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] та здійснює їх утримання. Станом на момент розгляду даної справи діти проживають з батьком. Дані обставини визнаються сторонами. Крім того, відповідно до висновку щодо визначення місця проживання малолітньої дитини від 18.05.2022 року № 105/01-80 наданого Службою у справах дітей Печерської районної в м. Києві державної адміністрації, батько дітей має самостійний дохід, достатній для матеріального забезпечення дітей, за місцем роботи характеризується позитивно. Враховуючи всі обставини, зокрема вік та стан здоров?я дітей, бажання дітей, ставлення кожного з батьків до виконання своїх батьківських обов?язків, а також те, що діти перебувають повністю на утриманні батька, Печерська районна в місті Києві державна адміністрація як орган опіки та піклування вважає за доцільне визначити місце проживання малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з батьком, [PERSON] . У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Аналіз наведених норм права, дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із суб`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини необхідно врахувати найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суд насамперед має виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц (провадження № 14-327цс18) відступила від висновків Верховного Суду України, висловлених у постановах від 14 грудня 2016 року у справі № 6-2445цс16 та від 12 липня 2017 року у справі № 6-564цс17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, а саме ст. 161 СК України та принципу 6 Декларації прав дитини про обов`язковість брати до уваги принцип 6 цієї Декларації стосовно того, що малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю. Судді Великої Палати ВС вважають, що при визначенні місця проживання дитини першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини з огляду на вимоги ст. 3 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року. Велика Палата ВС зауважила, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, і не є частиною національного законодавства України. А законодавство України не містить норм, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. Таким чином, суд прийшов до переконання про те, що оскільки вимога позивача про визначення місця проживання дітей з батьком визнається відповідачем, діти знаходяться на утриманні позивача, позивач з 15.02.2022р. виховує дітей самостійно, а відтак у відповідності до ст. 161 СК України, суд вважає за можливе визначити місце проживання дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] . Таким чином, суд дійшов висновку про те, що позов підлягає задоволенню повністю. Відповідно до ст. 141-142 ЦПК України судовий збір у розмірі 1984 грн. 80 коп. підлягає відшкодуванню на користь позивача, з яких: 1488 грн. 60 коп. - стягненню з відповідача та 496 грн. 20 коп. - поверненню позивачу з державного бюджету. На підставі викладеного та

Outcome: approved