Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду із вищевказаним позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Орган опіки і піклування Франківської районної адміністрації Львівської міської ради, в якому просить суд визначити місце проживання [PERSON] , разом з матір"ю [PERSON] . В обгрунтування позовних вимог покликається на те, що вона з відповідачем перебували у зареєстрованому шлюбі, від подружнього життя у них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 25 серпня 2020 року шлюб між нею та відповідачем розірвано. Позивачка зазначає, що після розірвання шлюбу дитина - [PERSON] проживає з нею, за місцем реєстрації, у квартирі власником якої є позивачка. Вказує, що відповідач проживає окремо, жодних обов`язків по відношенню до сина не виконує. Всі питання щодо виховання сина вирішуються нею самостійно без участі та підтримки відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні, відповідач ухиляється від сплати аліментів на утримання дитини та має заборгованість у розмірі 40596 грн.51 коп. Позивач зазначила, що з метою врегулювання спору, за допомогою поштового зв`язку, зверталася до відповідача з пропозицією визначити місце проживання дитини у договірному порядку та проханням про надання батьком згоди на виїзд дитини за кордон для оздоровлення та відпочинку. Однак, відповідач не проживає за відомою їй адресою, не виходить на зв`язок упродовж тривалого часу, у зв`язку з чим виникла потреба звернутися до суду з вказаним позовом про визначення місця проживання дитини. Позивач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, просила суд проводити розгляд справи у її відсутності позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задоволити, вказала, що не заперечує щодо ухвалення у справі заочного рішення. Відповідач, [PERSON] , повторно, в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, у встановленому законом порядку. Представник третьої особи в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином у встановленому законом порядку. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Враховуючи думку позивача, який не заперечував проти ухвалення заочного рішення та дослідивши докази належного повідомлення відповідача про дату та час розгляду справи, суд дотримуючись вимог ст. 280 ЦПК України дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача та ухвалення заочного рішення по справі. Суд, всебічно, об`єктивно та неупереджено дослідивши матеріали справи, вважає, що позов підлягає до задоволення, з таких підстав. Встановлено, що Костопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області було зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , актовий запис №114 (свідоцтво про шлюб серія [NUMBER] від 12.07.2017 року (а.с.16)). Від подружнього життя у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] від 25.01.2018 року виданого Костопільським районним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області (а.с.15). Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області №564/1737/20 від 25 серпня 2020 року розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 12 липня 2017 року у Костопільському районному відділі державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Рівненській області, актовий запис №114. Рішення суду набрало законної сили 01.10.2020 року (а.с.12-14). Встановлено, що після розірвання шлюбу дитина [PERSON] проживає з позивачем [PERSON] , за місцем реєстрації, а саме: [ADDRESS] , що підтверджується довідками про реєстрацію місця проживання особи №13414 від 09.02.2021 та №13412 від 09.02.2021 (а.с. 10-11). Квартира [ADDRESS] , де проживає позивач [PERSON] разом з дитиною, належить на праві власності [PERSON] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №132421425 від 27.07.2018 (а.с.18). Відповідно до довідки від 25.11.2021 №123 закладу дошкільної освіти ясла-садок комбінованого типу №73, [PERSON] відвідує групу раннього віку закладу дошкільної освіти № 73 за адресою: м. Львів, вул. Бойчука, 7 з 18.09.2020 року по даний час. Окрім того, у довідці зазначено, що у заклад дошкільної освіти мама [PERSON] приводить і забирає дитину сама та квитанції за перебування дитини в закладі оплачує мама, за період перебування дитини в ЗДО №73, батько [PERSON] не приймав участі у вихованні та не цікавився перебуванням сина у садочку(а.с.19). Із декларації про вибір лікаря, який надає первинну медичну допомогу, за №0001-А2Т0-7Е00 від 22.10.2018 вбачається, що [PERSON] , [INFO] , отримує первинну медичну допомогу у Комунальному некомерційному підприємстві 2-а міська поліклініка м.Львова (а.с.40). Згідно із довідкою юридичного департаменту Львівської міської ради від 02.12.2021 року за №2901/вих-844, [PERSON] працює на посаді спеціаліста 1-ї категорії відділу правової експертизи з містобудівних та житлових питань управління правової роботи юридичного департаменту Львівської міської ради з 02.09.2020 по даний час (а.с.20). Відповідно до характеристики виданої директором юридичного департаменту Львівської міської ради на [PERSON] , спеціаліст характеризується як кваліфікований працівник, до виконання своїх обов`язків відноситься відповідально, обов`язки та доручення, покладені на неї виконує сумлінно без затримок, дотримується етики поведінки посадової особи та обмежень, які встановлені щодо посадових осіб, у спілкуванні з громадянами, керівниками врівноважена, вміє вислухати співрозмовника (а.с.21). Судом встановлено, що позивач [PERSON] отримує офіційний дохід у вигляді заробітної плати, що підтверджується декларацією особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування за 2020 рік подана 20.03.2021, та довідки про доходи від 24.11.2021 року за № 2790 та довідки про доходи від 24.11.2021 за №2792 (а.с.22-28). Згідно акту обстеження умов проживання від 20.12.2021 року за адресою [ADDRESS] , умови для виховання та розвитку дитини створені добрі, дитина забезпечена спальним місцем, іграшками, одягом та взуттям, продуктами харчування (а.с. 56). Таким чином встановлено, що позивачем [PERSON] , створено належні умови для утримання, виховання та проживання сина. Встановлено, що рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 07.10.2020 у справі №564/1736/20 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення аліментів на неповнолітню дитину - задоволено та стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 /три тисячі/ гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.07.2020 року та до досягнення дитиною повноліття. Рішення суду набрало законної сили 09.11.2020 року (а.с.29-31). Старшим державним виконавцем Костопільського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів), на підставі виконавчого листа №564/1736/20 від 30.11.2020, відкрито виконавче провадження про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання малолітнього сина - [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 3000 /три тисячі/ гривень щомісячно, але не менше 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 21.07.2020 року та до досягнення дитиною повноліття (а.с.32-33). Відповідно до довідки-розрахунку від 29.11.2021 №21491 виданої старшим державним виконавцем Костопільського районного відділу Державної виконавчої служби у Рівненському районі Рівненської області, [PERSON] має заборгованість по сплаті аліментів у розмірі 40596 грн. 51 коп. (а.с.34-35) Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, придатне для проживання в ньому (гуртожиток, готель тощо), у відповідному населеному пункті, в якому фізична особа проживає постійно, переважно або тимчасово. Відповідно до ч.4 ст.29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно ч. 1 ст. 242 ЦК України, батьки є законними представниками своїх малолітніх та неповнолітніх дітей. Частинами 1,2 ст.160 СК України передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Відповідно до ч.1 ст.161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Відповідно ч.2 ст.155 СК України батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини. Статтею 157 СК України передбачено, що питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, який проживає окремо від дитини має право на спілкування з дитиною, а батько з яким проживає дитина не має право перешкоджати такому спілкуванню. Пунктом 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» роз`яснено, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Абзацом другим принципу 7 Декларації прав дитини передбачено, що найкраще забезпечення інтересів дитини має бути керівним принципом для тих, на кому лежить відповідальність за її освіту і навчання; ця відповідальність лежить перш за все на батьках. При розгляді справ щодо місця проживання дитини передбачено, що суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо. Відповідно до частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. У § 54 рішення Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) від 07 грудня 2006 року №31111/04 у справі «Хант проти України» зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі «Олсон проти Швеції» (№ 2) від 27 листопада 1992 року, № 250, статті 35-36, § 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Аналіз наведених норм права та практики ЄСПЛ дає підстави для висновку про те, що рівність прав батьків є похідною від прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й, у першу чергу, повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Вищевказану правову позицію викладено у Постанові Верховного суду від 08.09.2021 року по справі № 607/25451/19 (провадження № 61-5840св21). Враховуючи викладене, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог, оскільки це відповідає інтересам дитини та сприятиме безпечному, спокійному та стійкому середовищі розвитку дитини. Зібрані докази свідчать про те, що позивач постійно піклується про дитину, бере участь у духовному та фізичному розвитку, нею створено умови для належного виховання та розвитку дитини, позивач отримує офіційний дохід у вигляді заробітної плати, нею створено належні умови для утримання, виховання та проживання сина. Крім того, суд зазначає, що батько дитини, не обмежений у своєму праві на спілкування з дитиною, турботу відносно дитини та участь у вихованні дитини. Також, на підставі ст.141 ЦПК України з відповідача підлягають стягненню на користь позивача понесені судові витрати по справі. На підставі викладеного,

Outcome: approved