Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

Позивач - громадянин Ізраїлю [PERSON] , в особі адвоката Ясько І.В., звернувся до Дніпровського районного суду міста Києва з позовом до відповідача [PERSON] , в якому просить: - визнати недійсним Договір позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] ; - застосувати наслідки недійсності правочину до Договору позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року та зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти, отримані за даним договором в сумі 220 000 тисяч доларів США, що на день укладання договору складало 5 815 348,22 грн (п`ять мільйонів вісімсот п`ятнадцять тисяч триста сорок вісім гривень 22 коп.) (офіційний курс Національного Банку України станом на 17 травня 2017 року: 1 долар США = 26,433401 гривні); - застосувати наслідки недійсності правочину до Попереднього договору від 17 травня 2017 року та зобов`язати [PERSON] повернути [PERSON] грошові кошти, отримані за даним договором в сумі 132 167,01 грн (сто тридцять дві тисячі сто шістдесят сім гривень 01 коп.). Позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що впродовж певного часу він перебував у близьких стосунках з [PERSON] та погодився на переїзд в Україну. Натомість, [PERSON] , скориставшись незнанням [PERSON] української та російської мов та необізнаністю з українським законодавством, а саме з порядком та вимогами до набуття у власність нерухомого майна іноземцями, багатосторонньо та неодноразово намагалася набути нерухоме майно за рахунок коштів [PERSON] 17 травня 2017 року [PERSON] та [PERSON] уклали Попередній договір, відповідно до якого зобов`язуються у майбутньому в строк до 20 червня 2017 року укласти і належним чином оформити договори купівлі-продажу садового будинку та земельних ділянок, а саме: будинку за адресою: [ADDRESS] ; земельної ділянки, площею 0,0587 га, за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для ведення садівництва; земельної ділянки після виділення 1/3 частини, що належить продавцю, від земельної ділянки площею 0,0604 га, за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення для ведення садівництва. Відповідно до даного договору [PERSON] , в підтвердження наміру придбати нерухоме майно та з метою забезпечення оформлення основних договорів, до підписання цього договору передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 132 167,01 грн, що еквівалентно 5 000 доларів США. За умовами укладеного договору, [PERSON] гарантувала, що вона є власником вказаного вище майна, що не відповідало дійсності та ввело в оману позивача, оскільки 20 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, за умовами якого [PERSON] зобо`язувалася в строк до 20 червня 2017 року укласти і належним чином оформити договори купівлі - продажу та придбати зазначені у попередньому договорі від 17 травня 2017 року садовий будинок та земельні ділянки. При цьому, до підписання цього договору [PERSON] передала [PERSON] грошові кошти в розмірі 133 935,41 грн, що еквівалентно 5 000 доларів США. Окрім цього, основний договір купівлі-продажу нерухомого майна між [PERSON] та [PERSON] було укладено 31 травня 2017 року, і саме від цієї дати, [PERSON] вважалась власником вище зазначеного нерухомого майна. А оскільки на день укладання Попереднього договору від 17 травня 2017 року [PERSON] не була власником нерухомого майна, остання ввела в оману [PERSON] , скориставшись його незнанням законодавства України та незнанням української мови. Внаслідок своїх незаконних дій [PERSON] отримала грошові кошти в сумі 132 167,01 грн. Крім того, сторона позивача стверджує, що форма укладеного між сторонами Попереднього договору від 17 травня 2017 року не дотримана та не відповідає вимогам статей 635, 637 ЦК України, оскільки попередній договір купівлі-продажу житлового будинку та земельних ділянок не посвідчувався нотаріально, тому такий Попередній договір від 17 травня 2017 року, відповідно до положень статті 220 ЦК України, є нікчемним, та в силу положень частини другої статті 215 ЦК України є недійсним. Оскільки кошти в розмірі 132 167,00 грн, що еквівалентно 5 000,00 доларів США, набуті [PERSON] у незаконний спосіб під час укладення недійсного Попереднього договору від 17 травня 2017 року, то ці кошти є власністю [PERSON] та підлягають поверненню позивачу. Окрім цього, після укладання Попереднього договору від 17 травня 2017 року та отримання [PERSON] грошових коштів в сумі 132 167,01 грн, остання повідомила [PERSON] , що для набуття ним нерухомого майна, зазначеного в Попередньому договорі від 17 травня 2017 року, він повинен перерахувати [PERSON] грошові кошти в сумі 220 000,00 доларів США, мотивуючи тим, що відразу після перерахунку цих коштів на її рахунок, нерухоме майно буде передане [PERSON] . З метою переведення коштів з рахунку [PERSON] , який знаходиться в банку Ізраїлю на рахунок [PERSON] , який знаходиться в Україні, остання запропонувала підписати Договір позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року, щоб уникнути зайвих питань від банків двох країн. Скориставшись тим, що [PERSON] був закоханий в [PERSON] , а також тим що він не розуміє ні російської, ні української мов, не розуміє всіх істотних умов та пунктів, наголошуючи на тому, що нерухоме майно буде передано [PERSON] , вона надала йому для підпису Договір позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року, який він підписав, маючи на меті стати власником нерухомого майна відповідно до Попереднього договору від 17 травня 2017 року. За цим Договором, [PERSON] повинен був надати [PERSON] грошові кошти в сумі 5 947 515,23 грн, що є еквівалентно 225 000,00 доларів США, на строк 30 років з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Підписуючи даний договір, [PERSON] ніхто не роз`яснював його прав та обов`язків, всіх істотних умов даного договору, окрім цього даний Договір не був укладений хоча б однією з мов, яку б він розумів, а тому він вважав, що це проста формальність, яка потрібна для набуття ним у власність нерухомого майна, зазначеного у Попередньому договорі від 17 травня 2017 року. 24 травня 2017 року вказана сума коштів була перерахована на рахунок [PERSON] , переказ здійснювався з Банку «Мізрахі-Тефахот», на підставі заяви з проханням виконати переказ коштів в іноземній валюті за кордон. Суть заяви (призначення): покупка нерухомості за кордоном, в м. Києві, Україна. Перераховуючи дані кошти, [PERSON] був впевнений, що він набуде нерухоме майно, зазначене в Попередньому договорі від 17 травня 2017 року. Після перерахунку грошових коштів в сумі 220 000,00 доларів США, [PERSON] 31 травня 2017 року уклала Договір купівлі - продажу нерухомого майна: будинок за адресою: [ADDRESS] , будинок продається разом із вбудованою кухнею; земельну ділянку, площею 0,0587 га, за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для ведення садівництва; земельну ділянку після виділення 1/3 частини, що належить продавцю, від земельної ділянки площею 0,0604 га, за адресою [ADDRESS] , цільове призначення для ведення садівництва. Дізнавшись, що [PERSON] стала власником вище зазначеного нерухомого майна, [PERSON] виявив бажання, щоб остання виконала свої зобов`язання, відповідно до Попереднього договору від 17 травня 2017 року, а саме передала йому у власність набуте нею за договором купівлі-продажу від 31 травня 2017 року нерухоме майно. Однак, [PERSON] відмовилась передавати [PERSON] нерухоме майно та передавати кошти з невідомих йому підстав. Про введення в оману [PERSON] із сторони [PERSON] також свідчить той факт, що остання 18 квітня 2019 року запропонувала укласти [PERSON] . Договір позики (безвідсоткової) який є ідентичним з Договором позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року. В Договорі позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року сума яка надається в позику складає 225 000,00 доларів США, а суму яка мала б надаватись в позику за Договором позики (безвідсоткової) від 18 квітня 2019 року складає 180 000,00 доларів США. Окрім цього, в пунктах 4.1-4.2 цих договорів позики, в якості забезпечення зобов`язання зазначене різне нерухоме майно. Позивач стверджує, що Попередній Договір від 17 травня 2017 року, в силу закону є нікчемним, оскільки недотримана форма договору (нотаріальне посвідчення). Також даний Договір є таким, що був вчиненим під впливом обману зі сторони [PERSON] , оскільки в договорі чітко зазначено що нерухоме майно є власністю [PERSON] , хоча станом на 17 травня 2017 року вона не була власником даного нерухомого майна. Аналогічна ситуація виникла з Договором позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року, який був підписаний сторонами в один день з Попереднім договором від 17 травня 2017 року. Підписуючи даний Договір [PERSON] не мав приблизного уявлення, що це за Договір, не розумів його положень, пунктів та всіх істотних умов, оскільки не знає української мови, довірившись відповідачу підписав його з головною метою набути у власність нерухоме майно. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 20 серпня 2021 року відкрито провадження у справі, постановлено розгляд справи проводити у загальному позовному провадженні. Сторонам роз`яснено їх процесуальні права подати заяви по суті справи та встановлено відповідні строки. 27 жовтня 2021 року відповідач [PERSON] подала відзив на позов, в якому проти задоволення позову заперечувала в повному обсязі, пославшись на таке. Орієнтовно з травня 2015 року до кінця 2017 року позивач перебувала із відповідачем у фактичних шлюбних відносинах. Позивач спільно з відповідачем проживали в квартирі за адресою: [ADDRESS] . У квітні 2017 року саме позивач виступив ініціатором та запропонував відповідачу придбати приватний будинок у м. Києві для їх подальшого спільного проживання. Після спільного розгляду кількох варіантів, ними було спільно прийнято рішення придбати наступне нерухоме майно: - садовий будинок, реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 1263577380000, загальною площею 181 кв. м, розташований за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку, реєстраційний номер 1260706580000, кадастровий номер 8000000000:66:593:0042, площею 0,0201 га, вид використання: для ведення садівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; - земельну ділянку, реєстраційний номер 1263573480000, кадастровий номер 8000000000:66:593:0012, площею 0,0587 га, вид використання: для ведення садівництва, розташовану за адресою: [ADDRESS] . Оскільки позивач є іноземцем та нерезидентом, він не має права відповідно до чинного законодавства України на підставі договору купівлі-продажу набувати у власність земельну ділянку за цільовим призначенням «для ведення садівництва» та відповідно будинок, який знаходиться на такій земельній ділянці. З огляду на те, що позивач та відповідач погодили, що відповідач на підставі договору купівлі-продажу на своє ім`я набуде у власність зазначене вище нерухоме майно, тому позивач здійснить перерахування грошових коштів для придбання цього нерухомого майна у розмірі 220 000,00 доларів США. Для того, щоб права позивача та відповідача не були порушені, оскільки кошти на придбання на ім?я відповідача нерухомого майна у розмірі 220 000,00 доларів США надавались позивачем, сторони 17 травня 2017 року погодили та уклали договір безвідсоткової позики. За умовами такого договору позивач як позикодавець надав відповідачу як позичальнику 5 947 515,23 грн, що було еквівалентно 225 000,00 доларів США станом на 17 травня 2017 року. За умовами даного договору, позика надається для придбання позичальником (відповідачем) садового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Строк надання позики становить 30 (тридцять) років з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Сторони домовились, що вказаний садовий будинок не може бути проданий позичальником без відома позикодавця. Якщо відповідач продає садовий будинок без відома позивача, то всі виручені гроші перераховуються невідкладно на рахунок позикодавця, а договір позики втрачає юридичну силу. Зазначений Договір позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року, укладений між позивачем та відповідачем, було перекладено на англійську мову [PERSON] , що підтверджується текстом самого перекладу, який підшито до договору, а також квитанцією № 360341 від 19 травня 2017 року про сплату [PERSON] на користь перекладача ФОП [PERSON] 195 гривень за послуги перекладу. Для купівлі відповідачем вказаного нерухомого майна позивач перерахував 24 травня 2017 року на ім`я відповідача грошові кошти у сумі 220 000,00 доларів США, які було зараховано на рахунок відповідача 29 травня 2017 року на підставі нотаріально посвідченого попереднього договору купівлі-продажу від 20 квітня 2017 року, укладеного між відповідачем та [PERSON] , та зазначеного вище договору позики від 17 травня 2017 року. Після отримання від позивача в позику грошових коштів з призначенням для придбання нерухомості, 31 травня 2017 року відповідачем у присутності позивача, було укладено договір купівлі-продажу зазначених вище будинку та земельних ділянок, зміст якого позивачу було відомо, та проти укладення яких він не заперечував. Відповідач стверджує, що позивач, маючи переклад на англійську мову тексту договору позики, а також будучи присутнім під час укладення попереднього та основного договорів купівлі-продажу, достовірно знав, кому та з якою метою він перераховує грошові кошти, та з якою метою і ким вони витрачаються. Більше того, судовим рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року у цивільній справі № 755/1900/18, яке набрало законної сили, встановлено з пояснень самого позивача, що йому було відомо, що [PERSON] на своє ім`я набуває у власність нерухоме майно, що зазначене у попередньому договорі від 17 травня 2017 року, а тому твердження позивача про ніби-то нерозуміння позивачем суті правовідносин, істотних умов правочинів, сприймання всіх підписаних документів як простих формальностей, не відповідають дійсності. З моменту купівлі будинку позивач та відповідач проживали в ньому спільно до січня 2018 року, здійснюючи на рівних правах володіння та користування ним, оскільки позивач не має права на постійне проживання на території України відповідно до закону, він часто виїжджав за кордон, після чого повертався. До січня 2018 року у позивача не було жодних претензій до відповідача з приводу володіння та користування придбаною нерухомістю, виконання будь-яких зобов`язань з боку відповідача, як відносно продажу майна позивачу так і повернення грошових коштів. Такі претензії виникли з січня 2018 року, коли відносини між сторонами погіршились, а подальше спільне проживання виявилось неможливим. Розрив стосунків мав наслідком звернення позивача у лютому 2018 року з позовом до відповідача про стягнення безпідставно набутих грошових коштів, в задоволенні якого йому було відмовлено. Повідомляємо суд, що відповідач ніколи не вводила і не мала умислу та наміру вводити в оману позивача, ніколи не заперечувала проти того, щоб позивач набув у власність (оформив на своє ім`я) вказаний садовий будинок та земельну ділянку. Твердження про протилежне ґрунтуються виключно на суб`єктивній однобічній інтерпретації позивачем реальних обставин справи за відсутності жодних належних та допустимих доказів. Крім того, відповідач стверджує, що позивач фактично ніколи не наполягав та сам не вживав жодних заходів та послідовних кроків для реального набуття ним у власність нерухомості, протягом всього часу проживання з відповідачем та користування нерухомістю не отримав реєстраційний номер облікової картки платника податків (РНОКПП), тобто не став на облік в контролюючому органі, відомості про нього не було внесено до Державного реєстру фізичних осіб - платників податків з метою здійснення контролюючими органами контролю за правильністю нарахування, своєчасністю і повнотою сплати податків, нарахованих фінансових санкцій, дотримання податкового та іншого законодавства. Стосовно отриманих 220 000,00 доларів США, відповідач зазначає, що ці кошти витрачені за цільовим призначенням на придбання вказаного вище будинку із земельними ділянками, про що відомо позивачу. Після припинення відносин з позивачем, відповідач неодноразово пропонувала йому мирно владнати майнові відносини, пов`язані з набутою нерухомістю, зокрема шляхом її продажу, проте позивач відмовлявся та наполягав на поверненні коштів, яких у відповідача немає. Разом з тим, будинок було облаштовано позивачем за особисті кошти та здійснено відповідні насадження на земельній ділянці, у зв`язку із чим вартість даного будинку збільшилась. Оскільки за умовами зазначеного вище договору позики, відповідач не має права продавати без згоди позивача вказаний будинок, а позивач такої згоди не надає, відповідач позбавлений можливості повернути витрачені нею кошти на облаштування даного будинку і земельної ділянки, а позивач відповідно набути у власність вказане майно. Строк повернення позики за Договором позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року на даний час не настав, а тому юридичні підстави для повернення позивачу коштів відсутні. Відсутні, на думку відповідача [PERSON] , також підстави для визнання договору позики недійсним на підставі статті 230 ЦК України, на яку посилається позивач, як на нормативне обґрунтування вимоги. Також слід зазначити, що договір позики був виконаний позивачем та відповідачем відповідно до його змісту, що додатково підтверджує цілковите усвідомлення позивачем його умов. Так само матеріали позовної заяви не доводять належними та допустимими доказами наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких позивача начебто введено в оману, і сам факт обману, окрім різноманітних тверджень про безмежну довіру відповідачу та нерозуміння позивачем української та російської мов. Навпаки, і позивач і відповідач діяли усвідомлено відповідно до намірів, викладених ними в оспорюваному договорі позики, що підтверджується його виконанням та встановлено судом і не заперечувалось самим позивачем у цивільній справі № 755/1900/18. Крім того, позивач є нерезидентом, тобто іноземним громадянином, постійно проживаючим за кордоном та тимчасово перебуває на території України. Оскільки цільове призначення земельної ділянки «для ведення садівництва» відноситься до земель сільськогосподарського призначення, такі землі не можуть передаватись у власність іноземцям, відповідно до положень статті 22 ЗК України. Тобто реальними підставами для придбання нерухомості на ім`я відповідача слугували не любов та безмежна довіра позивача до відповідача, а цілком реальні обставини: законодавчо визначені обмеження для набуття у власність позивачем земельної ділянки за цільовим призначенням «ведення садівництва» та відповідно розташованої на ній будівлі. Факт укладення договору позики, отримання відповідачем коштів у позику від позивача та необхідність їх наступного повернення позивачу відповідно до умов договору позики не заперечується відповідачем. Права позивача за договором позики, з огляду на його умови, відповідачем не порушені: позика витрачена за цільовим призначенням, нерухомість не продана, строк повернення позики не настав. За таких обставин, відсутні правові та фактичні обставини, які є підставою для задоволення позовних вимог про визнання договору недійсним та зобов`язання повернути 220 000 тисяч доларів США. Щодо укладання послідовно двох схожих договорів позики від 18 квітня 2017 року та від 17 травня 2017 року відповідач зазначає, що попередньо для придбання сторонами розглядався інший будинок - садовий будинок [ADDRESS] і земельні ділянки № № [NUMBER] , [ADDRESS] . З метою отримання позики для придбання вказаної нерухомості позивачем та відповідачем після укладення зазначеного попереднього договору, і було укладено договір позики від 18 квітня 2017 року. В подальшому, зазначений попередній договір було розірвано, що підтверджується нотаріально посвідченим договором про розірвання попереднього договору від 11 травня 2017 року. Стосовно вимоги про зобов`язання повернути грошові кошти в розмірі 132 167,01 грн, відповідач зазначає, що таких коштів відповідач за попереднім договором від 17 травня 2017 року, укладеним між позивачем та відповідачем, від позивача не отримувала. Попередній договір від 17 травня 2017 року не має юридичної сили і не може встановлювати та підтверджувати будь-які права та обов`язки, зокрема і стосовно його виконання. За вказаним договором, відповідач кошти не отримувала, твердження представника позивача про перерахування позивачем відповідачу 5 000 доларів США 06 квітня 2017 року за півтора місяці до підписання попереднього договору від 17 травня 2017 безпідставне, відповідна виписка з рахунку не містить серед реквізитів жодних посилань ні на попередній договір, ні на будь-який інший правочин. Твердження про перерахування позивачем відповідачу коштів в розмірі 132 167,01 грн за попереднім договором від 17 травня 2017 року ґрунтується на припущеннях, а тому підстави для застосування наслідків нікчемності попереднього договору від 17 травня 2017 року у вигляді зобов`язання повернути позивачу 132 167,01 грн відсутні, а позовні вимоги в цій частині задоволенню також не підлягають. 18 листопада 2021 року представник позивача подав відповідь на відзив, в якій зазначив таке. [PERSON] та [PERSON] не проживали однією сім`єю, оскільки [PERSON] є громадянином країни Ізраїль, на території України він перебував певні періоди в часу, а не постійно, що не притаманно фактичним шлюбним відносинам. Крім цього, в період спілкування з відповідачем, позивач перебував в офіційно зареєстрованому шлюбі. Щодо стверджень відповідача стосовно того, що позивач був ініціатором придбання будинку у м. Києві для їх їхнього спільного проживання, зазначає, що позивач на початку 2016 року дійсно заінтересовався у придбанні нерухомості в Києві, щоб мати власне місце для проживання, коли приїжджав в Україну в робочих цілях. Також позивач хотів інвестувати гроші, які він отримав у спадщину від бабусі в 2010 році, і такі інвестиції в нерухомість в Україні виглядали як гарна ідея на той час. Відповідач допомагала у процесі вибору нерухомого майна. Крім того, позивач неодноразово повідомляв відповідачеві, що перспектива придбання нерухомості в Києві є досить складною для нього, оскільки Позивач не володіє ні українською, ні російською мовою, тим паче йому не відомі процедури купівлі-продажу нерухомого майна в Україні. Саме тоді Відповідач запропонувала взяти на себе всі супроводжуючі процеси, необхідні для придбання майна в Україні від імені позивача. Щодо стверджень відповідача стосовно неможливості позивачем, як нерезидентом України, придбати земельну ділянку, у зв`язку з чим сторони домовилися про купівлю нерухомого майна [PERSON] , а позивач [PERSON] перерахував 220 000,00 доларів США на його придбання, зазначає, що відповідач знаючи, що позивач не розуміє української мови, не має достатніх знань в процедурі набуття нерухомого майна за законодавством України та не зможе набути у власність вище зазначене нерухоме майно, умисно ввела його в оману, надала для підпису Попередній договір від 17 травня 2017 року, повідомивши, що в майбутньому відбудеться оформлення (відчуження) вказаного нерухомого майна від відповідача до Позивача саме за цим Договором. Окрім цього, відповідач в відзиві на позовну заяву, ніяким чином не обґрунтувала підписання з позивачем Попереднього договору від 17 травня 2017 року, а саме не зазначила для чого він підписувався, які правові наслідки даного договору, який був фінансовий інтерес особисто у відповідача за даним Договором. Щодо недійсності договору позики позивач зазначає, що підписуючи даний договір, [PERSON] ніхто не роз`яснював його прав та обов`язків, всіх істотних умов даного договору, окрім цього даний Договір не був укладений хоча б однією з мов, яку розумів [PERSON] , а тому він вважав, що це проста формальність, яка потрібна для набуття ним у власність нерухомого майна, зазначеного у Попередньому договорі від 17 травня 2017 року. Також представник позивача акцентує увагу на тому, що відповідач у відзиві зазначає, що зазначений Договір позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року, укладений між позивачем та відповідачем, було перекладено на англійську мову [PERSON] , однак, документ, який підшито до Договору позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року не є належним перекладом, оскільки дати в даних договорах відрізняються. Крім того, позивач зазначає, що відповідачеві достовірно відомий порядок здійснення правочинів за законодавством України та одночасно знаючи про відсутність реєстраційного номера облікової картки платника податків у позивача та те, що він ніколи не зможе набути у власність вказане в Попередньому договорі від 17 травня 2017 року нерухоме майно, вона ввела його в оману, коли підписувала з Позивачем Попередній договір від 17 травня 2017 року та наголошуючи що саме позивач в майбутньому стане власником нерухомого майна, зазначеного в договорі. Ухвалою Дніпровського районного суду міста Києва від 18 січня 2022 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] - адвокат Ясько І.В., позов підтримав, надав пояснення аналогічні викладеному у позові та відповіді на відзив. Просив позовні вимоги задовольнити в повному обсязі. В судовому засіданні відповідач [PERSON] та її представник [PERSON] підтримали пояснення викладені у відзиві, просили у задоволені позову відмовити. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані сторонами докази, вислухавши пояснення сторін, суд приходить до таких висновків. 17 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] , було укладено попередній договір, за умовами якого сторони зобов`язуються у майбутньому в строк не пізніше 18:00 годин 20 червня 2017 року у приміщенні, яке є робочим місцем Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горобинської Г.А.: м. Київ, вул. Щекавицька, буд. 30/39, офіс 320, укласти і належним чином оформити договори купівлі-продажу садового будинку та земельних ділянок (надалі основні договори) зазначених у пункті 2 цього договору, на умовах і в порядку цього договору. Відповідно до пункту 2 Договору [PERSON] зобов`язується передати у власність (продати) за окремими Основними Договорами, а [PERSON] прийняти у власність (купити), за окремими Основними договорами наступні об`єкти: - будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] (надалі за текстом - Будинок). Будинок продається разом з вбудованою кухнею; - земельну ділянку, площею 0,0587 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої - ведення садівництва, кадастровий номер якої - 66593012 (надалі за текстом -Земельна ділянка 1); - земельну ділянку після виділення 1/3 частини, що належить [PERSON] , від земельної ділянки площею 0,0604 га, кадастровий номер якої - 8000000000:66:593:0032, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої - ведення садівництва,- в натурі та/або поділу на самостійні об`єкти та реєстрації її як окремого об`єкту права власності у встановленому чинним законодавством порядку, але не пізніше 20 червня 2017 року, (надалі за текстом - Земельна ділянка 2). За пунктом 4 вказаного договору в підтвердження наміру придбати нерухоме майно та з метою забезпечення оформлення Основних договорів, [PERSON] до підписання цього Договору передав [PERSON] грошові кошти у розмірі 132 167,01 грн (сто тридцять дві тисячі сто шістдесят сім гривень 01 коп.), що є еквівалентом 5 000 доларів США за курсом Національного Банку України на день укладення цього договору. В момент розрахунків за Основними договорами зазначена сума буде зарахована в рахунок суми, яку повинен сплатити [PERSON] при оформленні основних договорів. За змістом пункту 6.2 Договору загальна ціна продажу нерухомого майна складає 5 947 515,23 грн (п`ять мільйонів дев`ятсот сорок сім тисяч п`ятсот п`ятнадцять гривень 23 коп.), що є еквівалентом 225 000,00 доларів США за курсом Національного Банку України на день укладення цього договору. Даний договір підписаний сторонами [PERSON] та [PERSON] , не посвідчений нотаріально. До Попереднього договору від 17 травня 2017 року долучено його завірений переклад на англійську мову, виконаний та підписаний перекладачем Мовою Т.П. Справжність підпису перекладача посвідчено Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Чигрін А.О. Сторони не заперечують підписання ними даного договору. 17 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено договір позики (безвідсоткової), за умовами якого Позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає Позичальнику безвідсоткову позику у сумі 5 947 515, 23 грн (п`ять мільйонів дев`ятсот сорок сім тисяч п`ятсот п`ятнадцять грн 23 коп.), що є еквівалентом 225 000,00 (двісті двадцять п`ять тисяч) доларів США 00 центів, виходячи з офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого Національним Банком України на день укладання цього Договору (1 долар =26,433401 грн). Позика надається позикодавцем з метою придбання Позичальником садового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю у визначений цим Договором строк. Згідно із пунктом 2.1 Договору строк надання позики позичальнику становить 30 років з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Відповідно до пункту 3.2 Договору позика надається шляхом банківського переказу позикодавця на рахунок позичальника. Згідно із пунктом 4.2 договору дві сторони домовились в тому, що Садовий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ні в якому випадку не може бути проданим Позичальником без відома Позикодавця. Якщо позичальник продає Садовий будинок без відома Позикодавця, то всі виручені гроші перераховуються невідкладно на рахунок Позикодавця. В цьому випадку Договір позики втрачає юридичну силу - анулюється. Договір підписаний сторонами, нотаріально не посвідчений. Сторони не заперечують підписання ними даного договору. Згідно із довідкою від 13 березня 2018 року, виданою Публічним акціонерним товариством Комерційний банк «ПриватБанк» встановлено, що 26 травня 2017 року на ім`я [PERSON] надійшов SWIFT платіж 70526СН0130289 на суму 220 000,00 USD. У зв`язку з тим, що платіж потрапив на перевірку фінансового моніторингу, у клієнта були запитані документи для підтвердження платежу. Клієнт надав Попередній договір бланк 1 серія НМА номер 415716, бланк 2 серія НМА номер 415717, а також Договір позики (безпроцентної) між позикодавцем [PERSON] та позичальником [PERSON] . На підставі наданих документів платіж був зарахований на карту [NUMBER] [PERSON] 29 травня 2017 року. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 лютого 2021 року вбачається, що [PERSON] на праві власності належить садовий будинок, загальною площею 181 кв. м, за адресою: [ADDRESS] ; підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, садового будинку, серія та номер: 259, виданий 31 травня 2017 року, видавник: Горобинська Г.А. , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 лютого 2021 року вбачається, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 8000000000:66:593:0042, за адресою: [ADDRESS] ; підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, земельної ділянки, серія та номер: 261, виданий 31 травня 2017 року, видавник: Горобинська Г.А. , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 05 лютого 2021 року вбачається, що [PERSON] на праві власності належить земельна ділянка, кадастровий номер 8000000000:66:593:0012, за адресою: [ADDRESS] ; підстава для державної реєстрації: договір купівлі-продажу, земельної ділянки, серія та номер: 261, виданий 31 травня 2017 року, видавник: Горобинська Г.А. , Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу. Також 20 квітня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] укладено попередній договір, посвідчений Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Горбинською Г.А., зареєстрований в реєстрі за № 191. Відповідно до умов даного договору [PERSON] та [PERSON] зобов`язались у майбутньому в строк не пізніше 18:00 години 20 червня 2017 року у приміщенні, яке є робочим місцем Приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу Горобинської Г.А.: м. Київ, вул. Щекавицька, буд. 30/39, офіс 320 , укласти і належним чином оформити договори купівлі-продажу садового будинку та земельних ділянок (надалі основні договори) зазначених у пункті 2 цього договору, на умовах і в порядку цього договору, а саме [PERSON] зобов`язується передати [PERSON] у власність (продати) за окремими договорами, а [PERSON] прийняти у власність (купити): будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , будинок продається разом із вбудованою кухнею; земельну ділянку, площею 0,0587 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої - ведення садівництва; земельну ділянку після виділення 1/3 частини, що належить продавцю, від земельної ділянки площею 0,0604 га, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення якої - ведення садівництва. За пунктом 4 вказаного договору в підтвердження наміру придбати нерухоме майно та з метою забезпечення оформлення Основних договорів, відповідач [PERSON] до підписання цього Договору передала [PERSON] грошові кошти у розмірі 133 935,41 грн., що є еквівалентом 5 000 доларів США за курсом Національного Банку України на день укладення цього договору. Загальна ціна продажу нерухомого майна складає 6 027 093,42 грн, що є еквівалентом 225 000,00 доларів США за курсом Національного Банку України на день укладення цього договору (пункт 6.2). Також в матеріалах справи міститься договір позики (безвідсоткової) від 18 квітня 2017 року, укладений між [PERSON] та [PERSON] , за умовами якого Позикодавець в порядку і на умовах, визначених цим Договором, надає Позичальнику безвідсоткову позику у сумі 4 847 983,38 грн (чотири мільйони вісімсот сторок сім тисяч дев`ятсот вісімдесят три грн 38 коп.), що є еквівалентом 180 000,00 доларів США (сто вісімдесят тисяч доларів США 00 центів), виходячи з офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого Національним Банком України на день укладання цього Договору (1 долар =26,9333241 грн). Позика надається позикодавцем з метою придбання Позичальником садового будинку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . позичальник зобов`язується повернути Позикодавцю у визначений цим Договором строк. Згідно із пунктом 2.1 Договору строк надання позики позичальнику становить 30 років з моменту реальної передачі всієї грошової суми. Відповідно до пункту 3.2 Договору позика надається шляхом банківського переказу позикодавця на рахунок позичальника. Згідно із пунктом 4.2 договору дві сторони домовились в тому, що Садовий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , ні в якому випадку не може бути проданим Позичальником без відома Позикодавця. Якщо позичальник продає Садовий будинок без відома Позикодавця, то всі виручені гроші перераховуються невідкладно на рахунок Позикодавця. В цьому випадку Договір позики втрачає юридичну силу - анулюється. Договір підписаний сторонами, нотаріально не посвідчений. Також до договору долучено його переклад на англійську мову. Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2019 року у справі № 755/1900/18 позов [PERSON] до [PERSON] про стягнення грошових коштів за Попереднім договором від 17 травня 2017 року в сумі 132 167,01 грн залишено без задоволення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України, частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Стаття 626 ЦК України визначає, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (стаття 628 ЦК України). Відповідно до положень статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Відповідно до частини першої статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Частиною першою статті 202 ЦК України передбачено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Така дія повинна бути правомірною, а її неправомірність є підставою для визнання правочину недійсним. Загальні підстави і наслідки недійсності правочинів встановлені статтями 215, 216 ЦК України. Правила, встановлені цими нормами, застосовуються в усіх випадках, коли правочин, вчинений з порушенням загальних вимог частин першої-третьої, п`ятої статті 203 ЦК України, не підпадає під дію інших норм, які встановлюють підстави та наслідки недійсності правочинів, зокрема, статей 228, 229, 230, 232, 234, 235, 1057-1 ЦК України. Відповідно до положень статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Статтею 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Позичальник має право оспорити договір позики на тій підставі, що грошові кошти або речі насправді не були одержані ним від позикодавця або були одержані у меншій кількості, ніж встановлено договором. Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Велика Палата Верховного Суду погоджується з висновками Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеними у постанові від 21 листопада 2018 року у справі № 577/5321/17, щодо того, що правочином є правомірна, тобто не заборонена законом, вольова дія суб`єкта цивільних правовідносин, що спрямована на встановлення, зміну чи припинення цивільних прав та обов`язків. Правомірність є конститутивною ознакою правочину як юридичного факту. Цивільні правочини, які порушують публічний порядок, є нікчемними. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 643/17966/14-ц (провадження № 14-203цс19) зазначено: «стаття 204 ЦК України закріплює презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. Таким чином, у разі неспростування презумпції правомірності договору (у справі, що переглядається, - у зв`язку зі скасуванням судового рішення) всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а створені обов`язки підлягають виконанню». Статтею 229 ЦК України визначено, що істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом. У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц (провадження № 61-2779св18) зроблено висновок по застосуванню статті 229 ЦК України та вказано, що «під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі статті 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину слід розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу)». Частиною першою статті 230 ЦК України передбачено, що якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (частина перша статті 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Тлумачення статті 230 ЦК України свідчить, що під обманом розуміється умисне введення в оману сторони правочину його контрагентом щодо обставин, які мають істотне значення. Тобто при обмані завжди наявний умисел з боку другої сторони правочину, яка, напевно знаючи про наявність чи відсутність тих чи інших обставин і про те, що друга сторона, якби вона володіла цією інформацією, не вступила б у правовідносини, невигідні для неї, спрямовує свої дії для досягнення цілі - вчинити правочин. Обман може стосуватися тільки обставин, які мають істотне значення (абзац 2 частини першої статті 229 ЦК України). У постанові Верховного Суду від 29 жовтня 2020 року у справі № 727/11811/18 (провадження № 61-19049св19) йдеться про те, що обман, що стосується обставин, які мають істотне значення, має доводитися позивачем як стороною, яка діяла під впливом обману. Отже, стороні, яка діяла під впливом обману, необхідно довести: по-перше, обставини, які не відповідають дійсності, але які є істотними для вчиненого нею правочину; по-друге, що їх наявність не відповідає її волі перебувати у відносинах, породжених правочином; по-третє, що невідповідність обставин дійсності викликана умисними діями другої сторони правочину. У постанові Верховного Суду України від 29 квітня 2014 року у справі № 3-11гс14 зроблено висновок, що «обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування. Виходячи із змісту зазначеної норми, правочин визнається вчиненим внаслідок обману у разі навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю». Аналіз вказаної норми дає підстави для висновку про те, що правочин може бути визнаний таким, що вчинений під впливом обману, у випадку навмисного цілеспрямованого введення іншої сторони в оману стосовно фактів, які впливають на укладення правочину. Ознакою обману є умисел. Установлення у недобросовісної сторони умислу ввести в оману другу сторону, щоб спонукати її до укладення правочину, є обов`язковою умовою кваліфікації недійсності правочину за статтею 230 ЦК України. Аналогічна правова позиції викладена у постанові Верховного Суду від 17 листопада 2021 року у справі № 642/1970/19 (провадження № 61-2901св21). Виходячи із презумпції правомірності правочину (стаття 204 ЦК України, частина третя статті 215 ЦК України) обов`язок доказування недійсності правочину покладається на сторону, яка його оспорює. З аналізу позовної заяви та позиції сторони позивача судом встановлено, що на думку сторони, що оспорює Договір позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року, такий договір є недійсним, оскільки Попередній договір від 17 травня 2017року слід вважати нікчемним. Крім того, сторона позивача стверджує, що даний правочин вчинено під впливом обману, оскільки позивач цілком довіряв відповідачу, розраховуючи на її добросовісність, оскільки не володів досконало мовою укладення договору та не усвідомлював юридичних наслідків його укладення. Суд критично оцінює доводи позивача, оскільки нікчемність Попереднього договору від 17 травня 2017 року жодним чином не впливає на правову природу договору позики (безвідсоткової) від 17 травня 2017 року. Також суд не приймає до уваги доводи сторони позивача щодо того, що оспорюваний правочин вчинено під впливом обману, оскільки сторони є вільними в укладенні договору, виборі мови, якою він укладається та його змісту. Якщо сторона договору не розуміє його істоних умов, то погоджених дій, що є істоною умовою правочину, не відбувається, а тому така особа наділена правом не вчиняти такий правочин, в силу положень статті 203 ЦК України. На підтвердження своєї позиції сторона позивача також стверджує, що [PERSON] не розумів у достатній мірі мови, якою укладено правочин, однак суд критично оцінює такі твердження, оскільки зазначаючи у своїх фінансових транзакціях по переведенню коштів відповідачу [PERSON] чітку суму переказу, що відповідала умовам договору, та призначення платежу - придбання нерухомого майна, [PERSON] чітко розумів та усвідомлював значення свої дій. Щодо нотаріального посвідчення правочину, то законом не передбачено обов?язкового посвідчення правочинів такого змісту, попередніх домовленостей між сторонами про його нотаріальне посвідченя також не встановлено. Також,судом критично оцінюється позиція щодо введення в оману [PERSON] , оскільки останній достеменно розумів з якою метою такий правочин ним вчиняється, причинно-наслідкового зв?язку між недотриманням умов Попереднього договору купівлі-продажу нерухомого майна від 17 травня 2017 року та оскаржуваним договором судом не встановлено. Щодо вчинення [PERSON] інших правочинів про які йдеться у позові, то жоден з таких правочинів в судовому порядку не оскаржувався, а тому судом такі правочини не оцінюються та до уваги не беруться. За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України). У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Згідно із частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконання, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивуючи відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Таким чином, судом встановлено, що сторони при укладанні договору, попередньо ознайомлені з вимогами цивільного законодавства щодо недійсності правочинів, не визнані недієздатними, діяли добровільно, без будь-якого фізичного та психічного тиску, розуміли значення своїх дій та правові наслідки укладеного договору. Позивачем не доведено в ході розгляду справи наявність умислу в діях [PERSON] при укладенні оспорюваного договору позики на введення позивача в оману щодо обставин та умов цього правочину. Посилання позивача на усну домовленість між ним та [PERSON] щодо укладання договору позики задля набуття позивачем у власність нерухомого майна, не знайшло свого підтвердження в ході судового розгляду та є таким, що не ґрунтуються на доказах у розумінні статей 77, 78, 79 ЦПК України, оскільки такі умови були визначені іншим правочином, який не оспорювався позивачем та не взаємопов?язаний в юридичному просторі з даним правочином. Укладений між сторонами письмовий договір позики не лише підтверджує факт укладення такого договору, я ще й передачі позикодавцем грошової суми позичальнику в обумовленому договором розмірі. При цьому конкретної умови про передачу [PERSON] після придбання нею зазначеного у договорі майна [PERSON] у договорі не міститься, строк виконання договору не настав, а тому відсутні правові підстави для визнання оспорюваного правочину недійсним. З аналізу вищенаведених норм закону та обставин справи, суд приходить до висновку, що сторона позивача не надала суду належних та допустимих доказів, які б свідчили про недійсність укладеного 17 травня 2017 року між [PERSON] та [PERSON] договору позики (безвідсоткової), з підстав передбачених статтями 203, 215 ЦК України. Також відсутні правові підстави для застосування наслідків недійсності до попереднього договору від 17 травня 2017 року. На підставі викладеного,

Outcome: dismissed