Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

23.12.2021 [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] . В обґрунтування позову вказано, що на підставі Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30.10.2012 Виконкомом Великогомільшанської сільської ради Зміївського району Харківської області, згідно розпорядження органу приватизації від 18.10.2012 № 3, [PERSON] на праві приватної власності належить квартира [ADDRESS] . Крім позивача у вказаній квартирі зареєстрований відповідач [PERSON] , який за зареєстрованим місцем проживання відсутній без поважних причин більше двох років, комунальні платежі не сплачує, в утриманні житла участі не приймає, на час звернення з позовом до суду відповідач буд ь- якого наміру проживання в квартирі не висловлював. Позивач зазначає, що факт реєстрації відповідача порушує право позивача на вільне розпорядження та користування майном, в зв`язку з реєстрацією відповідача у квартирі вона змушена сплачувати комунальні платежі та позбавлений можливості оформити субсидію на оплату житлово-комунальних послуг. Зазначені обставини стали підставою звернення до суду з позовом. Ухвалою Зміївського районного суду Харківської області від 13.01.2022 прийнято позовну заяву та відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням учасників справи, призначено справу до розгляду у відкритому судовому засіданні в залі суду на 22.02.2022. 22.02.2022 судове засідання відкладено у зв`язку з перебуванням судді в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженню. 16.03.2022 судове засідання відкладено у зв`язку з неявкою відповідача. 23.05.2022 належним чином повідомлені учасники справи повторно в судове засідання не з`явилися Позивач [PERSON] надала до канцелярії суду заяву відповідно до якої просила здійснювати розгляд справи за її відсутності, на задоволенні позовних вимог наполягала в повному обсязі, проти ухвалення заочного рішення не заперечувала. Відповідач [PERSON] про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, рекомендованими листами, направленими на його адресу місця реєстрації судом, та через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, причин своєї неявки суду не повідомив, відзив на позов не надавав, будь-яких інших заяв чи клопотань з процесуальних питань, в тому числі й щодо відкладення розгляду справи до суду також не надходило. Відповідно до частини 1\~статті 223 Цивільного процесуального кодексу України\~неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно зі статті 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2)\~відповідач не\~з`явився в\~судове засідання\~без поважних\~причин або\~без повідомлення\~причин; 3)\~відповідач не\~подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Суд, на підставі частини 4 статті 223, статті 280 Цивільного процесуального кодексу України, враховуючи згоду позивача і наявність достатніх даних для вирішення спору, вважає можливим ухвалити заочне рішення. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо за положеннями Цивільного процесуального кодексу України розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (частина 2 статті 247 Цивільного процесуального кодексу України). Дослідивши доводи позовної заяви, письмові докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд дійшов наступного: Відповідно до частин 1, 3 статті 13 Цивільного процесуального кодексу України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до статей 76-81 Цивільного процесуального кодексу України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування. Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Спірним є право користування жилим приміщенням - квартирою [ADDRESS] . Відповідно до копії Свідоцтва про право власності на нерухоме майно, виданого 30.10.2012 виконкомом Великогомільшанської сільської ради на підставі розпорядження органу приватизації від 18.10.2012 № 3, Витягу про державну реєстрацію прав виданого КП «Зміївське БТІ», номер витягу: 36063535, дата 31.10.2012, реєстраційний номер: 38023963, квартира [ADDRESS] , належить в цілому на праві приватної власності [PERSON] (а.с. 10-11). 27.04.2013 [PERSON] зареєструвала шлюб з [PERSON] , після реєстрації шлюбу [PERSON] змінила прізвище на « [PERSON] », актовий запис № 1. Рішення Зміївського районного суду Харківської області від 14.05.2019 шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 27.04.2013 виконавчим комітетом Великогомільшанської сільської ради Зміївського району Харківської області, актовий запис № 1 розірвано. Рішення набрало законної сили 14.06.2019 (а.с. 12-13). Відповідно до Свідоцтва про шлюб, серії [NUMBER] виданого 11.09.2020, [PERSON] та [PERSON] , 11.09.2020 зареєстрували шлюб, прізвище дружини після державної реєстрації шлюбу змінено на « [PERSON] », актовий запис № 02 (а.с. 14). З Акту обстеження складеного депутатом Зміївської міської ради Чугуївського району Харківської області Юрченком Ю.В., в присутності свідків [PERSON] , [PERSON] , вбачається, що в квартирі [ADDRESS] зареєстрований: [PERSON] , 1987 року народження, однак, фактично за місцем своєї реєстрації [PERSON] не проживає з 2019 року, особисті речі останнього в квартирі відсутні (а.с 15). \~Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до\~Закону №475/97-ВР від 17.07.1997р. «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 316 Цивільного кодексу України\~правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. У зв`язку з тим, що в квартирі позивача зареєстрований відповідач, який не є власником спірного приміщення та фактично в ньому не проживає, [PERSON] як власник квартири, не може повною мірою реалізувати своє право, встановлене Конституцією України та законом на вільне володіння, користування та розпорядження майном. Право приватної власності є непорушним. Згідно зі статтею 317 Цивільного кодексу України\~власнику належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засаді суспільства. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Згідно зі статтю 321 Цивільного кодексу України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно з частиною 1 статті 386 Цивільного кодексу України держава забезпечує рівний захист прав усіх суб`єктів права власності. Виходячи з вказаних положень Конституції України та Цивільного кодексу України, позивач, як власник майна має права безперешкодно користуватись своєю власністю та таке право гарантується державою. Тобто, у разі порушення права власника держава, зокрема, в особі судів, забезпечує захист права власності від порушень з боку іншої особи. Згідно частини 2 статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України\~власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі статтями 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу відповідно до положень Цивільного кодексу України. У разі створення перешкод у користуванні власністю, позивач може звернутися до суду з вимогою про вчинення дій, необхідних для відновлення порушеного права власності, а саме визнання відповідача таким, що втратив право на користування житловим приміщенням. У відповідністю зі статті 405 Цивільного кодексу України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. За змістом вказаних норм, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред`явивши водночас вимогу про позбавлення права користування житловим приміщенням. Відсутність члена сім`ї понад один рік без поважних причин є юридичним фактом, що є підставою для втрати членом сім`ї права користування житлом. Позивачем зазначено, що [PERSON] не проживає в квартирі [ADDRESS] , який їй в цілому належить на праві приватної власності, понад три роки, зазначений факт, під час судового розгляду, належними доказами не спростовано. Також відсутні будь-які відомості щодо існування домовленості між власником житла та відповідачем щодо збереження за ним права користування цим житловим приміщенням. З огляду на вище викладене, враховуючи відсутність [PERSON] , за зареєстрованим місцем проживання понад одного року без поважних причин, суд дійшов висновку, що позовна заява [PERSON] в частині визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням квартирою [ADDRESS] є обґрунтованою та такою, що підлягає задоволенню. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Оскільки позивач не вимагав відшкодування судових витрат, понесених нею по сплаті судового збору, питання щодо розподілу судових витрат судом не вирішувалося. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: approved