Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

В червні 2021 р. [PERSON] звернулась до Шевченківського районного суду м. Києва з позовом до [PERSON] про витребування майна, в якому просила суд витребувати з чужого незаконного володіння [PERSON] транспортний засіб - автомобіль марки «Suzuki», 2017 р.в., номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , та оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] на користь [PERSON] , стягнути витрати на правничу допомогу. Позовні вимоги вмотивовані тим, що сторони перебували у шлюбі з 18.05.2002 р., який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.01.2020 р. розірвано. Під час шлюбу [PERSON] за особисті кошти, подаровані батьками, було придбано автомобіль марки «Suzuki», 2017 р.в., номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] . Позивач зазначає, що рамках розгляду цивільної справи №759/13848/18 [PERSON] відмовився від позову в частині поділу спільного майна подружжя - автомобіля марки «Suzuki», 2017 р.в., номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , провадження у справі в цій частині було закрито, що на думку позивача, свідчить про визнання [PERSON] факту належності спірного автомобіля виключно [PERSON] . Відповідач утримує у себе без законних підстав спірний автомобіль та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії [NUMBER] , чим порушив права позивача як власника. Вказане стало підставою для звернення до суду. Ухвалою судді від 04.08.2021 р. відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження, призначено судове засідання. Протокольною ухвалою суду від 29.09.2021 р. прийнято зустрічний позов [PERSON] до спільного розгляду з первісним позовом [PERSON] , здійснено перехід з спрощеного позовного провадження в загальне з призначенням підготовчого судового засідання. Ухвалою суду від 06.12.2021 р. закрито підготовче провадження у цивільній справі №761/22837/21 за позовом [PERSON] до [PERSON] про витребування майна, зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частку автомобіля. Ухвалою суду від 03.06.2022 р. закрито провадження по цивільній справі №761/22837/21 в частині усіх позовних вимог за зустрічним позовом [PERSON] до [PERSON] про визнання права власності на частини транспортного засобу марки «Suzuki SX4», номерний знак [NUMBER] . В судовому засіданні позивач та її представник позов підтримали за викладених у позовній заяві обставин, просили його задовольнити. Представник відповідача заперечив щодо задоволення позову. За приписами ч. 1 ст. 211 ЦПК України, розгляд справи відбувається в судовому засіданні. Суд, вислухавши пояснення учасників процесу, дослідивши зібрані в справі письмові докази, вважає за можливе позовні вимоги задовольнити з огляду на наступне. Судом встановлено, що сторони перебували у шлюбі з 18.05.2002 р., який рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 15.01.2020 р. у справі №759/13848/18 розірвано. Згідно свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу 25.01.2018 р. транспортний засіб марки «Suzuki», 2017 р.в., номер шасі [NUMBER] , д.н.з. [NUMBER] , зареєстровано за [PERSON] . Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України, власникові належать право володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Як передбачено ч.ч.1, 2 ст.319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. За змістом ч.1 ст.321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Згідно зі ст.391 ЦК України, власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним (стаття 387 ЦК України). Для застосування ст. 387 ЦК України необхідною умовою є доведеність позивачем того факту, що він є власником рухомого майна і таке право власності підтверджене правовстановлюючими документами; особа, яка звернулась до суду з вимогою про витребування майна з чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що перебуває у володінні відповідача. Відповідно до правових висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постановах від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16 (провадження № 14-208цс18), від 30 червня 2020 року у справі№ 19/028-10/13 (провадження № 12-158гс19) та від 16 лютого 2021 року у справі № 910/2861/18 (провадження № 12-140гс19), задоволення вимоги про витребування майна із чужого незаконного володіння особи, за якою воно зареєстроване на праві власності, відповідає речово-правовому характеру віндикаційного позову та приводить до ефективного захисту прав власника. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна із чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Власник з дотриманням вимог статей 387 і 388 ЦК України може витребувати належне йому майно від особи, яка є останнім його набувачем, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене до того, як воно потрапило у володіння останнього набувача. Для такого витребування оспорювання правочинів щодо спірного майна і документів, що посвідчують відповідне право, не є ефективним способом захисту права власника. Як зазначено в п. 19 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, застосовуючи положення статті 387 ЦК, суди повинні виходити з того, що власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним і в якої майно фактично знаходиться та є індивідуально визначеним. Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 № 5, особа, яка звернулася до суду з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння, повинна довести своє право власності на майно, що знаходиться у володінні відповідача. Згідно ст. 13 ч. 1, 3 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. В постановах Верховного Суду від 08.08.2019 р. у справі №450/1686/17 та від 15.07.2019 р. у справі №235/499/17 зазначено, що кожна сторона сама визначає стратегію свого захисту, зміст своїх вимог і заперечень, тягар доказування лежить на сторонах спору, а суд розглядає справу виключно у межах заявлених ними вимог та наданих доказів. Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Судом встановлено, що спірний автомобіль належить [PERSON] , хоча фактично перебуває у відповідача [PERSON] без правової підстави. Судом враховано, що у цивільній справі №759/13848/18, предметом якої було визнання права власності по Ѕ частині на спірний автомобіль, [PERSON] відмовився від позову і відмова була прийнята судом згідно ухвали від 15.01.2020 року (а.с.11) на підставі вимог п.4 п.1 ст.255 ЦПК України. При цьому, з позовом про визнання автомобіля спільною сумісною власністю [PERSON] не звертався, відповідного рішення суду за наслідками вирішення такого позову не надавав. Оскільки відповідач [PERSON] користується належним позивачці автомобілем, про що фактично не заперечував, він перешкоджає позивачу як власнику майна розпоряджатися її майном на власний розсуд. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03 липня 2019 року (справа № 342/180/17) вказує, що обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Статтею 89 ЦПК України встановлено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Європейського Суду як джерело права. Європейський суд з прав людини зауважив, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). На основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які були посилання як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, дослідженими в судовому засіданні, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин, та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд прийшов до висновку про необхідність витребування із володіння [PERSON] на користь [PERSON] - транспортний засіб марки «Suzuki SX4», номерний знак [NUMBER] ., 2017 р.в., номер шасі (кузов, рами) [NUMBER] та оригінал свідоцтва про реєстрацію вказаного транспортного засобу серії [NUMBER] . В порядку, визначеному ст. 141 ЦПК України, суд вважає за необхідне стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі - 2696 грн. 20 коп. Враховуючи наведене, на підставі ст.ст. 319, 321, 387, 391 ЦК України та

Outcome: approved