Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулася в суд з позовом до [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] у своїх інтересах та в інтересах малолітніх [PERSON] та [PERSON] , Ясінянської селищної ради Рахівського району Закарпатської області, третя особа без самостійних вимог на предмет спору орган опіки та піклування Ясінянської селищної ради Рахівського району, Закарпатської області про визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, про позбавлення особи права користування житлом, зняття з реєстрації місця проживання та виселення. Позов мотивований тим, що громадянці [PERSON] на підставі рішення Рахівського районного суду Закарпатської області від 22 вересня 2016 року належить на праві приватної власності в цілій частині житловий будинок [ADDRESS] . Відповідно до записів в книзі господарського обліку №3 за 2016-2018 роки Чорнотисянської сільської ради Рахівського району Закарпатської області на день звернення Позивачки до суду з цим позовом в належному їй на праві приватної власності житловому будинку зареєстровані відповідачі [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , разом зі своїми дітьми [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Відповідачі не являються членами сім`ї Позивачки. Внаслідок реєстрації цих громадян в будинку Позивачки порушується її житлові та майнові права, у тому числі на безперешкодне та вільне користування нерухомим майном, яке належить їй в порядку спадкування за заповітом. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] зі своїми дітьми, являючись зареєстрованими в житловому будинку, належному Позивачці в цілій частині на праві приватної власності, являються на даний час особами, які втратили право користування житлом, оскільки громадянка [PERSON] вже близько 3 (трьох років) проживає в будинку [ADDRESS] , належному громадянину [PERSON] , а громадянка [PERSON] , разом зі своїми дітьми [PERSON] та [PERSON] , а також чоловіком [PERSON] , вже з 2014 року проживає в будинку батьків свого чоловіка [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] , який зареєстрований та проживає у [ADDRESS] , являється особою, яка виходячи з певних об`єктивних обставин та доводів, викладених у позовній заяві, втратила право користування житловим приміщенням Позивачки. Вона звернулася до Відповідачів з метою досудового врегулювання даного спору й запропонувала їм добровільно знятися з реєстрації в її будинку, але на день звернення до суду будь-яких відповідей, погоджень від Відповідачів не надходило, знятися з реєстрації місця проживання Відповідачі, [PERSON] та [PERSON] , в добровільному порядку відмовляються, а Відповідач, [PERSON] в добровільному порядку відмовляється укласти Договір найму чи сервітуту, тому [PERSON] , просить визнати грпомадянку [PERSON] особою, яка втратила право користування приміщеннями будинку [ADDRESS] знявши її з реєстрації місця проживання без її згоди, надавши виконавчому комітету органу місцевого самоврядування дозвіл на зняття громадянки [PERSON] з реєстрації місця проживання в будинку [ADDRESS] . Визнати громадянку [PERSON] особою, яка втратила право користування приміщеннями будинку [ADDRESS] знявши її та її малолітніх дітей [PERSON] та [PERSON] з реєстрації місця проживання без її згоди, надавши виконавчому комітету органу місцевого самоврядування дозвіл на зняття громадянки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] з реєстрації їх місця проживання в будинку [ADDRESS] . Позбавити громадянина [PERSON] , права користування приміщеннями будинку [ADDRESS] , знявши його з реєстрації місця проживання в цьому будинку без його згоди, надавши виконавчому комітету органу місцевого самоврядування дозвіл на зняття [PERSON] з реєстрації їх місця проживання в будинку [ADDRESS] та виселити його із даного житлового будинку без надання іншого житлового приміщення. Вирішити питання розподілу судових витрат. [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про день, час та місце розгляду справи була повідомлена, водночас вона надавала суду заяву про розгляд даної справи без її участі, позовні вимоги підтримує в повному обсязі. Відповідачка, [PERSON] , в судовому засіданні пояснила, що позивачка [PERSON] , яка є племінницею її чоловіка [PERSON] , проживає у Херсонській області. Позивачка оформила за собою у 2016 році право власності на спірний житловий будинок на підставі заповіту. На момент оформлення права власності на цей будинок вона зі своїми дітьми - [PERSON] та донькою [PERSON] й її двома малолітніми синами - [PERSON] і [PERSON] , були зареєстровані в будинку [ADDRESS] . На день смерті [PERSON] , яка являлася мамою її чоловіка, вони у спірному будинку не проживали, оскільки на той час перебували на сезонних роботах в Естонії, але її чоловік приїхав на похорон мами, здійснив всі похоронні процедури, закрив будинок і повернувся в Естонію. З того часу в будинку ніхто не проживав. Коли вони повернулися у 1992 році у пустий будинок матері з Естонії, її чоловік, [PERSON] , з сестрою, [PERSON] , домовились добровільно розділити земельну ділянку, що належала до спірного будинку, він віддав своїй сестрі (матері позивачки) погріб, батькову майстерню, сарай, який перетягнув на її частину ділянки, а натомість на своїй частині ділянки вони з чоловіком будували всі ці споруди нові. Вони з чоловіком, сином [PERSON] та донькою [PERSON] постійно проживали в цьому будинку та були у 2004 році відповідно зареєстровані там. Після смерті її чоловіка [PERSON] , який помер [INFO] , [PERSON] оформила за собою спадщину, до якої входив спірний будинок, як спадкоємць за заповітом від 11.10.1988 року (на її думку, дуже сумнівного) після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] . Вважає позов безпідставним, оскільки позивачка проживає у Херсонській області, і понад тридцять років взагалі не цікавилася цим майном, а вони своєю чергою здійснювали капітальний ремонт будинку, повністю замінювали крівлю, яка текла, кожні три роки здійснювали поточні ремонтні роботи. Просить відмовити у задоволенні позову. Відповідач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги не визнав, пояснив, що він приїхав зі своєю матір`ю [PERSON] та вітчимом [PERSON] у 1992 році у с. Чорна Тиса і з того часу проживає безперервно та зареєстрований в будинку [ADDRESS] , тобто ще задовго до того, як [PERSON] набула право власності на цей будинок. Він постійно здійснює догляд за цим будинком, сплачує комунальні платежі, іншого житла не має, а [PERSON] жодного разу не цікавилася цим майном, не вчиняла жодних дій по його утриманню, тому він взагалі не розуміє про звернення яких перешкод вона звернулася до суду з даним позовом. Просить відмовити у задоволенні позову. [PERSON] , в судовому засіданні позовні вимоги не визнала та пояснила, що вона з самого народження постійно проживала та зареєстрована у спірному будинку, оскільки тут проживав її батько. Тут народилися й проживають її діти. Вони іншого житла не мають. Вважає позов безпідставним, оскільки протягом тридцяти років її тітка - [PERSON] взагалі не цікавилася цим майном, не витрачала жодних коштів на утримання будинку, не доглядала за ним та не обробляла земельну ділянку, а все це лягало на її батька [PERSON] , який постійно проживав тут з 1992 року. Просить відмовити у задоволенні позову. Заслухавши відповідачів, дослідивши обставини справи, надані позивачем письмові докази, суд, прийшов до такого висновку. Згідно з інформаційною довідкою з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №71417264 від 26.10.2016 [PERSON] є власником в цілій частині житлового будинку [ADDRESS] . Право власності зареєстроване на підставі рішення Рахівського районного суду від 22.09.2016 у справі 305/1541/16, відповідно яким визнано за [PERSON] , [INFO] , мешканкою. с. Богданівка, б/н, Каховського району Херсонської області право власності у порядку спадкування за заповітом на житловий будинок загальною площею 41,04 кв. м., що розташований у [ADDRESS] . Відповідно до довідки Чорнотисянської сільської ради №1951 від 06.08.2018 в будинку [ADDRESS] фактично проживає [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] , фактично проживає у [ADDRESS] , а [PERSON] , [INFO] , [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , фактично проживають у [ADDRESS] . Позивачка на підтвердження проживання [PERSON] протягом трьох років в будинку [ADDRESS] надала акт обстеження депутата Чорнотисянської сільської ради Клочуряк О.А, складений 03.08.2018 року. Також, Позивачка надала акт обстеження депутата Чорнотисянської сільської ради Клочуряк О.А. від 03.08.2018, з якого вбачається, що громадянка [PERSON] з 2014 року проживає з чоловіком та з двома синами по [ADDRESS] , хоча [PERSON] та її двоє синів зареєстровані по [ADDRESS] . Позивачка, наявність спору в житлових правовідносинах, обгрунтувала тим, що відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] у спірному будинку хоч і зареєстровані, але власниками не являються. На її прохання добровільно виселитись та знятися з реєстрації не бажають, чим створюють їй перешкоди у вільному та безперешкодному володінні належним їй майном. Відповідачі, своєю чергою, надали суду акт обстеження дворогосподарства нині покійної громадянки [PERSON] , 1910 року народження, у [ADDRESS] , який був складений 17 травня 2018 року депутатами Ясінянської селищної ради, яка після проведеної реформи місцевого самоврядування, є правонаступником Чорнотисянської сільської ради, [PERSON] , [PERSON] , з якого вбачається, що після смерті власниці будинку [PERSON] , яка померла [INFO] , будинок був зачинений на замок, тобто у ньому ніхто не проживав. У серпні 1992 року по переїзду з Естонії в будинку поселився молодший син власниці - [PERSON] зі своєю сім`єю - дружиною, [PERSON] , сином дружини (пасинок) [PERSON] . З того часу постійно ці громадяни проживали в будинку, проводили капітальний ремонт крівлі, поточні ремонти приміщень, збудували нові господарські споруди, добудували навіс, привезли всі свої речі з Естонії, які розмістили у цьому будинку та добровільно поділили зі старшою сестрою [PERSON] земельну ділянку, яка належить до будинку площею 0,15 га. На час обстеження в будинку проживають [PERSON] , [PERSON] , та донька [PERSON] - [PERSON] , зі своїми дітьми [PERSON] , [PERSON] . Згідно зі свідоцтвом про народження серії [NUMBER] [PERSON] помер [INFO] , про що зроблено відповідний актовий запис за №29 від 16.11.2015. Орган опіки та піклування Ясінянської селищної ради на виконання ухвали суду надав висновок 625 від 18.05.2022 про недоцільність визнання осіб такими, що втратили право користування житлом, про позбавлення особи права користування житлом, зняття з реєстрації проживання та виселення малолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , з якого вбачається, що працівниками служби у справах дітей здійснено обстеження умов проживання [PERSON] , [INFO] , яка після смерті її батька [PERSON] , тимчасово була змушена змінити місце проживання у зв`язку з конфліктами з тіткою [PERSON] . У будинку [ADDRESS] проживають [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Комісія з метою захисту права на житло неповнолітніх дітей [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , дійшла до висновку про недоцільність визнання їх такими, що втратили право на житло, оскільки у матері цих дітей - [PERSON] іншого житла, яким би вона могла забезпечити малолітніх дітей, немає. Вирішуючи спір між сторонами суд виходить з такого. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. За положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. При розгляді спорів, що не врегульовані житловим законодавством, суд застосовує норми цивільного законодавства. Відповідно до частини першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Згідно з ч. 1 ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатися у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюються згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Відповідно до статті 1 першого Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенції) кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини під майном також розуміються майнові права. Згідно зі статтею 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен має право на повагу до свого приватного та сімейного життя, до свого житла та кореспонденції. Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кривіцька і Кривіцький проти України", в контексті вказаної Конвенції поняття "житло" не обмежується приміщенням, в якому проживає на законних підставах, або яке було у законному порядку встановлено, а залежить від фактичних обставин, а саме існування достатніх і тривалих зв`язків з конкретним місцем. Втрата житла будь-якою особою є крайньою формою втручання у права на житло. Згідно з Конвенцією поняття "житло" не обмежується приміщеннями, в яких законно мешкають або законно створені. Чи є конкретне місце проживання "житлом", яке підлягає захисту на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме - від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення у справі "Прокопович проти Росії", заява N 58255/00, пункт 36,). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення від 13 травня 2008 року у справі "МакКенн проти Сполученого Королівства", заява N 19009/04, пункт 50). У пункті 36 рішення від 18 листопада 2004 року у справі "Прокопович проти Росії" Європейський суд з прав людини визначив, що концепція "житла" за змістом статті 8 Конвенції не обмежена житлом, яке зайняте на законних підставах або встановленим у законному порядку. "Житло" - це автономна концепція, що не залежить від класифікації у національному праві. То чи є місце конкретного проживання "житлом", що б спричинило захист на підставі пункту 1 статті 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме - від наявності достатніх триваючих зв`язків з конкретним місцем проживання (рішення Європейського суду з прав людини по справі "Баклі проти Сполученого Королівства" від 11 січня 1995 року, пункт 63). Таким чином, тривалий час проживання особи в житлі, незалежно від його правового режиму, є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним такій особі в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення її з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла. У пункті 44 рішення від 02 грудня 2010 року у справі "Кривіцька та Кривіцький проти України" Європейський суд з прав людини визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й "необхідним у демократичному суспільстві". Інакше кажучи, воно має відповідати "нагальній суспільній необхідності", зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція "житла" має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Згідно з установленою практикою ЄСПЛ втручання держави в право власності на житло повинне відповідати критеріям правомірного втручання в право особи на мирне володіння майном у розумінні Конвенції. У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу» між потребами загальної суспільної ваги та потреби збереження фундаментальних прав особи, враховуючи те, що заінтересована особа не повинна нести непропорційний та надмірний тягар. Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересам, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі. Втручання у право мирного володіння майном, навіть якщо воно здійснюється згідно із законом із легітимною метою, буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції, якщо не буде встановлений справедливий баланс між інтересами суспільства, пов`язаними з цим втручанням, й інтересам особи, яка зазнає такого втручання. Отже, має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа - добросовісний набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 22 жовтня 2011 року (заява №29979), «Кривецький проти України» від 16 лютого 2017 року (заява №43768/07). Таким чином, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умови, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та право на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначеному пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. Навіть якщо законне право на зайняття житлового приміщення припинене, особа вправі сподіватися, що її виселення буде оцінене на предмет пропорційності у контексті відповідних принципів статті 8 Конвенції. Суд вважає, що не є підставою для виселення особи, яка проживає у будинку, сам факт переходу права власності на це майно до іншої особи без оцінки законності такого виселення, яке по факту є втручанням у право на житло у розумінні положень статті 8 Конвенції, на предмет пропорційності у контексті відповідної практики ЄСПЛ. Як проголошено у статті 3 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визначаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави. Отже, права відповідачів, як осіб, які заселилися в будинок хоч і без дозволу власника житла (в момент заселення відповідачів державна реєстрація права власності на будинок не була проведена ні за ким), також підлягають захисту і позбавлення права на житло має ґрунтуватися на вимогах закону, але таке втручання повинно бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та не покладати надмірний тягар на відповідача. Сам факт переходу права власності на будинок до іншої особи не є безумовною підставою для виселення особи, яка заселилася з дозволу власника цього нерухомого майна. Законність виселення, яке по факту є втручанням у право на житло та право на повагу до приватного життя у розумінні статті 8 Конвенції, має бути оцінено на предмет пропорційного втручання такого. Суд встановив, що [PERSON] , разом зі своїм чоловіком - нині померлим [PERSON] , та сином [PERSON] постійно з 1992 року проживали і проживають на даний час у будинку, який являється предметом позову, та є у ньому зареєстрованими з 2004 року. [PERSON] , проживав у цьому будинку з народження, і лише короткий період перебував на сезонних роботах в Естонії, де проживав тимчасово. Проживаючи у цьому будинку у [PERSON] та [PERSON] у 1995 році народилася донька [PERSON] , яка також все своє життя проживала у цьому будинку, адже вселення до батьків їх неповнолітніх дітей згоди власника не потрібно (ст. 156 ЖК України). [PERSON] хоч наразі тимчасово в спірному будинку не проживає, але вона з дітьми [PERSON] та [PERSON] іншого житла немає. Позивачка [PERSON] , прийнявши будинок у спадок за заповітом після смерті бабусі [PERSON] , знала про реєстрацію та проживання в ній відповідачів, які не мають іншого житла і [PERSON] могла усвідомлювати про існування такого обмеження нерухомого майна. Позивачка [PERSON] не надала суду доказів, які б свідчили про те, що відповідачі не являються членами її сім`ї, також не надала доказів наявності в діях Відповідачів обставин, які дають підставу суду для виселення, визначених ст. 116 ЖК України, також суд не встановив та позивачка не надала суду жодних доказів того, що реєстрація відповідачів у її будинку якимось чином перешкоджає їй у одержанні соціальної допомоги чи інших пільг, а також унеможливлює їй вільно та безперешкодно володіти й розпоряджатися цим майном. За таких обставин, суд встановивши правовідносини сторін, прийшов до висновку, що у задоволенні заявлених позовних вимогах слід відмовити.

Outcome: dismissed