Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] про стягнення грошових коштів, мотивуючи свої вимоги тим, що за період з 29.07.2015 року та по 11.01.2018 року позивач здійснив переказ грошових коштів на користь відповідача на загальну суму 247 685,00 грн., що підтверджується довідкою АТ «КБ «ПриватБанк» від 19.08.2019 року. У вересні 2019 року позивач звернувся до відповідача з вимогою про виконання зобов`язання, однак відповідач грошових коштів позивачу не повернув, що стало підставою для звернення із вказаним позовом до суду. За таких обставин, на підставі ст.ст. 15, 16, 1212 ЦК України позивач просив стягнути з відповідача на свою користь грошові кошти у розмірі 247 685,00 грн. та судовий збір у розмірі 2 477,50 грн.. У судове засідання позивач та представник позивача не з`явилися, представник позивача надав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав та просив задовольнити. У судове засідання відповідач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся неодноразово належним чином, причини неявки суду невідомі. Під час розгляд справи по суті 20 липня 2021 року відповідач і його представник надавали суду свої пояснення, позов не визнали і заперечували проти його задоволення. У зв`язку з неявкою сторін у судове засідання в силу вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, з`ясувавши дійсні обставини та дослідивши письмові докази, дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав. Судом встановлено, що за період з 29.07.2015 року та по 11.01.2018 року позивач здійснив переказ грошових коштів на користь відповідача на загальну суму 247 685,00 грн., що підтверджується довідкою АТ «КБ «ПриватБанк» від 19.08.2019 року. Згідно ст. 1212 ЦК України Особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Згідно ст. 1213 ЦК України Набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Належних, допустимих та достатніх доказів того, що відповідач не отримував вказаних грошових коштів, до суду не надано. Більше того, відповідач категорично не оспорював факт отримання вказаних грошових коштів, а лише заперечував проти стягнення з нього грошових коштів у зв`язку із пропуском строку позовної давності та відсутності доказів походження грошових коштів та зобов`язання відповідача щодо повернення грошових коштів. 05.11.2019 року до суду надійшов відзив відповідача, в якому заявлено клопотання про застосування строку позовної давності, оскільки до вимог про стягнення грошових коштів за період з 29.07.2015 року по 26.08.2016 року на загальну суму 145 370,00 грн. строк позовної давності сплинув, зважаючи на те, що позов подано в жовтні 2019 року. Згідно ст. 256 ЦК України Позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Згідно ст. 257 ЦК України Загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно ст. 260 ЦК України Позовна давність обчислюється за загальними правилами визначення строків, встановленими статтями 253-255 цього Кодексу. Згідно ст. 261 ЦК України Перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Згідно ст. 267 ЦК України Позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Суд зазначає, що підстав для зупинення або переривання строку позовної давності відповідно до ст.ст. 263, 264 ЦК України судом не встановлено. Європейський суд з прав людини, юрисдикція якого поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції (пункт 1 статті 32 Конвенції), наголошує, що позовна давність - це законне право правопорушника уникнути переслідування або притягнення до суду після закінчення певного періоду після скоєння правопорушення. Застосування строків позовної давності має кілька важливих цілей, а саме: забезпечувати юридичну визначеність і остаточність, захищати потенційних відповідачів від прострочених позовів, та запобігати несправедливості, яка може статися в разі, якщо суди будуть змушені вирішувати справи про події, що мали місце у далекому минулому, спираючись на докази, які вже, можливо, втратили достовірність і повноту із плином часу (пункт 51 рішення від 22 жовтня 1996 року за заявами № 22083/93, 22095/93 у справі «Стаббінгс та інші проти Сполученого Королівства»; пункт 570 рішення від 20 вересня 2011 року за заявою у справі «ВАТ «Нафтова компанія «Юкос» проти Росії»). Порівняльний аналіз термінів «довідався» та «міг довідатися», що містяться в статті 261 ЦК України, дає підстави для висновку про презумпцію можливості та обов`язку особи знати про стан своїх майнових прав, а тому доведення факту, через який позивач не знав про порушення свого цивільного права і саме з цієї причини не звернувся за його захистом до суду, недостатньо. Позивач повинен також довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого цивільного права, що також випливає із загального правила, встановленого статтею 81 ЦПК України, про обов`язковість доведення стороною спору тих обставин, на котрі вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Відповідач, навпаки, мусить довести, що інформацію про порушення можна було отримати раніше. Вказана правова позиція підтверджується правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 15.01.2020 року по справі № 200/19766/16-ц. Зважаючи на те, що, починаючи з часу здійснення платежів за період з 29.07.2015 року по 26.08.2016 року на загальну суму 145 370,00 грн. до моменту звернення до суду із позовом (жовтень 2019 року) пройшло більше ніж 3 роки, враховуючи те, що позивач був обізнаний про своє порушене право та про особу, яка порушила його право, позивачем не надано суду доказів того, що останній не міг дізнатися про порушення свого цивільного права та про особу, яка порушила його право, раніше ніж жовтень 2019 року, беручи до уваги, що грошові кошти переказував сам позивач, то суд визнає обґрунтованою та приймає заяву відповідача щодо застосування строків позовної давності, та відповідно відмовляє в стягненні грошових коштів у розмірі 145 370,00 грн. по платежам за період з 29.07.2015 року по 26.08.2016 року. При цьому, посилання позивача на те, що він пред`явив вимогу до відповідача лише у 2019 року і саме з цього часу необхідно рахувати строк позовної давності, не приймається судом до уваги, оскільки позивач вже в момент здійснення переказу грошових коштів був обізнаний про особу відповідача та про те, що його права можуть бути порушені. З огляду на вищевказане, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог, а саме стягнення з відповідача на користь позивача грошових коштів в розмірі 102 315,00 грн. та судового збору пропорційно до задоволених позовних вимог в розмірі 1 023,42 грн.

Outcome: partial