Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

позивач [PERSON] звернувся в суд із указаним позовом до Милятинської сільської ради Буського району Львівської області. Просить визнати за ним право власності на середню земельну частку (пай) розміром 1,70 умовних кадастрових гектари, з них 1,55 га ріллі та 0,15 га кормових угідь, розташованих на території Милятинської сільської ради Буського району Львівської області, в порядку спадкування за заповітом після смерті баби [PERSON] , яка померла [INFO] . В обгрунтування заявлених вимог позивач покликається на те, що [INFO] померла його баба [PERSON] , після смерті якої відкрилась спадщина на належну спадкодавцю земельну частку (пай). 15 грудня 1986 року спадкодавець [PERSON] склала заповіт посвідчений секретарем Милятинської сільської ради, зареєстрований в реєстрі за №58, в якому все своє майно заповіла у власність [PERSON] . 17 березня 2020 року секретарем виконкому Милятинської сільської ради Костюченко Г.І. посвідчено, що даний заповіт не змінювався і не відмінювся. Відтак позивач вважає, що він фактично прийняв спадщину після смерті баби, але не може оформити своїх спадкових прав через втрату спадкодавцем оригіналу державного акту на право приватної власності на спадкове майно, а тому просить позов задовольнити. Позивач [PERSON] в судове засідання не прибув, належно та вчасно був повідомлений про день, час, місце розгляду справи. До матеріалів справи додав заяву про слухання справи у його відсутності, позовні вимоги підтримують повністю, просить позов задоволити. Ухвалою суду від 25.02.2021 року було проведено заміну відповідача в справі на Буську міську раду Золочівського району Львівської області, яка із 10 грудня 2020 року є правонаступником припиненої Милятинської сільської ради Буського району Львівської області. Відповідач Буська міська рада Золочівського району Львівської області явку свого повноважного представника до суду не забезпечила, хоча була належним чином повідомлена про час і місце судового засідання, направивши письмову заяву від 16.03.2021 за №352, у якій проти задоволення заявленого позову заперечують, оскільки позивач не звертався до нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї баби. Належних доказів того, що позивач фактично вступив в управління спадковим майном ним не надано. Відтак просить відмовити у задоволенні позову в повному обсязі, що узгоджується із правовою позицією Верховного Суду в справі №235/5845/17 від 10.02.2020 року. Третя особа Головне управління Держгеокадастру в Львівській області явку свого представника до суду не забезпечила, хоча належним чином була повідомлена про час і місце розгляду справи. У відповідності до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали та з`ясувавши дійсні обставини справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення з таких підстав. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Як передбачено частиною першою статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У силу вимог статті 76 ЦПК України доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються письмовими, речовими і електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Згідно частини першої та другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Статтею 81 ЦПК України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частинами п`ятою - сьомою статті 81 цього Кодексу передбачено, що докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Судом встановлено, що хоча баба позивача померла до дати видачі сертифікату, своє право на землю вона набула на підставі Проекту роздержавлення і приватизації земель НААГ «В.Україна» від 1994 року та на її ім`я « [PERSON] » був зареєстрований сертифікат на право на земельну частку (пай) серії ЛВ №4583 від 05.05.1997 року, внаслідок чого розроблено розпорядження голови Буської райдержадміністрації №148 від 25.04.1997 року загальною площею 1.78 га. Проте, беручи до уваги розпорядження голови Буської РДА №72 від 14.02.2000 року «Про затвердження технічної документації про внесення змін до проекту роздержавлення та приватизації земель» на спадкодавця розрахована частка розміром 1,70 умовних кадастрових гектари, з них 1,55 га ріллі та 0,15 га кормових угідь, про що вбачається із листа Відділу Держгеокадастру в Буському районі Львівської області від 31.07.2020. [PERSON] померла [INFO] в селі Ріпнів Буського району Львівської області, що підтверджується свідоцтвом про її смерть серії [NUMBER] виданого повторно 02.06.2020. Відповідно до ч. 2 ст. 16 ЦК України способами захисту цивільних прав та інтересів, серед іншого, може бути визнання права. Нормою статті 316 цього Кодексу визначено, що правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Згідно вимог ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла, до інших осіб (спадкоємців). Відповідно до ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Згідно вимог ст. 1261 ЦК України у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. За змістом ч. 1 ст. 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 1268 ЦК України спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Частиною першою статті 1269 та статті 1270 ЦК України визначено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час її відкриття не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини протягом шести місяців з часу відкриття спадщини. Відповідно до частини першої статті 548 ЦК УРСР, яка була чинною на момент відкриття спадщини, передбачено, що для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину: 1) якщо він фактично вступив в управління або володіння спадковим майном; 2) якщо він подав державній нотаріальній конторі за місцем відкриття спадщини заяву про прийняття спадщини. Зазначені в цій статті дії повинні бути вчинені протягом шести місяців з дня відкриття спадщини (ч. 1 ст. 549 ЦК УРСР). Як убачається із листа завідувача Буської державної нотаріальної контори №316/01-16 від 16.04.2021 року та листа Львівського державного нотаріального архіву № 2526/01-30 від 21.08.2021 року, що спадкова справа після смерті [PERSON] , яка померла [INFO] , не заводилась. Разом із тим, як слідує із матеріалів справи, що на день смерті спадкодавця [PERSON] , померлої [INFO] , разом із нею проживав її онук [PERSON] , який фактично вступив в управління та розпорядження спадковим майном. Отже, із матеріалів справи слідує те, що спадкодавець та позивачка проживали разом за однією адресою на момент відкриття спадщини, а тому останній прийняв спадщину в розумінні положень пункту 1 частини першої статті 548 ЦК УРСР (яка була чинною на момент відкриття спадщини). Місцем відкриття спадщини є село Милятин Буського району Львівської області, про що вбачається зі справи. При цьому, суд вважає заперечення відповідача проти позову такими, що не заслуговують на увагу, оскільки не знайшли свого підтвердження в ході розгляду справи судом, спростовуються вищенаведеними обставинами, підтвердженими належними та допустимими доказами. Частина 1 статті 1225 ЦК України передбачає, що право власності на земельну ділянку переходить до спадкоємців на загальних підставах, із збереженням її цільового призначення. Відповідно до п. 15 розділу Х «Перехідні положення» ЗК України земельні частки (паї) можуть бути передані у спадщину. Статтею 1216 ЦК України передбачено, що спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців), тобто права та обов`язки власника (спадкодавця) переходять до позивача (спадкоємця), а тому за позивачем слід визнати право власності на спадкове майно - земельну частку (пай), яка належала померлій матері позивача в порядку спадкування за законом після її смерті. Ураховуючи наведене та

Outcome: approved