Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

У березні 2022 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що 19.09.2017 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб, під час якого у них [INFO] народився син [PERSON] , натомість спільне сімейне життя з відповідачем не склалось. Вказувала на те, що через постійні суперечки, втрату почуття любові та поваги, а також через несумірність характерів у січні 2021 року між нею та відповідачем були припинені фактичні шлюбні відносини, а у лютому 2022 року відповідач виїхав за межі України, у зв`язку з чим вона вирішила розірвати шлюб з відповідачем. Зазначала, що відповідач нерегулярно надає матеріальну допомогу на утримання їх спільного сина, а також він не займається його вихованням, самостійно забезпечувати дитину усім необхідним у неї немає можливості, а тому вимушена звертатись до суду також з вимогами про стягнення аліментів. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми права, просила розірвати шлюб між нею та відповідачем; стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх спільного сина [PERSON] в розмірі 1/4 частини його доходів щомісячно; стягнути з відповідача на її користь судові витрати. В рамках судового розгляду даного спору ухвалою від 23.05.2022 року було відмовлено в задоволенні клопотання представника відповідача про зупинення провадження у справі та надання сторонам строку для примирення. В судовому засіданні позивач позов підтримала та просила задовольнити, вказувала на те, що з моменту реєстрації шлюбу вони з відповідачем проживали однієї сім`єю менше ніж протягом року, оскільки він весь час перебуває за кордоном. Фактично їх спільний син не знає свого батька, оскільки він приїздить не частіше ніж раз на рік. Часті суперечки та відсутність відповідача призвели до того, що вона вирішила розірвати їх шлюб, категорична заперечувала проти надання строку на примирення та зазначала, що подальше збереження шлюбу буде суперечити її інтересам. Вказувала на те, що відповідач офіційно працевлаштований в США, має стабільний заробіток, а тому просила з нього аліментів у частці від його доходу, яка становить 1/4 всіх видів його заробітку. При цьому, зазначала, що їх спільний з відповідачем син має значні проблеми зі здоров`ям, що в свою чергу потребує додаткових витрат на його лікування. Представник відповідача заперечував проти задоволення, оскільки зі слів відповідача вважає можливим зберегти сім`ю сторін, при цьому зазначав, що відповідач не заперечує свого обов`язку утримувати сина, проте погоджується на сплату аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно. Просив відмовити в задоволенні позову. Суд, заслухавши пояснення позивача та представника відповідача, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного\~судочинства є\~справедливий,\~неупереджений та\~своєчасний розгляд\~і вирішення\~цивільних справ\~з метою\~ефективного захисту\~порушених,\~невизнаних або\~оспорюваних прав,\~свобод чи\~інтересів фізичних\~осіб,\~прав та\~інтересів юридичних\~осіб,\~інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог\~ ст.\~89\~ЦПК України,\~суд оцінює\~докази за\~своїм внутрішнім\~переконанням,\~що ґрунтується\~на всебічному,\~повному,\~об`єктивному та\~безпосередньому дослідженні\~наявних у\~справі доказів.\~ Жодні\~докази не\~мають для\~суду заздалегідь\~встановленої сили.\~Суд оцінює\~належність,\~допустимість,\~достовірність кожного\~доказу окремо,\~а також\~достатність і\~взаємний зв`язок\~доказів у\~їх сукупності.\~ Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Судом встановлено, що 19 вересня 2017 року між позивачем та відповідачем було укладено шлюб, зареєстрований Чернівецьким міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Чернівецькій області, актовий запис №1992 (а/с 3). Відповідно до ст.ст. 110-112 Сімейного кодексу України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам дитини, що має істотне значення. У п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" № 11 від 21 грудня 2007 року надано роз`яснення, що проголошена Конституцією України охорона сім`ї державою полягає, зокрема, в тому, що шлюб може бути розірвано в судовому порядку лише за умови, якщо встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечитиме інтересам одного з них чи інтересам їх дітей. Із цією метою суди повинні уникати формалізму при вирішенні позовів про розірвання шлюбу, повно та всебічно з`ясовувати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, враховувати наявність малолітньої дитини, дитини-інваліда та інші обставини життя подружжя, забезпечувати участь у судовому засіданні, як правило, обох сторін, вживати заходів до примирення подружжя. Згідно зі ст. 24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушенням до шлюбу та шлюбним відносинам, що є неприпустимим. За наслідками судового розгляду даного спору встановлено, що позивач наполягає на розірванні шлюбу, бажання щодо\~відновлення шлюбних\~стосунків з\~ відповідачем\~не \~висловила, категорично не погоджується на надання строку на примирення, при цьому зазначає, що відповідач переважну більшість часу перебуває за кордом, зокрема і на момент розгляду справи останній також знаходиться за межами України, представнику позивача не відомо коли саме відповідач повернеться з-за кордону, з моменту пред`явлення позову до суду та станом на час розгляду справи судом минуло два місяці та за цей період сторони не примирились між собою, а тому, враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що сторони не підтримують між собою шлюбні стосунки, не ведуть спільне господарство, їх сім`я остаточно розпалась і зберегти її не можливо, а тому їх шлюб необхідно розірвати. У відповідності\~до ст.\~113\~Сімейного кодексу\~України особа,\~яка змінила\~своє прізвище у зв`язку з реєстрацією шлюбу, має право після розірвання шлюбу надалі іменуватися цим прізвищем або відновити своє дошлюбне прізвище. Так, сторони не змінювали прізвище після реєстрації, у зв`язку з чим відсутні підстави вирішення питання про зміну прізвища будь-кого із сторін на дошлюбне. Крім того, судом встановлено, що під час вказаного шлюбу, у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] (а/с 4). За наслідками розгляду справи встановлено, що малолітній [PERSON] зареєстрований та проживає разом з матір`ю за адресою [ADDRESS] (а/с 4). За змістом ст.18 Конвенції про захист прав дитини, суд повинен докласти всіх можливих зусиль для того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання та розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» \~передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. Відповідно до ч.8\~ст. 7 СК України, регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Згідно положень ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Повнолітні діти зобов`язані піклуватися про своїх непрацездатних батьків. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Одним із основних прав дитини є право на утримання, яке кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дітей до їх повноліття та знайшло своє закріплення у\~ сімейному Кодексі України. У відповідності до вимог ст.ст. 180, 181 СК України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або\~інших законних\~представників дитини,\~разом з\~яким проживає\~дитина.\~ Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Таким чином, вибір способу стягнення аліментів належить до прерогативи того з ким проживає дитина, в даному випадку позивача, а тому безпідставними є посилання представника відповідача на стягнення аліментів в твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно як на підставу заперечення проти вимог позивача в частині стягнення аліментів. За змістом ст. 182 СК України \~при визначенні розміру аліментів суд враховує: 1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини; 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; 3-1) наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; 3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; 4) інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. У відповідності до ч. 1 ст. 183 СК України, частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Згідно п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 р. "Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України, при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів", вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен ураховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. За наслідками\~розгляду справи\~ не\~встановлено,\~що відповідач\~ є\~непрацездатним,\~згідно наявних\~ в\~матеріалах справи\~ доказів,\~останній \~є особою\~працездатного віку,\~ доказів перебування на його утриманні інших дітей чи непрацездатних осіб матеріали справи не містять. З системного аналізу ст. 180 СК України та ст. 51 Конституції України вбачається що як позивач так і відповідач зобов`язані утримувати своїх неповнолітніх дітей. Таким чином, враховуючи об`єктивні обставини справи, відсутність доказів того, що на утримання відповідача перебувають інші діти чи непрацездатні особи, однаковий обов`язок обох батьків щодо утримання своїх неповнолітніх дітей, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню. Згідно ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Так, позивач звернулась до суду з даним позовом 18.03.2022 року, що підтверджується відповідним штемпелем ПАТ «Укрпошта» на поштовому конверті в якому надійшов до суду даний позов, а тому саме з цього часу з відповідача слід стягувати аліменти на утримання їх спільного з позивачем сина. У відповідності до вимог ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені нею судові витрати за звернення до суду з позовом про розірвання шлюбу, які згідно з вимогами ст. 4 Закону України «Про судовий збір» становлять 992,40 грн., а також на користь держави судові витрати за вимогами про стягнення аліментів. Доказів наявності підстав для звільнення відповідача від сплати судового збору матеріали справи не містять. На підставі викладеного,

Outcome: approved