Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

У березні 2022 року до суду надійшла ззаначена вище позовна заява про визнання права власності на спадкове майно. Позов обґрунтовано тим, що позивака є донькою [PERSON] , який помер [INFO] . Після смерті батька відкрилась спадщина на нерухоме майно, а саме на земельну ділянку, кадастровий номер - 1212400000:02:068:0004, площею - 0,730 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Для оформлення свідоцтва про права на спадщину позивачка зверталась до нотаріальної контори, але остання відмовила їй на підставі того, що на вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, який належить на підставі права власності відповідачам. У зв`язку із зазначеними обставинами [PERSON] звернулась до суду із зазначеним позовом. Ухвалою суду від 31 березня 2022 року провадження у справі відкрито, постановлено здійснювати її розгляд справи за правилами загального позовного провадження. Сторони у судове засідання не з`явилися, подали до суду заяви про розгляд справи без їх участві, позивачка підтримала позовні вимоги, відповідачі заперечували проти задоволення позову. Дослідивши матеріали справи та оцінивши їх у сукупності, повно та всебічно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи по суті, суд прийшов наступних висновків. Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що [INFO] помер [PERSON] . Згідно копії Державного акта про право власності на земельну ділянку померлий [PERSON] є власником земельної ділянки, кадастровий номер - 1212400000:02:068:0004, площею - 0,730 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Відповідно копіям свідоцтв про право на спадщину за законом від 11.12.2020 року та від 14.04.2020 року [PERSON] належить 2/3, а [PERSON] 1/3 житлового будинку, розташованого на земельній ділянці, кадастровий номер - 1212400000:02:068:0004, площею - 0,730 га, цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), що розташована за адресою: [ADDRESS] . Представник позивачки звертався до Першої павлоградської держноконтори Павлоградського районного нотаріального округу Дніпропетровської області з заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом, проте йому було відмовлено у вчиненні вказаної нотаріальної дії на підставі того, що на вказаній земельній ділянці розташований житловий будинок, який належить на підставі права власності [PERSON] к розмірі частки - 2/3 та [PERSON] 1/3 частки. Згідно зі ст.43 ЦПК України учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні. Відповідно до ст.81 ЦПК України суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст.177 ЦПК України позивач зобов`язаний додати до позовної заяви всі наявні в нього докази, що підтверджують обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги (якщо подаються письмові чи електронні докази позивач може додати до позовної заяви копії відповідних доказів). Представник позивачки у своєму позові зазначає, що позивачка є донькою померлого [PERSON] , проте не зазначив і не подав до суду жодних належних і допустимих доказів, які б підтверджували вказану обставину, що викликає сумніви у добросовісному здійсненні позивачкою її обов`язків щодо доказування. У прохальній частині позовної заяви позивачка просить суд визнати за нею право власності на 1/2 частку земельної ділянки, кадастровий номер - 1212400000:02:068:0004, площею - 0,730 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування вимог посилається на копію державного акта на право власності на земельну ділянку, згідно якого земельна ділянка площею 0,0730 га за адресою [ADDRESS] , належала [PERSON] . Зазначений державний акт на право власності на земельну ділянку виданий 01.12.2003 року. Також представник позивачки зазначає, що станом на теперішній час власником житлового будинку [ADDRESS] , що розташований на вказаній земельній ділянці, є [PERSON] , якому належить 2/3 частки вказаного будинку, а 1/3 частка вказаного будинку належить [PERSON] , що встановлено судом на підставі належних та достатніх доказів. З наданих позивачем копій свідоцтв про право на спадщину за законом вбачається, що зазначений будинок раніше належав [PERSON] на підставі договору дарування, посвідченого 21.02.2003 року, після смерті якої його успадкували відповідачі. Вказане свідчить про те, що наразі законними власниками зареєстрованого права власності на будинок і спірну земельну ділянку, на якій останній розташований, є [PERSON] та [PERSON] . Відповідно до ч.3 ст.79 ЗК України право власності на земельну ділянку розповсюджується на простір, що знаходиться над та під поверхнею ділянки на висоту і на глибину, необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Згідно з ч.3 ст.373 ЦК України право власності на земельну ділянку поширюється на поверхневий (грунтовий) шар у межах цієї ділянки, на водні об`єкти, ліси, багаторічні насадження, які на ній знаходяться, а також на простір, що є над і під поверхнею ділянки, висотою та глибиною, які необхідні для зведення житлових, виробничих та інших будівель і споруд. Відповідно до ч.1 ст.120 ЗК України у разі набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці (крім земель державної, комунальної власності), право власності на таку земельну ділянку одночасно переходить від відчужувача (попереднього власника) такого об`єкта до набувача такого об`єкта без зміни її цільового призначення. Отже, аналіз вказаних норм права свідчить про те, що перехід права власності на земельну ділянку відбувається одночасно з переходом права на об`єкт нерухомості, що відповідає принципу «superficies solo cedit» - збудоване на землі слідує за нею. Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку в разі набуття права власності на нерухомість. Таким чином, за загальним правилом, закріпленим у статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлі чи споруди, або їх частини стає власником відповідної земельної ділянки, або її частини на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено в договорі відчуження нерухомості (правова позиція Верховного Суду в постанові від 19 листопада 2020 року в справі №686/9580/16-ц). Отже, у суду наявні обґрунтовані сумніви у законності державного акта на право власності на земельну ділянку, оскільки він виданий на ім`я [PERSON] після переходу права власності на будинок до [PERSON] . Беручи до уваги встановлені у судовому засіданні фактичні обставини справи, те, що позивач просив розглядати справу без його участі, а також недоведення позивачкою того факту, що вона є донькою померлого [PERSON] та має право на спадкування земельної ділянки, враховуючи наявність сумніві у законності державного акта на право власності на земельну ділянку, зважаючи на зазначені норми чинного законодавства, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні вказаного позову за недоведеністю.

Outcome: dismissed