Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

09 серпня 2021 року [PERSON] звернувся до суду із зазначеним позовом до відповідача ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод», із позовними вимогами, з урахуванням уточнень від 16 серпня 2021 року, про стягнення заборгованості по заробітній платі та середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні (а. с. 3-6, 22-25). В обґрунтування своїх позовних вимог вказав на те, що з 01 листопада 2013 року він працював у ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаді ліфтера. Починаючи з жовтня 2019 року, відповідач кожен місяць не доплачував йому заробітну плату, в результаті чого, станом на 09 серпня 2021 року, за ним утворилася заборгованість у розмірі 26078 гривень. 29 березня 2021 року ним особисто було подано заяву про звільнення за власним бажанням, яка зареєстрована у відділі кадрів під № 80-31. Вказує на те, що 29 березня 2021 року у нього був останній робочій день роботи, оскільки йому повідомили, що його звільнять, а розрахунок проведуть пізніше, тому після 29 березня 2021 року він на роботу не виходив. Разом з тим, відповідач, у визначений законом термін 12 квітня 2021 року, його не звільнив та остаточний розрахунок з ним не провів. Натомість звільнили його лише 02 серпня 2021 року на підставі наказу № 544-К, але розрахунок так і не провели. Вважає бездіяльність відповідача протиправною та такою, що порушує його трудові права, тому просить суд стягнути з відповідача заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі у розмірі 26078 гривень, а також середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні разом із витратами на правову допомогу. Ухвалою суду від 10 серпня 2021 року позовну заяву залишено без руху, позивачу надано термін на усунення недоліків (а. с. 17). 16 серпня 2021 року недоліки, зазначені в ухвалі суду від 10 серпня 2021 року, позивачем усунуто (а. с. 19-34). Ухвалою суду від 20 серпня 2021 року у справі відкрито спрощене позовне провадження та призначено судове засідання на 15 годину 00 хвилин 30 вересня 2021 року (а. с. 35), копія якої надіслана учасникам справи 21 вересня 2020 року за вихідним № 19956/21-вих/2/204/2024/21 від 21 вересня 2021 року (а. с. 37). Представник позивача [PERSON] адвокат Бурчак П.І., у судове засідання не з`явився, надав суду заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій позов підтримав, просив задовольнити (а. с. 55). Представник відповідача в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином (а. с. 53, 54), про причини неявки суд не повідомив. Дослідивши матеріали справи, оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням кожен окремо та в їх сукупності, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог та спираючись на вимоги ст. ст. 223, 280 ЦПК України, ухвалив заочне рішення. Судом встановлено, що позивач працював у ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на посаді ліфтера. 29 березня 2021 року позивачем написано заяву про звільнення за власним бажанням, яка зареєстрована відділом кадрів за вхідним № 80-31 (а. с. 8). 02 серпня 2021 року відповідачем звільнено позивача за власним бажанням на підставі ст. 38 КЗпП України, підтвердженням чого є копія наказу № 544-К від 02 серпня 2021 року (а. с. 9, 26) та запис в трудовій книжці позивача (а. с. 7). На день звільнення остаточний розрахунок із ним відповідачем не проведений. Відповідно до вимог ст. 4 ЦПК України,\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно з вимогами ч. ч. 1-3 ст. 12 ЦПК України, цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України визначено, що суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 76 ЦПК України,\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписами ч. 1 ст.\~76\~ЦПК України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до вимог ч. 6 ст. 81 ЦПК України, доказування не може ґрунтуватися не припущеннях. Відповідно до довідки Пенсійного фонду ОК-5 від 31 серпня 2021 року, за період з жовтня 2019 року по лютий 2021 року включно відповідачем позивачу було виплачено заробітну плату у загальному розмірі у сумі 39717 гривень 90 копійок, з яких: за жовтень 2019 року 3710 гривень 29 копійок; за листопад 2019 року 3763 гривні 04 копійки; за грудень 2019 року 1640 гривень 04 копійки; за січень 2020 року 4102 гривні 94 копійки; за лютий 2020 року 5082 гривні 91 копійка; за березень 2020 року 3977 гривень 34 копійки; за квітень 2020 року 4395 гривень 35 копійок; за травень 2020 року 4696 гривень 80 копійок; за червень 2020 року 133 гривні 71 копійка; за липень 2020 року 2448 гривень 73 копійки; за серпень 2020 року 0 гривень; за вересень 2020 року 0 гривень; за жовтень 2020 року 0 гривень; за листопад 2020 року 0 гривень ; за грудень 2020 року 0 гривень; за січень 2021 року 2259 гривень 48 копійок; за лютий 2021 року 3507 гривень 27 копійок (а. с. 32-34). Звернувшись до суду, позивач просив стягнути з відповідача заборгованість по недоплаченій заробітній платі у розмірі 26078 гривень з яких: за жовтень 2019 року 3110 гривень; за листопад 2019 року 3029 гривень; за грудень 2019 року 541 гривня; за січень 2020 року 3303 гривні; за лютий 2020 року 4092 гривні; за березень 2020 року 1577 гривень; за квітень 2020 року 3538 гривень; за травень 2020 року 3781 гривня; за лютий 2021 року 3107 гривень (а. с. 4, 23). Відповідно до вимог ст. 21 КЗпП України, трудовим договором є угода між працівником і власником підприємства, установи, організації або уповноваженим ним органом чи фізичною особою, за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, з підляганням внутрішньому трудовому розпорядкові, а власник підприємства, установи, організації або уповноважений ним орган чи фізична особа зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 38 КЗпП України, працівник має право розірвати трудовий договір, укладений на невизначений строк, попередивши про це власника або уповноважений ним орган письмово за два тижні. У разі, коли заява працівника про звільнення з роботи за власним бажанням зумовлена неможливістю продовжувати роботу (переїзд на нове місце проживання; переведення чоловіка або дружини на роботу в іншу місцевість; вступ до навчального закладу; неможливість проживання у даній місцевості, підтверджена медичним висновком; вагітність; догляд за дитиною до досягнення нею чотирнадцятирічного віку або дитиною з інвалідністю; догляд за хворим членом сім`ї відповідно до медичного висновку або особою з інвалідністю I групи; вихід на пенсію; прийняття на роботу за конкурсом, а також з інших поважних причин), власник або уповноважений ним орган повинен розірвати трудовий договір у строк, про який просить працівник. Отже, за змістом ст.\~38\~КЗпП України працівник має право з власної ініціативи в будь-який час розірвати укладений з ним на невизначений строк трудовий договір.\~\~При цьому строк розірвання трудового договору і його правові підстави залежать від причин, які спонукають працівника до його розірвання і які працівник визначає самостійно.\~\~ Приписами ч. ч. 1, 2\~ст.\~47\~КЗпП України визначено, що\~власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу. У разі звільнення працівника з ініціативи власника або уповноваженого ним органу він зобов`язаний також у день звільнення видати йому копію наказу про звільнення з роботи. В інших випадках звільнення копія наказу видається на вимогу працівника. За положеннями ст. 43 Конституції України\~кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 233 КЗпП України, працівник може звернутися з заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до районного, районного у місті, міського чи міськрайонного суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а у справах про звільнення - в місячний строк з дня вручення копії наказу про звільнення або з дня видачі трудової книжки. У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Аналогічний правовий\~висновок викладений\~у постанові\~ВС України\~від 26 жовтня 2016 року у справі № 6-1395цс16. Відповідно до вимог ч. ч. 1 та 2\~ст. 94 КЗпП України, заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Розмір заробітної плати залежить від складності та умов виконуваної роботи, професійно-ділових якостей працівника, результатів його праці та господарської діяльності підприємства, установи, організації і максимальним розміром не обмежується. Згідно з вимогами ч. ч. 1, 4, 5\~ст. 24 ЗУ «Про оплату праці»,\~заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом (а в разі відсутності таких органів - представниками, обраними і уповноваженими трудовим колективом), але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Виплата заробітної плати здійснюється за місцем роботи. Забороняється провадити виплату заробітної плати у магазинах роздрібної торгівлі, питних і розважальних закладах, за винятком тих випадків, коли заробітна плата виплачується працюючим у цих закладах особам. За особистою письмовою згодою працівника виплата заробітної плати може здійснюватися через установи банків, поштовими переказами на вказаний ними рахунок (адресу) з обов`язковою оплатою цих послуг за рахунок роботодавця. Відповідно до вимог ч. 1\~ст. 116 КЗпП України,\~при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. Приписами ч. 1\~ст. 117 КЗпП України\~визначено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Аналіз зазначених норм свідчить про те, що всі суми (заробітна плата, сума остаточного розрахунку, тощо), належні до сплати працівникові, мають бути виплачені у день звільнення цього працівника. Закон прямо покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать; при невиконанні такого обов`язку з вини власника або уповноваженого ним органу наступає передбачена статтею 117\~КЗпП України відповідальність. Разом з тим, відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України, приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці», заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Згідно зі статтею 1 Конвенції про захист заробітної плати № 95, ухваленої генеральною конференцією Міжнародної організації праці та ратифікованої Україною 30 червня 1961 року, термін «заробітна плата» означає, незалежно від назви й методу обчислення, будь-яку винагороду або заробіток, які можуть бути обчислені в грошах і встановлені угодою або національним законодавством, що їх роботодавець повинен заплатити працівникові за працю, яку виконано чи має бути виконано, або за послуги, котрі надано чи має бути надано. У Рішенні від 15 жовтня 2013 року № 8-рп/2013 у справі № 1-13/2013 Конституційний Суд України зазначив, що поняття «заробітна плата» і «оплата праці», які використано у законах, що регулюють трудові правовідносини, є рівнозначними в аспекті наявності у сторін, які перебувають у трудових відносинах, прав і обов`язків щодо оплати праці, умов їх реалізації та наслідків, що мають настати у разі невиконання цих обов`язків, а також дійшов висновку, що під заробітною платою, що належить працівникові, необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем, незалежно від того, чи було здійснене нарахування таких виплат. Таким чином, заробітною платою є винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку роботодавець (власник або уповноважений ним орган підприємства, установи, організації) виплачує працівникові за виконану ним роботу (усі виплати, на отримання яких працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій). Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Оскільки відповідачем жодним чином не заперечувався та не спростовувався факт працевлаштування позивача та наявності заборгованості по заробітній платі, суд, з урахуванням обставин справи, вважає за можливе визнати встановленими обставини, що у період часу з жовтня 2019 року по лютий 2021 року, зокрема у жовтні, листопаді та грудні 2019 року, січні, лютому, березні, квітні та травні 2020 року й у лютому 2021 році, відповідач недоплачував позивачу нараховану йому заробітну плату. Таким чином з відповідача на користь позивача підлягає стягненню заборгованість по нарахованій, але не виплаченій заробітній платі за жовтень, листопад та грудень 2019 року, січень, лютий, березень, квітень та травень 2020 року й лютий 2021 року у сумі 26078 гривень. Щодо позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні суд зазначає наступне. З матеріалів справи вбачається, що 29 березня 2021 року позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням, яка зареєстрована відділом кадрів за вхідним № 80-31. З огляду на викладене, суд доходить висновку, що у відповідача виник обов`язок звільнити позивача та розірвати з ним трудові відносини у визначений законом строк, тобто 12 квітня 2021 року, про що видати відповідний наказ про звільнення. Однак такий наказ відповідачем винесено лише 02 серпня 2021 року № 544-К. Отже, наказ про звільнення позивача за власним бажанням відповідачем винесено лише 02 серпня 2021 року, тобто майже через 4 місяці після написання позивачем такої заяви, що є порушенням конституційного права позивача - права на працю та права на звільнення. Структура заробітної плати визначена ст. 2 Закону України «Про оплату праці», за змістом якої заробітна плата складається з основної та додаткової заробітної плати, а також з інших заохочувальних та компенсаційних виплат. Разом з тим, середній заробіток за час затримки розрахунків при звільненні це відновлення роботодавцем за порушення норм трудового законодавства, яка розраховується у відповідності до пункту першого розділу першого Постанови Кабінету Міністрів України №100 від 08 лютого 1995 року «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати». Отже, за змістом норм чинного законодавства середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України «Про оплату праці», тобто середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу обмежується трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 30 жовтня 2019 року у справі № 369/10046/18 (провадження № 61-9664сво19). Конституційний суду України у своєму рішенні від 22 лютого 2012 року № 4-рп/2012 у справі № 1-5/2012 за конституційним зверненням громадянина [PERSON] щодо офіційного тлумачення положень КЗпП України зазначив, що положення ч. 1 ст. 233 КЗпП України у взаємозв`язку з положеннями ст. ст. 116, 117, 2371 цього кодексу слід розуміти так, що для звернення працівника до суду з заявою про вирішення трудового спору щодо стягнення середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку при звільненні та про відшкодування завданої при цьому моральної шкоди встановлено тримісячний строк, перебіг якого розпочинається з дня, коли звільнений працівник дізнався або повинен був дізнатися про те, що власник або уповноважений ним орган, з вини якого сталася затримка виплати всіх належних при звільненні сум, фактично з ним розрахувався. Судом встановлено та підтверджено матеріалами справи, а відповідачем не спростовано, що лише 02 серпня 2021 року відповідач видав позивачу наказ про його звільнення та видав трудову книжку. З вказаним позовом до суду позивач звернувся 09 серпня 2021 року, тобто позивачем строки позовної давності для звернення до суду із заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не порушені. Пунктом 8 розділу IV «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету\~Міністрів України\~від 8\~лютого 1995\~року №\~100 визначено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації. Так, позивачем здійснено розрахунок середньоденної заробітної плати, на підставі абз. 3 п. 4 розділу ІІІ Постанови КМУ № 100 від 08 лютого 1995 року (якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати) із застосуванням абз. 4 п. 4 розділу ІІІ цієї Постанови (якщо розмір посадового окладу є меншим від передбаченого законодавством розміру мінімальної заробітної плати). Тобто, взято дві мінімальні заробітні плати у сумі 12000 гривень та розподілено на кількість робочих днів у січні-березня 2021 році 42 дні. Вказаний розрахунок судом ставиться під сумнів та не береться до уваги, оскільки абз. 5 п. 4 розділу ІІІ цієї Постанови визначено, що якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи із посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюються шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду, а не на кількість робочих днів у вказаному періоді, як на те вказує позивач. Крім того, з наданих позивачем розрахункових листів вбачається, що останньому у січні 2021 року відповідачем було здійснено нарахування заробітної плати у розмірі 710 гривень 26 копійок за 4 відпрацьовані зміни (а. с. 27). З огляду на викладене, суд доходить висновку, що середньоденна заробітна плата позивача, повинна бути розрахована відповідно до вимог абз. 4 п. 2 розділу ІІ та абз. 4 п. 4 розділу ІІІ «Порядку обчислення середньої заробітної плати», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100. Таким чином,\~з відповідача\~на користь\~позивача підлягає\~стягненню середній\~заробіток за\~час затримки\~розрахунку при\~звільненні у\~розмірі 64709\~гривень 78\~копійок,\~виходячи із\~розрахунку 238\~гривень 78\~копійок ((січень\~2021\~року -\~710\~гривень 26\~копійок /\~4\~зміни)\~+\~(лютий\~2020\~року \~мінімальна заробітна\~плата 6000\~гривень /\~20\~робочих днів)\~/\~2))\~*\~271\~днів затримки\~розрахунку при\~звільненні,\~з урахуванням ч.\~6\~ст.\~6\~Закону України\~«Про організацію\~трудових відносин\~в умовах\~воєнного стану»\~від 15\~березня 2022\~ року\~№ 2136-ІХ (кількість робочих днів у: квітні 2021 року (з 13 квітня 2021 року) 14, травні 2021 року 18, червні 2021 року 20, липні 2021 року 22, серпні 2021 року 21, вересня 2021 року 22, жовтні 2021 року 20, листопаді 2021 року 22, грудні 2021 року 22, січні 2022 року -19, лютому 2022 року 20, березні 2022 року 22, квітні 2022 року -21, травні 2022 року 22, червні 2022 року (на дату ухвалення рішення 06 червня 2022 року) 4). Щодо позовних вимог про стягнення витрат на правничу допомогу суд зазначає наступне. Частиною 1 статті 133\~ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст.\~133\~ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з вимогами ч. 1 ст. 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Приписами ч. 2 ст. 137 ЦПК України визначено, що за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Відповідно до вимог п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, у разі задоволення позову, інші судові витрати, пов`язані із розглядом справи, покладаються на відповідача. Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Верховний Суд у постанові від 21 січня 2021 року у справі № 280/2635/20 висловив свою позицію про те, що для цілей відшкодування витрат на правову допомогу заявник може використовувати будь-який документ, який свідчить про фактичне понесення таких витрат. Частиною 8 ст.\~141\~ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Відповідно до роз`яснень, наведених у п. 48 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» від 17 жовтня 2014 року № 10, підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану, в суді регламентовано ЦПК України. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Як вбачається з матеріалів справи, правову допомогу [PERSON] у даній справі надавав адвокат Бурчак Петро Іванович (свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю № 0076 від 21 квітня 2014 року). На підтвердження оплати послуг адвоката позивачем надано суду квитанцію до прибуткового касового ордера № 76 від 09 вересня 2021 року на суму 3000 гривень (а. с. 2). Верховний суду у складі Касаційного адміністративного суду у своїй постанові від 16 квітня 2020 року у справі № 727/4597/19 зазначив про те, що аналіз спеціального законодавства щодо діяльності адвоката дає право зробити висновок про те, що законодавством України не встановлено відповідних вимог до розрахункового документа, який повинен надати адвокат при оплаті клієнтом послуг, а також не встановлено форми такого документа. Урахувавши наведене та той факт, що відкриття власного рахунку не є обов`язком адвоката, ВС дійшов висновку, що адвокат може видати клієнту на його вимогу складений у довільній формі документ (квитанція, довідка, тощо), який буде підтверджувати факт отримання коштів від клієнта. Крім того, слід зазначити, що відповідно до закріпленого на законодавчому рівні принципу співмірності, розмір витрат на послуги адвоката при їхньому розподілі визначається з урахуванням складності справи, часу, витраченого адвокатом на надання правничої допомоги, обсягу наданих послуг та виконаних робіт, ціни позову, а також значення справи для сторони. Ґрунтуючись на вказаному принципі, при здійсненні дослідження та оцінки наданих сторонами доказів суд враховує, зокрема, пов`язаність витрат на правову допомогу з розглядом справи, обґрунтованість витрат та їхню пропорційність до предмета спору. Верховний Суд у своїй постанові від 01 вересня 2020 року у справі № 640/6209/19 зазначив, що розмір відшкодування судових витрат повинен бути\~співрозмірним із ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також суд має враховувати\~критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на\~розумну необхідність судових витрат\~для конкретної справи. Під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їх дійсності та необхідності), а також критерію розумності їх розміру виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Таким чином, беручи до уваги принцип співмірності, слід пам`ятати, що свобода сторін у визначенні розміру витрат на професійну правничу допомогу не є абсолютною та безумовною навіть у разі їхньої повної документальної доведеності. З огляду\~на викладене,\~з урахуванням\~складності справи,\~співмірності та\~пропорційності понесених\~витрат щодо\~предмета спору,\~значення справи\~для сторін,\~враховуючи обсяг\~наданих адвокатом\~послуг,\~суд дійшов\~обґрунтованого висновку, що відповідачем документально доведений факт понесення витрат на правову допомогу у заявленому розмірі, тому суд доходить висновку про стягнення з відповідача на користь позивача витрат на правничу допомогу у сумі 3000 гривень. Відповідно до вимог ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим, ухваленим відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, має відповідати завданню цивільного судочинства. Судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях, а тому, виходячи із вищевикладеного, суд доходить висновку, що позовні вимоги [PERSON] \~до ПАТ «Дніпропетровський\~агрегатний завод»\~про стягнення\~нарахованої,\~але не\~виплаченої заробітної\~плати та\~середнього заробітку\~за час\~затримки розрахунку\~при звільненні підтверджені належними, достатніми та допустимими доказами, а відтак такими, що підлягають частковому задоволенню. Відповідно до вимог ч. 1 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Згідно з вимогами пп. 1 п. 1 ч. 2\~ст. 4 ЗУ «Про судовий збір»,\~за подачу позовної заяви майнового характеру, поданої фізичною особою, сплачується судовий збір, який становить 1% від ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Оскільки позовні вимоги про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені задоволено на суму 64709 гривень 38 копійок, а 1 % ціни позову становить 647 гривень 09 копійок, виходячи із розрахунку (64709,38/ 100 % = 647 гривень 09 копійок), то з відповідача користь позивача підлягає стягненню судовий збір за цю вимогу у розмірі 647 гривень 09 копійок. З урахуванням того, що позивач при подачі позову був звільнений від сплати судового збору, тому з відповідача в дохід держави слід стягнути судовий збір у розмірі 908 гривень за вимогу про стягнення нарахованої, але не виплаченої заробітної плати. Враховуючи вищевикладене,

Outcome: partial