Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вище вказаною позовною заявою, в обґрунтування якої зазначив, що є власником квартири [ADDRESS] , яку він набув у власність за договором купівлі-продажу від 22.09.2006 року, укладеного з [PERSON] , посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С. Л. та зареєстрованого в реєстрі за № 4320. Разом із житловим приміщенням за вищевказаним договором купівлі-продажу позивачу перейшла у власність земельна ділянка загальною площею 2650 м кв, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] . Іншим співвласником зазначеного вище будинку є відповдач [PERSON] . З метою реалізації своїх прав відносно вищевказаної земельної ділянки, яку позивач набув у власність згідно договору купівлі-продажу, позивачем 04.04.2008 року було отримано державні акти серії ЯГ № 799023 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в [ADDRESS] , кадастровий номер 1822084100:03:003:0050 та державний акт серії ЯГ № 799024 на право власності на земельну ділянку площею 0,0149 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за вище вказаною адресою, кадастровий номер 1822084100:03:003:0051. Однак, рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17.02.2015 року по справі № 278/2696/13-ц було визнано недійсним державний акт серії ЯГ № 799023 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва і обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану в [ADDRESS] , кадастровий номер 1822084100:03:003:0050, що виданий 04.04.2008 року на ім`я [PERSON] та скасовано його державну реєстрацію, в тому числі, визнано недійсним державний акт серії ЯГ № 799024 на право власності на земельну ділянку площею 0,0149 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану за вищевказаною адресою, кадастровий номер 1822084100:03:003:0051, що виданий 04.04.2008 року на ім`я [PERSON] та скасовано його державну реєстрацію. Відповідач у справі та [PERSON] отримали у спадщину після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] , в рівних частках, жилий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,53 га. В подальшому [PERSON] та [PERSON] оформили право приватної власності на вищевказану земельну ділянку, яку отримали у спадок після смерті їх батька - [PERSON] по 0,265 га за кожною для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS] із позначенням земельних ділянок, що знаходяться у власності осіб та частини земельної ділянки під будинком та господарськими будівлями, що залишаються у спільному користуванні. Зокрема, вищевказані спадкоємці 14.09.2006 року уклали договір про поділ часток житлового будинку у натурі, за яким визначили кімнати та господарські будівлі, які виділяються сторонам договору. На замовлення позивача судовим експертом Лазарчук В. В. було надано висновок експерта за результатами проведення земельно-технічного дослідження № 485/21 від 12.04.2021 року, де запропоновано три варіанти розподілу земельної ділянки загальною площею 0,5300 га між співвласниками [PERSON] та [PERSON] . У зв`язку із недопущенням порушення прав відповідача та усунення будь-яких протиріч між співвласниками вищевказаного житлового будинку та земельної ділянки, вважає за необхідне встановити порядок користування спірною земельною ділянкою між позивачем та відповідачем згідно додатку № 1 (варіант № 1) висновку експерта за результатами проведення земельно-технічного дослідження № 485/21 від 12.04.2021 року. На підставі вище викладеного, просить суд визнати порядок користування земельною ділянкою загальною площею 0,5300 га, яка розташована за адресою: [ADDRESS] між співвласниками [PERSON] то [PERSON] згідно належних їм ідеальних часток земельної ділянки та з урахуванням їх власності на житловий будинок, господарські будівлі - гаражу та погребу, згідно додатку № 1 (варіант № 1) висновку експерта за результатами проведення земельно-технічного дослідження № 485/21 від 12.04.2021 року, а саме у таких частках: за [PERSON] - 0,2650 га (1/2 ід. частка); за [PERSON] - 0,2650 га (1/2 ід. частка). В тому числі, для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) - 0,2500 га з яких [PERSON] - 0,1250 га (1/2 ід. частка), [PERSON] - 0,1250 га (1/2 ід. частка). Для ведення особистого селянського господарства - 0,2800 га з яких [PERSON] - 0,1400 га (1/2 ід частка), [PERSON] - 0,1400 га (1/2 ід. частка), що графічно зображено у додатку № 1 (варіант № 1) висновку експерта за результатами проведення земельно-технічного дослідження № 485/21 від 12.04.2021 року. Відповідач подала заяву (а.с. 105-116), у якій заперечує з приводу задоволення позовної заяви. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримали та просили задовольнити. Представник позивача пояснив, що у зв`язку з тим, що відсутній порядок землекористування між ним та відповідачем, [PERSON] не може звернутись до відповідних органів для державної реєстрації права вланості. На думку сторони позивача, закон передбачає спочатку встановлення порядку землекористування співвласників, а лише потім державну реєстрацію земельної ділянки. Відповідач у судове засідання не з`явилась; засобами телефонного зв`язку просила розгляд справи проводити без її участі у зв`язку з неможливістю прибути до суду з м. Лисичанськ, оскільки відсутнє транспортне сполучення, оскільки ведуться бойові дії. У попередніх судових засіданнях категорично заперечувала з приводу задоволення позовних вимог. Суд, дослідивши матеріали справи, встановив такі факти та відповідні їм правовідносини. Встановлено, що [PERSON] та [PERSON] отримали у спадщину після смерті свого батька [PERSON] , померлого [INFO] , по 1/2 частці жилий будинок з надвірними будівлями по [ADDRESS] та земельну ділянку площею 0,53 га, що належала померлому на підставі державного акту на право приватної власності на землю серії ІІ-ЖТ № 013962, виданого 22.09.1995 року (а.с. 31-33, 74-80 т. 1). 26.10.2000 року на ім`я [PERSON] та [PERSON] видано державні акти на право приватної власності на землю площею по 0,265 га за кожним для обслуговування жилого будинку та ведення особистого підсобного господарства по [ADDRESS] із позначенням земельних ділянок, що знаходяться у власності осіб та частини земельної ділянки під будинком та господарськими будівлями, що залишаються у спільному користуванні (а.с. 35, 36, т. 1). 14.09.2006 року спадкоємиці - [PERSON] та [PERSON] уклали договір про поділ часток житлового будинку у натурі, за яким визначили кімнати та господарські будівлі, які виділяються сторонам договору (а.с. 34, т. 1). Відповідно до договору купівлі-продажу квартири та земельної ділянки від 22.09.2006 року, посвідченого приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Демецькою С.Л. (а.с. 12-14, т. 1) [PERSON] передала у власність (продала), а [PERSON] прийняв у власність (купив) квартиру [ADDRESS] , та земельну ділянку площею 2650 кв м, що знаходиться в с. Левків Житомирського району Житомирської області. Рішенням Апеляційного суду Житомирської області від 17.05.2015 року у справі № 278/2696/13-ц, визнано недійсним державний акт серії ЯГ № 799023 на право власності на земельну ділянку площею 0,2500 га для будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд, розташовану по [ADDRESS] , кадастровий номер 1822084100:03:003:0050, що виданий 04.04.008 року на ім`я [PERSON] , та скасовано його державну реєстрацію; визнано недійсним державний акт серії ЯГ № 799024 на право власності на земельну ділянку площею 0,0149 га для ведення особистого селянського господарства, розташовану по [ADDRESS] , кадастровий номер 1822084100:03:003:0051, що виданий 04.04.2008 року на ім`я [PERSON] , та скасувано його державну реєстрацію (а.с. 25-30, т. 1). Зазначене судове рішення мотивовано тим, що державні акти серії ЯГ № 799023 та серії ЯГ № 79902, видані на ім`я [PERSON] , підлягають визнанню недійсними, оскільки не відповідають державному акту продавця [PERSON] , яка, як спадкоємець померлого [INFO] [PERSON] , у порядку спадкування набула у власність земельну ділянку площею 0,125 га для будівництва та обслуговування на житлового будинку і господарських будівель та земельну ділянку площею 0,14 га для ведення особистого підсобного господарства. З довідки Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області № 457 від 07.04.2021 року (а.с. 24, т. 1) вбачається, що враховуючи розпорядження голови Житомирської ОДА № 140 від 20.05.2016 року та на підставі рішення 9-ї сесії 7-го скликання Левківської сільської ради від 06.09.2016 року в с. Левків Житомирського району Житомирської області перейменовано вулицю Байко на вулицю Героїв України. Висновком земельно-технічного дослідження від 12.04.2021 року № 485/21 запропоновано три варіанти розподілу земельної ділянки площею 0,5300 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 41-73, т. 1). Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Реалізації права на позов передує порушення, невизнання чи оспорення права. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 17.02.2021 у справі №410/2775/12 (провадження № 61-13019св20). Норми процесуального права визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Аналіз норм процесуального права, а також норм статей 4, 15, 16 ЦК України дає підстави стверджувати, що захисту в суді підлягає не будь яке право особи, а саме порушене. В силу вимог ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненнями фізичних чи юридичних осіб, поданими відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. За правилами статей 12, 81 ЦПК України року кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із вимогами ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно із вимогами ч. 4 статті 13 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання, їх рівність перед законом. Основний Закон України гарантує кожному право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю відповідно до закону. Положеннями ч. 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до частини першої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Поняття земельної ділянки як об`єкта права власності визначено у частині першій статті 79 ЗК України як частини земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами. Громадяни України набувають права власності на земельні ділянки на підставі: а) придбання за договором купівлі-продажу, дарування, міни, іншими цивільно-правовими угодами; б) безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; в) приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; г) прийняття спадщини; ґ) виділення в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю) (частина перша статті 81 ЗК України). Частина перша статті 120 ЗК України (у редакції, чинній на час укладення між [PERSON] та [PERSON] договору купівлі-продажу квартири та земельної ділянки від 22 вересня 2006 року) передбачала, що при переході права власності на будівлю і споруду до набувача нерухомого майна право власності на земельну ділянку або її частину може переходити на підставі цивільно-правових угод, а право користування - на підставі договору оренди. За загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула право власності на частину будівлі чи споруди, стає власником (користувачем) відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Відповідно до частини п`ятої вищевказаної статті у випадках, визначених частинами першою - третьою цієї статті, документи, що підтверджують набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, є підставою для державної реєстрації переходу до набувача права власності або користування земельною ділянкою, на якій розміщений такий об`єкт. Згідно з частиною дванадцятою вищевказної статті у разі набуття частки у праві власності на об`єкт нерухомого майна (жилий будинок (крім багатоквартирного), іншу будівлю або споруду), об`єкт незавершеного будівництва, розміщений на земельній ділянці, що перебуває у постійному користуванні, набувач має право використовувати таку земельну ділянку для доступу та обслуговування такого об`єкта. Порядок користування земельною ділянкою набувачем визначається договором між ним та землекористувачем. У разі недосягнення згоди між набувачем та землекористувачем щодо порядку користування відповідною земельною ділянкою такий порядок визначається органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст.ст. 125, 126 ЗК України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав. Право власності, користування земельною ділянкою оформлюється відповідно до Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень". Частиною 1 статті 29 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого та оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови наявності відповідних відомостей в Державному земельному кадастрі. Державна реєстрація права власності на земельну ділянку, набутого в результаті переходу права власності та не оформленого в установленому порядку до 1 січня 2013 року, проводиться за умови встановлення факту переходу прав від особи, відомості про яку містяться в Державному земельному кадастрі, до особи, яка заявляє свої права (абз. 2 ч. 1 ст. 29 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»). Суд звертає увагу позивача, що частиною першою статті 79-1 ЗК України передбачено, що формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Відповідно до частин третьої-четвертої цієї статті, сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі, земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Згідно з вимогами Закону України «Про Державний земельний кадастр» земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. Таку земельну ділянку можна використовувати відповідно до її цільового призначення, але нею не можна розпоряджатися, поки не буде отриманий кадастровий номер, оскільки відомості про таку земельну ділянку не внесені до Державного реєстру земель. Статтею 1 Закону України «Про державний земельний кадастр» передбачено, що кадастровий номер земельної ділянки - індивідуальна, що не повторюється на всій території України, послідовність цифр та знаків, яка присвоюється земельній ділянці під час її державної реєстрації і зберігається за нею протягом усього часу існування. Відповідно до статті 20 Закону України «Про державний земельний кадастр» відомості Державного земельного кадастру є офіційними. Внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру є обов`язковим. Аналогічний висновок Верховний Суд виклав у постанові від 07.05.2020 у справі №910/1310/19, в якому суд касаційної інстанції вказав, що згідно зі статтею 79-1 ЗК України земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування. Відповідно до ч. 1 ст. 6 ЗУ «Про державний земельний кадастр» систему органів, що здійснюють ведення Державного земельного кадастру, становить центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів та його територіальні органи. До повноважень центрального органу виконавчої влади з питань земельних ресурсів у сфері Державного земельного кадастру, зокрема, належить внесення до Державного земельного кадастру та надання відомостей про землі, розташовані в межах державного кордону України, територій Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва та Севастополя (ч. 1 ст. 7 ЗУ «Про державний земельний кадастр». Згідно до ч. 1 ст. 21 ЗУ «Про державний земельний кадастр» відомості про межі земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру: на підставі відповідної документації із землеустрою щодо формування земельних ділянок - у випадках, визначених статтею 79-1 Земельного кодексу України, при їх формуванні; на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) - у разі встановлення (відновлення) меж земельної ділянки за її фактичним використанням відповідно до статті 107 Земельного кодексу України; на підставі проектів землеустрою щодо впорядкування існуючих землеволодінь - у разі зміни меж суміжних земельних ділянок їх власниками. Проте, позивачем не надано до суду доказів того, що останній звертався до відповідних органів з приводу формування окремої земельної ділянки, на якій знаходиться нерухомість, з присвоєнням їй окремого кадастрового номеру; не надав доказів відмови органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у передачі земельної ділянки у власність (яке може бути оскаржене до суду); не надав належних доказів права власності на земельні ділянки, та, як наслідок, не надано доказів порушення, невизнання або оспорювання його прав користування як власника. За змістом частини 1 статті 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Загальний перелік способів захисту цивільних прав та інтересів визначений у частині другій статті 16 Цивільного кодексу України відповідно до якої способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути: 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно з абзацом 2 частини другої статті 16 Цивільного кодексу України суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Визначений частиною другою статті 16 Цивільного кодексу України перелік способів захисту порушених цивільних прав та інтересів не є вичерпним. Отже захист порушених прав - це передбачені законом, договором чи визначені судом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення. Спосіб захисту порушеного права обирається позивачем. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Обраний позивачем спосіб захисту повинен здійснюватися у спосіб, встановлений умовами договору, положеннями чинного законодавства у відповідних правовідносинах, має забезпечувати реальний захист і відновлення порушеного права/інтересу та можливість виконання прийнятого судового рішення в процедурі виконавчого провадження. Отже порушені право та/чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам, повинен забезпечити поновлення порушеного права, бути адекватним наявним обставинам. Таким чином, з`ясувавши характер спірних правовідносин (предмет та підставу позову), можливості порушення права позивача та його захисту в обраний ним спосіб, з`ясувавши характер, суть та підстави заявлених позивачем вимог, норми права, якими вони регулюються, давши належну правову оцінку долученим доказам у їх сукупності, суд приходить до переконання про необґрунтованість та безпідставність позовних вимог у зв`язку із неналежністю та неефективністю способу захисту, заявленого позивачем, оскільки такий спосіб захисту, на глибоке переконання суду, притаманний лише власнику земельної ділянки. Відтак, позовні вимоги є недоведеними та такими, що не підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки суд відмовляє в задоволенні позову - судові витрати позивача залишаються на його рахунку. Враховуючи викладене та

Outcome: dismissed