Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом, обґрунтовуючи свої вимоги тим, що вона являється власником житлового будинку з господарськими будівлями та спорудами загальною площею 129,7 кв.м., житловою площею 56,9 кв.м., який розташований в [ADDRESS] та власницею земельної ділянки, на якій розташований даний житловий будинок. Вказує на те, що у вище вказаному житловому будинку зареєстровані та проживають [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . Також у вказаному будинку зареєстровані, але не проживають вона та її батько [PERSON] , [INFO] . Посилається на те, що вона стала власником вказаного житлового будинку та земельної ділянки на підставі договорів довічного утримання №634 та №636 від 15 березня 2019 року, укладеного між [PERSON] та нею. 26 березня 2019 року вона попередила кожного з відповідачів про виселення з житлового будинку та заборону користуватися земельною ділянкою для будівництва та обслуговування житлового будинку в строк до 26 травня 2019 року. Проте, відповідачі в добровільному порядку не бажають звільнити спірний житловий будинок, хоча в [PERSON] з сім`єю забезпечений житлом та земельними ділянками, які знаходяться в с. Тереблече Глибоцького району Чернівецької області. Так, 19 липня 2012 року [PERSON] прийняв спадщину по заповіту після смерті [PERSON] , до складу спадщини входить житловий будинок який розташований в [ADDRESS] та земельні ділянки. Просить суд ухвалити рішення, яким усунути перешкоди в праві користування житловим будинком з господарськими будівлями та спорудами, розташованого в [ADDRESS] , що належить [PERSON] на праві приватної власності шляхом виселення з житлового будинку відповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] 04 липня 2019 року [PERSON] та [PERSON] направили до суду відзив на позов в якому вказали, що вони правомірно проживають у вказаному житловому будинку. Крім цього [PERSON] та її чоловік проводили ремонт у спірному житловому будинку, та проживають там близько 10 років. Право [PERSON] вони не порушують та не вчиняють жодних протиправних дій, які б порушували право володіння [PERSON] своїм майном. [PERSON] також вказує, що не має іншого житла для проживання. Тому просять суд відмовити у задоволенні позову в повному обсязі. 24 вересня 2019 року [PERSON] направила до суду заяву про зупинення провадження у справі до розгляду цивільної справи за позовом [PERSON] до [PERSON] про встановлення факту спільного будівництва, визнання права власності на частку нерухомого майна та будівельних матеріалів і конструкцій, визнання недійсним договору довічного утримання. 26 вересня 2019 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області заяву [PERSON] задоволено, зупинене провадження по даній справі. 22 березня 2022 року [PERSON] направила до суду заяву про поновлення провадження по даній справі. 28 березня 2022 року ухвалою Глибоцького районного суду Чернівецької області поновлено провадження по даній справі. У судовому засіданні представниця позивачки [PERSON] позовні вимоги підтримала повністю, підтвердивши обставини викладені у позовній заяві, просила позов задовольнити. Вказувала, що [PERSON] має у власності житловий будинок з господарськими будівлями в [ADDRESS] де може проживати з сім`єю. При цьому посилалася на те, що позивачка не може забезпечити виконання договору довічного утримання, за умовами якого батьку має бути надана кімната у будинку для його проживання. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, направив до суду заяву в якій вказав, що заявлені позовні вимоги не визнає та просить перенести розгляд справи. Разом з тим, суд вважає, що справу можна розглянути у відсутності відповідача [PERSON] , оскільки, справа перебуває в провадженні суду з червня 2019 року, за час розгляду справи неодноразово слухання у справі відкладалося за клопотанням відповідача та його представника. По справі проводилося підготовче провадження, відповідачу надавалася можливість відповідачу скористатися його процесуальними правами, а подальше відкладення розгляду справи буде порушувати право позивача на справедливий суд в продовж розумного строку в розумінні ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідачі [PERSON] та [PERSON] в судове засідання не з`явилися, проте направили до суду відзив на позов в якому просять суд відмовити у задоволені позову у зв`язку із його необґрунтованістю та безпідставністю. Заслухавши пояснення учасників процесу та дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що позов слід задовольнити частково, виходячи із наступного. Судом встановлено, що позивачці [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами та земельна ділянка кадастровий номер 7321086400:01:001:0072 за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №159759239 від 15 березня 2019 року та договорами довічного утримання за №634 та №636 від 15 березня 2019 року. Крім того, встановлено, що у вище вказаному житловому будинку окрім позивачки [PERSON] , зареєстровані та проживають - [PERSON] [INFO] ; [PERSON] [INFO] ; [PERSON] , [INFO] ; [PERSON] , [INFO] . [PERSON] , [INFO] у житловому будинку зареєстрований однак не проживає. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності №174632792 від 22 липня 2019 року. Також [PERSON] належить земельна ділянка площею 0,7691 га, кадастровий номер 7321085400:01:004:0408, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області та земельна ділянка площею 0,2899 га, кадастровий номер 7321085400:01:006:0226, цільове призначення - для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, яка розташована на території Тереблеченської сільської ради Глибоцького району Чернівецької області. 26 березня 2019 року [PERSON] направила відповідачам попередження виселення в строк до 26 травня 2019 року з житлового будинку [ADDRESS] . Також попередження про припинення користування земельною ділянкою площею 0,1869 га. з цільовим призначенням для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, що розташована в [ADDRESS] , кадастровий номер 7321086400:01:001:0072. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні (частина перша стаття 321 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України)). Відповідно до статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Аналіз положень глави 32 ЦК України свідчить, що сервітут - це право обмеженого користування чужою нерухомістю в певному аспекті, не пов`язане з позбавленням власника нерухомого майна правомочностей володіння, користування та розпорядження щодо цього майна. Згідно з частиною першою статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Встановлено, що відповідач [PERSON] та його дружина [PERSON] вселилися у спірне майно в якості члена сім`ї [PERSON] , який був власником майна, набувши право користуванням чужим майном, яке по своїй суті є сервітутом. Відповідно до частини другої статті 406 ЦК України сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Судом в становлено, що [PERSON] та його дружина [PERSON] спільним побутом із позивачкою не пов`язані, тому їх право на користування чужим майном підлягає припиненню на вимогу власника цього майна на підставі частини другої статті 406 ЦК України. Згідно із частиною четвертою статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Аналогічний висновок зроблений Верховним Судом у складі колегії суддів Другої цивільної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року в справі № 243/7004/17-ц (провадження № 61-25371св18). Відповідно до статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі - Конвенція) та протоколи до неї, а також практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Правова позиція ЄСПЛ відповідно до пункту 1 статті 8 Конвенції гарантує кожній особі крім інших прав право на повагу до її житла. Воно охоплює насамперед право займати житло, не бути виселеною чи позбавленою свого житла. Такий загальний захист поширюється як на власника квартири (рішення у справі Gillow v. the U.K. від 24 листопада 1986 року), так і на наймача (рішення у справі Larkos v. Cyprus від 18 лютого 1999 року). Пункт 2 статті 8 Конвенції чітко визначає підстави, за яких втручання держави у використання особою прав, зазначених у пункті 1 цієї статті, є виправданим. Таке втручання має бути передбачене законом і необхідне в демократичному суспільстві, а також здійснюватися в інтересах національної і громадської безпеки або економічного добробуту країни, для охорони порядку і запобігання злочинності, охорони здоров`я чи моралі, захисту прав і свобод інших осіб. Цей перелік підстав для втручання є вичерпним і не підлягає розширеному тлумаченню. Водночас державі надаються широкі межі розсуду, які не є однаковими і в кожному конкретному випадку залежать від цілей, зазначених у пункті 2 статті 8 Конвенції. У пункті 27 рішення ЄСПЛ від 17 травня 2018 року у справі "Садов`як проти України" зазначено, що рішення про виселення становитиме порушення статті 8 Конвенції, якщо тільки воно не ухвалене "згідно із законом. Вислів "згідно із законом" не просто вимагає, щоб оскаржуваний захід ґрунтувався на національному законодавстві, але також стосується якості такого закону. Зокрема, положення закону мають бути достатньо чіткими у своєму формулюванні та надавати засоби юридичного захисту проти свавільного застосування. Крім того, будь-яка особа, якій загрожує виселення, у принципі повинна мати можливість, щоб пропорційність відповідного заходу була визначена судом. Зокрема, якщо було наведено відповідні аргументи щодо пропорційності втручання, національні суди повинні ретельно розглянути їх та надати належне обґрунтування. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21 серпня 2019 року у справі № 569/4373/16-ц (провадження № 14-298цс19), переглядаючи справу у порядку відступлення від висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 05 листопада 2014 року у справі № 6-158цс14, підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, дійшла висновку, що виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції та є необхідним у демократичному суспільстві. В судовому засіданні було встановлено, що [PERSON] має у власності житловий будинок з господарськими будівлями, а тому посилання [PERSON] на те, що позовні вимоги по факту є втручанням у його право на житло у розумінні положень ст. 8 Конвенції є безпідставними оскільки не буде покладати надмірний тягар на [PERSON] та його дружину [PERSON] . Отже, враховуючи те, що відповідачі [PERSON] та [PERSON] будучи членом сім`ї [PERSON] набули сервітутного права користування цим житлом за фактом набуття статусу члена його сім`ї, після припинення права власності [PERSON] та набуття права власності на житловий будинок [PERSON] не є членами її сім`ї, при цьому судом враховано те, що [PERSON] має власне житло, тому суд приходить до висновку, що право відповідачів [PERSON] та [PERSON] на користування спірним житловим будинком підлягає припиненню на вимогу власника цього майна відповідно до положень частини другої статті 406 ЦК України. Вирішуючи позовні вимоги [PERSON] до [PERSON] суд зазначає наступне. [PERSON] проживає у спірному житловому будинку за адресою [ADDRESS] разом із своєю малолітньою дитиною [PERSON] , [INFO] . Іншого житла [PERSON] не має та не володіє жодними житловими приміщеннями. При постановленні рішення суд враховує правову позицію, викладену у Постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.10.2020 у справі № 447/455/17, якою визначено, що «Має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення.» Підсумовуючи висновки про принципи застосування статті 8 Конвенції та статті 1 Першого протоколу до Конвенції, викладені у рішеннях ЄСПЛ, виселення особи з житла без надання іншого житлового приміщення можливе за умов, що таке втручання у право особи на повагу до приватного життя та права на житло, передбачене законом, переслідує легітимну мету, визначену пунктом 2 статті 8 Конвенції, та є необхідним у демократичному суспільстві. На підставі викладеного, суд доходить висновку, що [PERSON] вважає спірне житлове приміщення своїм місцем проживання, «житлом» в розумінні статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому вона з дитиною постійно проживає. Відповідно ст. 11 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. За змістом ст. 12 Закону України «Про основи соціального захисту бездомних осіб і безпритульних дітей» держава охороняє і захищає права та інтереси дітей при вчиненні правочинів щодо нерухомого майна. Неприпустимо зменшення або обмеження прав і охоронюваних законом інтересів дітей при вчиненні будь-яких правочинів стосовно жилих приміщень. Органи опіки та піклування здійснюють контроль за дотриманням батьками та особами, які їх замінюють, житлових прав і охоронюваних законом інтересів дітей. Частиною 4 ст.29 ЦК України встановлено, що місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 16 Конвенції про права дитини визначено, що жодна дитина не може бути об`єктом свавільного або незаконного втручання в здійснення її права на особисте і сімейне життя, недоторканність житла, таємницю кореспонденції або незаконного посягання на її честь і гідність. Дитина має право на захист закону від такого втручання або посягання. Відповідно до частини другої статті 18 Закону України «Про охорону дитинства» діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Враховуючи вище викладене, виселення [PERSON] із спірного житлового будинку, призведе до втрати місця постійного проживання її малолітньої дитини [PERSON] . На підставі вищевикладеного, суд приходить до висновку, що позовні вимоги в частині виселення [PERSON] не підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача необхідно стягнути понесені та документально підтверджені судові витрати у вигляді судового збору у розмірі 768,40 грн. На підставі викладеного,

Outcome: partial