Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

20.10.2021 позивач звернулася до суду із зазначеними позовними вимогами, після уточнення позовних вимог просить суд стягнути з відповідача аліменти на утримання неповнолітньої дочки [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 30000 грн 00 коп. та додаткові витрати у розмірі 25000 грн 00 коп. щомісячно до досягнення дитиною повноліття. Позовні вимоги обґрунтовує тим, що з 13.07.2012 сторони перебувають у зареєстрованому шлюбі, в якому у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] . Влітку 2021 р. позивач дізналась, що шлюб між подружжям було розірвано 23.01.2017 мировим суддею судової ділянки №5 Пролетарського району міста Ростов-на-Дону за відсутності позивача та без її відома. Подружнє життя у сторін не склалося, припинили вести спільне господарство, в результаті чого позивач проживає разом з дочкою окремо, а відповідач, у свою чергу, не приймає участі у вихованні та утриманні дочки, матеріальної допомоги не надає незважаючи на те, що відповідач є працездатною особою. Дитина навчається у приватній школі, відвідує курси англійської мови, вчиться на веб-дизайнера, де потрібні окремі засоби для навчання, також дочка має системне імунне захворювання, через що потребує регулярного лікування, оздоровлення та медичної страховки, всі витрати на дитину несе позивач. У свою чергу, відповідач займається підприємницькою діяльністю, має рухоме та нерухоме майно, інших осіб на утриманні не має, відтак має можливість для отримання доходів для утримання себе та своєї дитини. Ухвалою суду від 22.10.2021 позовну заяву залишено без руху (а.с.67). Позивач подав заяву про виконання ухвали суду та усунення зазначених недоліків (а.с.69-74). Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16.11.2021 відкрито спрощене позовне провадження з повідомленням без виклику сторін (а.с. 76). У грудні 2021 р. від представника позивача надійшла заява про розгляд справи в порядку загального позовного провадження в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін по справі (а.с.78). 08.12.2021 ухвалою Святошинського районного суду постановлено про розгляд справи в порядку загального позовного провадження у судовому засіданні 18.01.2022 (а.с.79). Позивач або її представник у судове засідання не з`явилися, повідомлені належним чином. Відповідач в судове засідання не з`явився, про час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. Відзив на позовну заяву до суду не направив, жодних заяв з процесуальних питань від сторони відповідача до суду не надходили. Відповідно до положень ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. За таких обставин, у відповідності до вимог ч. 1 ст. 281 ЦПК України, суд ухвалив провести заочний розгляд справи та ухвалити у справі заочне рішення. Суд, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Як зазначено у ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що між сторонами по справі 13.07.2012 був укладений шлюб у відділі РАЦС адміністрації Пролетарського району міста Ростов-на-Дону за актовим записом №662 (а.с. 5). У вказаному шлюбі у сторін народилася дочка [PERSON] , [INFO] у Республіці Кіпр (а.с.6). Згідно довідки від 03.10.2013 [PERSON] була зареєстрована громадянкою України (а.с.9). Відповідно до листа від 17.05.2021 Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) шлюб між сторонами було розірвано 23.01.2017 мировим суддею судової ділянки №5 Пролетарського району міста Ростов-на-Дону (а.с.15,16). Декларацією прав дитини, прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20.11.1959 року, у принципі 6 проголошено, що дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона повинна, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості. Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Відповідно до ст. 141 Сімейного кодексу України (далі - СК України) мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Передача дитини на виховання іншим особам не звільняє батьків від обов`язку батьківського піклування щодо неї (ст. 150 СК України). Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (до ст. 180 СК України). За приписами ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. При визначенні розміру аліментів на утримання дитини суд виходить з матеріального становища кожної із сторін спору, а саме те, що неповнолітня дитина проживає разом з матір`ю, перебуває на її утриманні, тоді як відповідно до вимог сімейного законодавства діти мають право на отримання матеріальної допомоги з боку обох своїх батьків. У даному випадку позивач та відповідач є особами працездатного віку, доказів про наявність медичних протипоказань, встановлених щодо працевлаштування та заняття певними видами діяльності, суду не надано. Як роз`яснено у п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15.05.2006 № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі ( ч. 1 ст. 184 СК України). Згідно із ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Позивач просить стягнути аліменти на утримання дитини у розмірі 30000 грн 00 коп., починаючи з дня подання позову до суду і до досягнення нею повноліття. Оцінюючи наявні в матеріалах справи докази, приймаючи до уваги обов`язок обох батьків утримувати до повноліття дитини, повноцінно забезпечувати її інтереси, судом встановлено наявність підстав для часткового задоволення позову шляхом стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання неповнолітньої дитини щомісячно у розмірі 15000 грн 00 коп. і до досягнення нею повноліття, але не менше ніж 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку з дня подання позову. Такий розмір аліментів на утримання дитини буде необхідним та достатнім для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Позивач також просила стягнути додаткові витрати на утримання дитини та додано на підтвердження позовних вимог у цій частині: копії товарних чеків на суми 51057 грн 00 коп. та 5199 грн 00 коп. (а.с. 32, 33); копії актів про надання медичних послуг на загальну суму 36474 грн 41 коп. (а.с. 34-38); копія квитанції про сплату комунальних послуг на суму 28900 грн 00 коп. (а.с. 39); копії квитанцій про оплату навчання в Центрі освіти «Оптіма» на суми 600 грн 00 коп., 1800 грн 00 коп., 4400 грн 00 коп., 4350 грн 00 коп., 600 грн 00 коп., 1800 грн 00 коп. (а.с. 43-46,50,54); копія квитанції про оплату підручника на суму 400 грн 00 коп. (а.с. 48); копії квитанцій про оплату навчання з англійської мови на суми 3600 грн 00 коп., 4400 грн 00 коп., 50000 грн 00 коп. (а.с. 49,51-52). Отже, підставою звернення до суду є потреба у матері стягнути із батька кошти на лікування та розвиток дитини. Сімейний кодекс України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Згідно зі ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину у разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватись наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. Отже, виходячи з аналізу ст. 185 СК України додаткові витрати присуджуються на дитину за наявності в одного з батьків, з яким проживає дитина, додаткових витрат, викликаних особливими обставинами, зокрема у зв`язку з хронічною хворобою дитини, лікуванням, каліцтвом тощо. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У постанові від 13.09.2017 у справі № 6-1489цс17 Верховний Суд України зробив правовий висновок, згідно якого СК України виходить з принципу рівності прав та обов`язків батьків. Відповідно до закону брати участь у додаткових витратах зобов`язані обоє з батьків, незалежно від того, з ким з них проживає дитина. При визначенні розміру стягнення з одного з батьків суд відносить частину витрат на іншого. Визначення особливих обставин відноситься до компетенції суду, і вони є індивідуальними в кожному конкретному випадку. Отже, вирішуючи даний спір, суд враховує, що дотримуючись рівноваги між інтересами дитини та інтересами батьків, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків (Рішення Європейського суду з прав людини від 07.12.2006 року по справі «Хант проти України»). Так, до особливих обставин, які викликають необхідність додаткових витрат на дитину закон відносить насамперед випадки, коли дитина, яка знаходиться на утриманні батьків, потребує додаткових витрат на неї у зв`язку із розвитком певних її здібностей, страждає на тяжку хворобу тощо. Особливі обставини можуть бути зумовлені, як негативними (хвороба), так і позитивними фактами (схильність дитини до музики, що потребує купівлі музичного інструменту, або до певного виду спорту, що вимагає додаткових матеріальних витрат, або дитина потребує оздоровлення та відпочинку біля моря чи на гірському курорті). Такі особливі обставини будуть індивідуальними у кожному конкретному випадку. Додаткові витрати не є додатковим стягненням коштів на утримання дитини. Аліменти необхідні, щоб забезпечити нормальні матеріальні умови для життя дитини. В окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Наявність таких витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про стягнення додаткових витрат. Ці кошти є додатковими, на відміну від коштів, які отримуються одним з батьків на утримання дитини. У п.п. 18, 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15.05.2006 року № 3 зазначено, що до передбаченої ст. 185 СК України участі в додаткових витратах на утримання дитини можуть залучатися батьки, а додаткові витрати це такі, які викликані особливими обставинами: розвитком здібностей дітей, хворобою, каліцтвом тощо. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами тощо). При стягнення коштів на додаткові витрати, які повинні бути понесені у майбутньому, суду необхідно надати розрахунок або обґрунтування необхідності майбутніх витрат. Аналіз положень ст. 185 СК України дає підстави для висновку про те, що при вирішенні вимог про участь одного з батьків у додаткових витратах на дитину суд має встановити реальне існування особливих обставин, які викликають необхідність таких витрат, а також розмір останніх. Лише при наявності цих умов і їх встановленні можливе ухвалення рішення про стягнення таких витрат в конкретній сумі. Відповідно до ст. 76 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно зі ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч. 3 ст. 12, ч.ч. 1, 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Приймаючи рішення суд враховує усталену практику Європейського Суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів, де мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, але його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 29). Національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навивши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії»(Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року). Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18 грудня 2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Позивачем на підтвердження додаткових витрат на утримання малолітньої дочки долучено копії товарних чеків на суми 51057 грн 00 коп. та 5199 грн 00 коп.; копії актів про надання медичних послуг на загальну суму 36474 грн 41 коп.; копія квитанції про сплату комунальних послуг на суму 28900 грн 00 коп.; копії квитанцій про оплату навчання в Центрі освіти «Оптіма» на суми 600 грн 00 коп., 1800 грн 00 коп., 4400 грн 00 коп., 4350 грн 00 коп., 600 грн 00 коп., 1800 грн 00 коп.; копія квитанції про оплату підручника на суму 400 грн 00 коп.; копії квитанцій про оплату навчання з англійської мови на суми 3600 грн 00 коп., 4400 грн 00 коп., 50000 грн 00 коп. Позивач не навела особливих обставин, які б свідчили про необхідність стягнення з відповідача додаткових витрат, які викликані здоров`ям дитини. Розмір додаткових витрат на дитину повинен обґрунтовуватись відповідними документами (наприклад, витрати на спеціальний медичний догляд - довідкою медичного закладу про вартість медичних послуг; витрати на лікування, на санаторно-курортне лікування - виписками з історії хвороби дитини, рецептами лікарів, довідками, чеками, рахунками, проїзними документами, тощо). Так в матеріалах справи відсутні будь-які довідки лікаря педіатра (сімейного лікаря) із визначенням необхідності щорічної госпіталізації, медичної страховки, оздоровлення та відпочинку біля моря, необхідного саме для діагностики та лікування дитини, відсутні будь-які належним чином оформлені медичні рекомендації відповідних медичних установ, лікарів, тощо. Позивач не надала докази того, що дитина проходила лікування щороку, окрім довідки від 2016 р. Крім цього, позивач зазначає, що для дитини було придбано планшет з клавіатурою вартістю 51057 грн. 00 коп. та стилус вартістю 5199 грн. 00 коп., копія чеків щодо оплати яких міститься у матеріалах справи, однак відсутні докази того, що речі куплені та призначені для дитини. З огляду на вищевикладені обставини, надавши аналіз наявним у справі доказам,

Outcome: partial