Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

ТзОВ "Галицька торгова компанія» (надалі "Позивач") звернулося до Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області з позовом до [PERSON] , в якому з урахуванням збільшених позовних вимог, просить стягнути з [PERSON] 118 763,42 грн. (104 436,50 сума боргу + 8 412,67 (інфляційне збільшення) 5914,25 грн. (3% річних від простроченої суми). Представником позивача подано заяву про розгляд справи у відсутності уповноваженого представника, не заперечує щодо заочного розгляду справи, просив позов задоволити. Відповідач в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не сповістив, про дату та час судового засідання повідомлений належним чином. Відзиву на позов до суду не надходило. Оскільки відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, про причини своєї неявки в судове засідання не повідомив, відзиву не подав, а позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд на підставі ст. 280 ЦПК України на місці ухвалив про заочний розгляд справи. Відповідно до ч.2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України (надалі - «ЦПК України») у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши письмові докази у справі, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне. З позовної заяви вбачається , що 04.06.2018 року [PERSON] прийнято на роботу по наказу від 01.06.2018 року. 04.06.2018 року між сторонами укладено письмовий договір про повну матеріальну відповідальність. По п.1 договору від 04.06.2018 року відповідач взяв на себе повну відповідальність за рух готівки від покупця до каси позивача, якщо покупець під розписку передав кошти за отриманий товар. По р. ІІІ договору від 04.06.2018 року у разі незбереження доручних матеріальних коштів відповідач відшкодовує матеріальні збитки протягом місяця з моменту нанесення збитків. Станом на день звернення з позовною заявою матеріальні збитки не погашені. Згідно з Наказом позивача від 20.12.2019 відповідача звільнено з роботи за п. 2 ст. 41 КЗпП. Відповідно до ч. 2 ст. 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно приписів ч. 1 ст. 1126 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. За змістом статті 3 КЗпП України трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, регулює законодавство про працю. За звітом № 1 від 08.04.2019 підтверджуються обставини з приводу того, що відповідач взявши під розписку готівку від покупців ( [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON], [PERSON] , [PERSON], [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] і т.д. по звіту N 1 від 08.04.2019 року за отриманий товар, до каси позивача не передав кошти за отриманий покупцями товар на загальну суму 104436,5 грн. В подальшому представником позивача позовні вимоги збільшено, оскільки грошове зобов"язання, передбачене п.1, р. ІІІ договору від 04.06.208 року протягом місяця з моменту нанесення збитків відповідачем не виконано, а тому просить стягнути з [PERSON] на користь позивача з 08.05.2019 року до 26.03.2021 року - 8 412,67 грн. індексу інфляції та 5914,25 грн. - 3% річних від простроченої суми, згідно розрахунку, який міститься в матеріалах справи. ( а.с.31-35) . Працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків (стаття 130 КЗпП України). Відповідно до пункту 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 29.12.1992 року «Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками», для вирішення питання про покладення матеріальної відповідальності та про розмір шкоди, що підлягає відшкодуванню, суду необхідно з`ясовувати: наявність прямої дійсної шкоди та її розмір; якими неправомірними діями її заподіяно і чи входили до функцій працівника обов`язки, неналежне виконання яких призвело до шкоди; в чому полягала його вина; в якій конкретно обстановці заподіяно шкоду; чи були створені умови, які забезпечували б схоронність матеріальних цінностей і нормальну роботу з ними; який майновий стан працівника. Згідно зі ст. 132 КЗпП України, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку. Статтею 134 КЗпП України передбачено випадки повної матеріальної відповідальності працівників, зазначено, що працівники несуть матеріальну відповідальність у повному розмірі шкоди, заподіяної з їх вини підприємству, установі організації, зокрема у випадках коли між працівником і підприємством, установою, організацією відповідно до статті 135-1 цього Кодексу укладено письмовий договір про взяття на себе працівником повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей, переданих йому на зберігання або для інших цілей. Відповідно до п. 8 постанови Пленуму Верховного суду України "Про судову практику в справах про відшкодування шкоди, заподіяної підприємствам, установам, організаціям їх працівниками" № 14 від 29.12.1992, розглядаючи справи про матеріальну відповідальність на підставі письмового договору, укладеного працівником з підприємством, установою, організацією, про взяття на себе повної матеріальної відповідальності за незабезпечення цілості майна та інших цінностей (недостача, зіпсуття), переданих йому для зберігання або інших цілей (п. 1 ст. 134 КЗпП), суд зобов`язаний перевірити, чи належить відповідач до категорії працівників, з якими згідно з ст.135-1 КЗпП може бути укладено такий договір та чи був він укладений. При відсутності цих умов на працівника за заподіяну ним шкоду може бути покладена лише обмежена матеріальна відповідальність, якщо згідно з чинним законодавством працівник з інших підстав не несе матеріальної відповідальності у повному розмірі шкоди. Постановою Верховної Ради України "Про порядок тимчасової дії на території України окремих актів законодавства Союзу РСР" від 12 вересня 1991 р. N 1545 визначено, що на території України діють законодавчі акти СРСР, якщо вони не суперечать Конституції і законам України. Відповідно до Переліку посад і робіт, які заміщаються або виконуються працівниками, з якими підприємство, установа, організація можуть укладати письмові договори про повну матеріальну відповідальність за незабезпечення збереження цінностей, переданих їм для зберігання, обробки, продажу (відпуску), перевезення або застосування у процесі виробництва, затвердженого постановою Держкомпраці СРСР і Секретаріатом ВЦРПС від 28 грудня 1977 р. N 447/24, роботи з приймання й обробки для доставки (супроводу) вантажу, багажу, поштових відправлень та інших матеріальних і грошових цінностей, їх доставки (супроводу), видачі (здачі) цінностей, містяться у зазначеному Переліку. Згідно зі ст. 138 КЗпП України, для покладення на працівника матеріальної відповідальності за шкоду власник або уповноважений ним орган повинен довести наявність умов, передбачених статтею 130 цього Кодексу. Відповідно до вимог ст. 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.Так, позивачем доведено, що відповідач перебував у трудових відносинах з ТзОВ «Галицька торгова компанія», згідно посадової інструкції та відповідних договорів на нього було покладено обов`язок щодо забезпечення схоронності матеріальних цінностей, будучи особою, що несе повну матеріальну відповідальність за схоронність матеріальних цінностей, відповідач порушив посадові обов`язки, чим спричинив позивачу збитки, а звітом №1 про проведення акту звірки взаємних розрахунків ТзОВ «Галицька торгова компанія" по маршруту торгового представника Грудзевича І.М., підтверджується їх розмір. Відповідно до звіту №1 про проведення акту звірки взаємних розрахунків ТзОВ «Галицька торгова компанія по маршруту торгового представника Грудзевича І.М. та інших документів, розмір матеріальної шкоди, завданої підприємству склав суму в розмірі 104436,5 грн. Стороною відповідача в ході розгляду справи не надано суду доказів на спростування обґрунтувань та доводів позову, як і не надано доказів відшкодування завданих матеріальних збитків 118 763,42 грн. ( 104 436,50 (сума боргу) + 8 412,67 (інфляційне збільшення) 5914,25 грн. (3% річних від простроченої суми). Враховуючи викладене, а також приймаючи до уваги те, що стороною позивача надано суду переконливі докази на підтвердження обґрунтувань позовних вимог, які стороною відповідача не спростовані, суд вважає, що позов є обґрунтованим, законним та таким, що підлягає задоволенню. В порядку ст. 141 ЦПК України, з відповідача слід стягнути на користь держави судовий збір в сумі 908,00 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: approved