Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

Позивач звернулася до суду із даним позовом, свої вимоги мотивує тим, що постановою старшого слідчого прокуратури Сокальського району від 23.12.2009р. відносно неї порушено кримінальну справу за ч.5 ст. 191 КК України, яка в подальшому із зміненим обвинуваченням, а саме ще додатково статтями обвинувачення за ч.4 ст. 191, ч.1 ст. 367 КК України була скерована до суду. Вироком Сокальського районного суду Львівської області від 22.12.2011р. позивачку засуджено за ч.5 ст. 191, ч.4 ст. 191 КК України та на підставі ст. 70 КК України призначено покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим сім років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських обов`язків на два роки, конфіскацією майна, що належить їй на праві приватної власності. За ч.1 ст. 367 КК України позивачку виправдано. Запобіжний захід - підпискау про невиїзд залишено до набрання вироком законної сили. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 20.11.2012р. вирок Сокальського районного суду Львівської області від 22.12.2011р. в частині виправдання позивачки за ч.1 ст. 367 КК України в зв`язку з відсутністю складу злочину, залишено без змін. У решті вирок ухвалено скасувати, справу в частині обвинувачення за ч.4 та ч.5 ст. 191 КК України направлено на новий розгляд в той самий суд в іншому складі суду. Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 26.12.2013р. кримінальну справу щодо обвинувачення позивачки за ч.4 та ч.5 ст. 191 КК України направлено прокурору Сокальського району для організації проведення додаткового розслідування. Обраний запобіжний захід у виді підписки про невиїзд, залишено без змін. З відповіді СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області на заяву позивачки від 28.08.2019р. встановлено, що кримінальне провадження №12013150310001212 від 26.12.2013р. щодо обвинувачення позивачки за ч.4 та ч.5 ст. 191 КК України закрите постановою слідчого від 14.11.2016р. на підставі п. 2 ч.1 ст. 284 КПК України. Зазначає, що внаслідок перебування під слідством і судом її життя настільки погіршилося, що призвело до нервових зривів, а в решті до тяжкого захворювання. В 2018 році позивачці проведено складну операцію, наслідки якої вона відчуває до тепер. На даний час позивачка є інвалідом ІІІ групи пожиттєво, працювати не може, оскільки цього не дозволяє стан її здоров`я. Із покликанням на ст. 1176 ЦК України та Закон України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» просить стягнути із відповідачів на її користь 93840грн. моральної шкоди, а також понесені нею судові витрати. У відзиві на позовну заяву представник відповідача Державної казначейської служби України заперечив вимоги позивачки та вказав на їх необгрунтотваність. Зокрема вказав, що Казначейство не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними щодо справи. Окремо звертає увагу на безпідставність вимог позивача щодо стягнення коштів із Державної казначейської служби України. У відзиві на позовну заяву представник відповідача прокуратури Львівської області не визнав позовних вимог, зокрема з покликанням на роз`яснення, що викладені у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» від 31.03.1995 року № 4, зазначив, що під час вирішення спорів про відшкодування шкоди доказуванню підлягають такі обставини: факт спричинення шкоди, протиправність дій заподіювача шкоди і його вина, причинний зв`язок між протиправною дією та негативними наслідками. Відсутність хоча б одного з перелічених елементів виключає відповідальність за заподіяну шкоду. У п.9 вищезазначеної постанови передбачено, що суд визначає розмір моральної шкоди в залежності від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних) яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат. Зокрема, враховуються стан здоров`я, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступень зниження престижу, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Таким чином, зазначає, що позивач повинен обгрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну йому моральну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Виходячи з приписів законодавства про відшкодування шкоди, розмір відшкодування шкоди повинен визначатись з урахуванням вимог розумності та справедливості такого відшкодування, яке має бути не більш, ніж достатнім для поміркованого задоволення звичайних потреб потерпілої особи і не повинно призводити до збагачення позивача за рахунок Держави. Таким чином, позивач повинен обґрунтувати та надати належні докази на підтвердження факту заподіяння йому моральних чи фізичних страждань, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі заявник оцінює заподіяну шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення справи. Зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази того, що завдані позивачу душевні та психічні страждання свідчать про погіршення стану його здоров`я, порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєве обмеження прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат. Позивачем не доведено належними та допустимими доказами факт заподіяння їй моральних страждань, причинно-наслідкового зв`язку між заподіянням моральних страждань і оціненою шкодою. У заяві про збільшення позовних вимог позивачка зазначає, що оскільки відповідачі за рік часу їй добровільно не відшкодували матерівальну та моральну шкоду, що більше шкодить її моральному та психологічному стану від тривалих переживань та страждань, вона збільшує позовні вимоги та просить стягнути з Державної казначейської служби України та з Львівської обласної прокуратури солідарно на її користь моральну шкоду в сумі 500000грн. В запереченні на заяву про збільшення позовних вимог представник відповідача Львівської обласної прокуратури зокрема вказав, що як у позовній заяві так і у заяві про збільшення позовних вимог відсутні докази завдання позивачці душевних та психічних страждань, погіршення стану здоров`я, порушення стосунків з оточуючими людьми, а також суттєвих обмежень прав та можливостей, які потребують додаткових матеріальних затрат. Просить відмоити у задоволенні збільшених вимог позивачки. Позивачем повторно подано заяву про збільшення позовних вимог у якій із врахуванням заяв про уточнення вимог щодо стягнення сум коштів та того порядку просить стягнути з Держави Україна в особі Державної казначейської служби України в особі Львівської обласної прокутарути у її користь моральну шкоду в розмірі 1000000грн. У запереченні на заяву про збільшення позовних вимог та її уточнення представник відповідача Львівської обласної прокуратури вказав на необґрунтованість та недоведеність вимог позивачки, відсутність належних доказів на підтвердження факту заподіяння моральної шкоди. Крім цього, звертає увагу на відсутність обґрунтованого розрахунку суми, яку просить стягнути відповідачка. Позивач [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримала, просила задовольнити. В обґрунтування вимог зіслалася на доводи викладені нею у позовній заяві. Представник відповідача Державної казначейської служби України в судове засідання не прибув та не повідомив суд про причину неявки. Представник відповідача Львівської обласної прокуратури - Проць О.Б. в судовому засіданні позовних вимог не визнала, підтримала заперечення вимог позивача, що викладені у відзивах. Представник третьої особи Головного управління національної поліції у Львівській області в судове засідання не прибув та не повідомив суд про причину неявки. Заслухавши учасників судового розгляду та дослідивши докази в справі, суд приходить до наступних висновків. Судом встановлено, що постановою старшого слідчого прокуратури Сокальського району від 23.12.2009р. стосовно [PERSON] порушено кримінальну справу за ознаками злочину передбаченого ч.5 ст. 191 КК України. Згідно вироку Сокальського районного суду Львівської області від 22.12.2011р. [PERSON] визнано винною за ч.4 ст. 191 та ч.5 ст. 191 КК України та призначено їй покарання за ч.5 ст. 191 КК України - 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських обов`язків на 2 роки та з конфіскацією майна, що належить їй на праві приватної власності; За ч.4 ст. 191 КК України - 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади пов`язані з виконанням адміністративно-господарських обов`язків на 2 роки.. На підставі ст. 70 КК України остаточно призначено покарання шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративно-господарських обов`язків на 2 роки, з конфіскацією майна, що належить їй на праві приватної власності. За ч.1 ст. 367 КК України позивачку виправдано. Запобіжний захід - підписку про невиїзд залишено до набрання вироком законної сили. Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 20.11.2012р. вирок Сокальського районного суду Львівської області від 22.12.2011р. в частині виправдання позивачки за ч.1 ст. 367 КК України в зв`язку з відсутністю складу злочину, залишено без змін. У решті вирок ухвалено скасувати, справу в частині обвинувачення за ч.4 та ч.5 ст. 191 КК України направлено на новий розгляд в той самий суд в іншому складі суду. Постановою Сокальського районного суду Львівської області від 26.12.2013р. кримінальну справу щодо обвинувачення позивачки [PERSON] за ч.4 та ч.5 ст. 191 КК України направлено прокурору Сокальського району для організації проведення додаткового розслідування. Згідно відповіді на заяву [PERSON] від 28.08.2019р., що надана начальником СВ Сокальського ВП Червоноградського ВП ГУНП у Львівській області, встановлено, що у кримінальному провадженні №12013150310001212 від 26.12.2013р. слідчим Басараб Б.В. 14.11.2016 року прийнято рішення про закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст. 284 КПК України. Відповідно до п.2 ч.1 ст. 284 КПК України, передбаченого, що кримінальне провадження закривається в разі, якщо встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення. Згідно положень ч.1, 2, 7 ст. 1176 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту чи виправних робіт, відшкодовується державою у повному обсязі незалежно від вини посадових і службових осіб органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду. Право на відшкодування шкоди, завданої фізичній особі незаконними діями органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратури або суду, виникає у випадках, передбачених законом. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду». Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 2 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» право на відшкодування шкоди в розмірах і в порядку, передбачених цим Законом, виникає у випадках закриття кримінального провадження за відсутністю події кримінального правопорушення, відсутністю у діянні складу кримінального правопорушення або не встановленням достатніх доказів для доведення винуватості особи у суді і вичерпанням можливостей їх отримати. Згідно з пунктами 1, 5 ч. 1 ст. 3 цього Закону, у випадках незаконного засудження, незаконного повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення в ході кримінального провадження обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян, громадянинові відшкодовуються (повертаються) заробіток та інші грошові доходи, які він втратив внаслідок незаконних дій, а також моральна шкода. Відшкодування шкоди в таких випадках провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Розмір сум, які передбачені пунктом 1 частини першої статті 3 цього Закону і підлягають відшкодуванню, визначається з урахуванням заробітку, не одержаного громадянином за час відсторонення від роботи (посади) (частина перша статті 4 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду»). Частинами першою та другою статті 12 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» передбачено, що розмір відшкодовуваної шкоди, зазначеної в пунктах 1, 3, 4 статті 3 цього Закону, залежно від того, який орган провадив слідчі (розшукові) дії чи розглядав справу, у місячний термін з дня звернення громадянина визначають відповідні органи, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, прокуратура і суд, про що виносять постанову (ухвалу). Якщо кримінальне провадження закрито судом при розгляді кримінальної справи в апеляційному або касаційному порядку, зазначені дії провадить суд, що розглядав справу у першій інстанції. У разі незгоди з винесеною постановою (ухвалою) про відшкодування шкоди громадянин відповідно до положень цивільного процесуального законодавства може оскаржити постанову до суду, а ухвалу суду - до суду вищої інстанції в апеляційному порядку. Отже, чинним законодавством чітко визначено порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду, при цьому встановлення розміру грошових доходів, втрачених громадянами унаслідок незаконних дій зазначених органів, віднесено до компетенції цих органів, в тому числі і судом. Згідно зі статтею 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до статті 1, пункту 1 статті 6 Конвенції, статті 1 Першого протоколу до Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно ч. 2 та ч. 3 ст. 23 ЦК України, моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України). Статтею 4 Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" передбачено, що відшкодування моральної шкоди провадиться у разі, коли незаконні дії органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду завдали моральної втрати громадянинові, призвели до порушення його нормальних життєвих зав`язків, вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. При визначенні розміру моральної шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду, суд повинен визначити страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру, при цьому суд зобов`язаний враховувати, що таке відшкодування проводиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць на момент перебування під слідством чи судом (ч. 3 ст. 13 Закону). Крім того, визначаючи розмір відшкодування, суд має керуватися принципами рівності, поміркованості, розумності, справедливості. Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, а ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення. Розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Судом встановлено, що на правовідносини, що виниклі між сторонами розповсюджується Закон України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду". Так, статтею 56 Конституції України передбачено, що держава закріплює право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Рішенням Конституційного Суду України від 3 жовтня 2001 року по справі № 1-36/2001 (справа про відшкодування шкоди державою) встановлено, що відшкодування шкоди (матеріальної чи моральної), завданої фізичним особам незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, покладається саме на державу, а не на відповідні органи державної влади, тобто відшкодування шкоди в таких випадках здійснюється за рахунок держави, а не за рахунок коштів на утримання державних органів. Таким чином, відшкодування майнової шкоди, завданої фізичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, їх посадовими і службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, здійснюється саме за рахунок держави. Судом встановлено, що позивач [PERSON] перебувала під слідством та судом в період із 28.12.2009 року по 14.11.2016 року, тобто 82 місяців та 16 днів. Щодо позивачки в рамках даного кримінального провадження був обраним запобіжний захід у виді підписки про невиїзд. Згідно вимог ч.3 ст. 12 Закону, відшкодування моральної шкоди за час перебування під слідством чи судом провадиться виходячи з розміру не менше одного мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством чи судом. Таким чином Закон визначає мінімальну межу відшкодування розміру моральної шкоди. Законодавець не визначив верхньої межі визначення розміру моральної шкоди. Згідно позиції Великої Палати Верховного Суду викладеної у Постанові від 20.09.2018 року справа № 686/23731/15-ц, провадження № 14-298цс18 розмір мінімальної зарплати визначається згідно розміру на час звернення із заявою про відшкодування: «суди попередніх інстанцій правильно керувалися тим, що на підставі положень Закону № 266/94-ВР позивач має право на відшкодування моральної шкоди, яку необхідно визначати, виходячи з мінімального розміру заробітної плати за кожен місяць перебування під слідством і судом, починаючи з часу пред`явлення обвинувачення до набрання виправдувальним вироком законної сили. Разом з тим суди не врахували, що законодавець визначив мінімальний розмір моральної шкоди, виходячи з установленого законодавством розміру заробітної плати на момент розгляду справи судом, за кожен місяць перебування під слідством та судом. Тобто цей розмір у будь-якому випадку не може бути зменшено, оскільки він є гарантованим мінімумом. Але визначення розміру відшкодування залежить від таких чинників, як характер і обсяг страждань (фізичного болю, душевних і психічних страждань тощо), яких зазнав позивач, можливості відновлення немайнових втрат, їх тривалість, тяжкість вимушених змін у його життєвих і суспільних стосунках, ступінь зниження престижу, репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, і сама можливість такого відновлення у необхідному чи повному обсязі.» Таким чином, враховуючи мінімальний розмір заробітної плати на момент розгляду справи судом - 6500грн., період перебування позивачки під слідством та судом - 82 місяців 16 днів, мінімальний розмір завданої позивачу моральної шкоди не може бути меншим - (82,16 * 6500) = 536466грн. Як зазначає позивач, в період перебування під слідством та судом її життя значно погіршилося, що призвело до нервових зривів, а в решті до важкого захворювання. За таких обставин, суд встановивши всі обставини справи та з`ясувавши доводи сторін, обґрунтування позивачем своїх вимог, розмір моральної шкоди, а також виходячи з принципу співмірності, зважаючи на засади верховенства права, вимоги розумності, дійшов висновку, що справедливою сатисфакцією є сплата на користь позивача моральної шкоди у розмірі, як гарантований в даному випадку законом, а саме 536466грн. Відтак, позовну вимогу позивача про стягнення моральної шкоди в сумі 1000000грн., суд задовольняє частково, на суму 536466грн. В свою чергу, згідно із ст. 3 ЗУ «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду», пунктів 13, 17 Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду", затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції, Генеральної прокуратури та Міністерства фінансів України № 6/5/3/41 від 04 березня 1996 року, відшкодування громадянинові шкоди, заподіяної незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу досудового розслідування чи прокуратури провадиться за рахунок коштів державного бюджету. Виконання рішень про стягнення коштів з державного бюджету здійснюється Державною Казначейською службою України у відповідності до вимог Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого Кабінету Міністрів України № 845 від 03 серпня 2011 року. Пункт 35 Порядку передбачає, що Казначейство здійснює безспірне списання коштів державного бюджету для відшкодування (компенсації) шкоди, заподіяної громадянинові незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що провадить оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, органу прокуратури або суду. За таких обставин, у випадку прийняття судом рішення про відшкодування особі шкоди за рахунок державного бюджету, Державна Казначейська служба України здійснює безспірне списання коштів відповідно до покладених на неї законом обов`язків. Отже, кошти на відшкодування шкоди державою підлягають стягненню з Державного бюджету України, тому відсутня необхідність зазначення у рішенні таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватися, або номери чи види рахунку, з якого має бути здійснено стягнення/списання, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своє суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення (пункт 6.21 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 червня 2018 року у справі № 910/23967/16 (провадження № 12-110гс18). В свою чергу, згідно п.13 ч.2 ст.3 Закону України «Про судовий збір», судовий збір несправляється за подання позовної заяви про відшкодування шкоди, заподіяної особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їх посадовою або службовою особою, а так само незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури або суду. Згідно ч.6 ст. 141 ЦПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Враховуючи зазначене витрати по сплаті судового збору у даній категорії справ мають бути віднесені за рахунок держави. Однак, дослідженою квитанцією від 28.12.2019р. встановлено, що при зверненні до суду із даним позовом позивачкою сплачено 938,40грн. судового збору, які підлягають поверненню позивачці. Що стосується вимог позивачки про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 1150грн., судом встановлено наступне. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст.137 ЦПК України, розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою. Відповідно до ч. 3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Згідно акту про надання послуг адвоката від 24.12.2019р. та квитанції до прибуткового касового ордера від 24.12.2019р., встановлено, що позивачкою сплачено адвокату Мартинюк О.І. 1150грн. за надану правову допомогу. Таким чином, суд знаходить доведеними судові витрати на правничу допомогу в заявленому позивачем розмірі, які понесені позивачем та за правилами статті 141 ЦПК України підлягають відшкодуванню. На підставі викладеного,

Outcome: partial