Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду із зазначеним позовом, покликаючись на те, що в будинку, що належить їй на праві приватної власності, що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 07.05.2003р., і знаходиться по [ADDRESS] (до набрання чинності постановою Верховної Ради України від 17.07.2020 №807-ІХ «Про утворення та ліквідацію районів» - «Мостиського району») Львівської області, значиться формально зареєстрованим її колишній чоловік (відповідач) [PERSON] . Зазначає, що відповідач [PERSON] фактично не проживає у спірному будинковолодінні близько двох років, добровільно відмовившись від права на користування таким, зокрема не проживає за вищевказаною адресою з 21.12.2019р. та його особисті речі у будинку відсутні, що підтверджується актами обстеження матеріально-побутових умов малозабезпеченої сім`ї від 28.01.2021р., 05.05.2021р, 11.08.2021р. та 15.11.2021р. Покликається на те, що відповідач [PERSON] забрав свої речі та покинув житлове приміщення не повідомивши куди саме від виїжджає. Також вказала, що відповідач [PERSON] не сплачує плату за комунальні послуги, не несе жодних витрат по утриманні житлового будинку, не зберігає особистих речей в спірному будинку та покинув таке добровільно. Зазначила, що реєстрація відповідача у її (позивачки) житловому будинку обмежує її права як власника, оскільки не може повноцінно скористатися субсидією на комунальні послуги. З огляду на наведене, просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право на користування даним житловим приміщенням в будинку, який розташований за адресою: [ADDRESS] . Позивачка [PERSON] в судовому засіданні підтримала заявлені позовні вимоги з підстав викладених нею в позовній заяві та просила суд такі задовольнити. Відповідач [PERSON] про час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, у судове засідання не з`явився без поважних причин, клопотань про відкладення або про розгляд справи за його відсутності до суду не надходило. Як вбачається із матеріалів справи виклик відповідача здійснювався у відповідності до вимог ч.11 ст.128 ЦПК України, - через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України та останній вважається повідомленим про дату, час і місце розгляду справи з часу опублікування оголошення про виклик. Крім того, останнього повідомляли про час і місце розгляду справи, шляхом надіслання рекомендованих листів з повідомленням про вручення поштового відправлення за адресою місця його проживання, зареєстрованою у встановленому законом порядку, однак «адресат відсутній за вказаною адресою». Відомості про будь-які інші адреси місця проживання чи перебування відповідача чи про його офіційну електронну адресу в матеріалах справи відсутні, заяв про зміну місця проживання чи перебування від відповідача не надходило. Представник третьої особи Судововишнянської міської ради Яворівського району Львівської області в судове засідання не з`явився, а надіслав на адресу суду клопотання, відповідно до якого просив суд здійснювати розгляд справи у їх відсутності, вирішення даного спору покладають на розсуд суду. Ухвалою судді від 02.03.2022 року дану позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін; залучено до участі у даній цивільній справі Судововишнянську міську раду Яворівського району Львівської області в якості третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору; встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). 20.05.2022 року протокольною ухвалою постановлено провести заочний розгляд даної справи. Враховуючи положення ст.280 ЦПК України, а також те, що відповідач [PERSON] належним чином повідомлений про дату, час і місце судового розгляду, в судове засідання не з`явився, про причини неявки суду не повідомив та не подав відзиву, а також враховуючи те, що позивачка не заперечувала проти заочного вирішення справи, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Заслухавши пояснення позивачки, показання свідків, дослідивши надані документи і матеріали, всебічно та повно з`ясувавши обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши в сукупності докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Згідно з ч.1 ст.4, ч.1 ст.5 ЦПК України, кожна особа має право у порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. В силу положень ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, у межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ч.ч.1, 5, 6 ст.81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що позивачка [PERSON] є власницею житлового будинку [ADDRESS] (на даний час Яворівського району, відповідно до Постанови ВР України «Про утворення та ліквідацію районів» від 17.07.2020 року №\~807-IX, яка набрала законної сили 19.07.2020 року, Верховна Рада України постановила: утворити Яворівський район (з адміністративним центром у місті Яворів), до складу якого входить територія Мостиської міської, Судововишнянської міської, Шегинівської сільської територіальних громад, та ліквідувала у Львівській області: Мостиський район), що підтверджується витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно серії ВАА №923794, виданого 07.05.2003р. (підставою виникнення права власності є договір дарування від 17.03.1988р. та договір дарування від 24.01.2003р.). Відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки (власниці вказаного житлового будинку) та значиться зареєстрованим в даному житловому будинку [ADDRESS] по даний час. Зазначені обставини підтверджуються наявними письмовими доказами, що містяться у матеріалах даної цивільної справи, а саме довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб від 26.11.2021р.№3414, а також копією будинкової книги з відмітками про зареєстроване місце проживання та повідомленням відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ГУДМС України у Львівській області з відмітками про зареєстроване місце проживання відповідача. Факт відсутності відповідача [PERSON] у спірному будинку, а також факт його не проживання та не користування спірним будинком підтверджується: наданими в судовому засіданні показаннями свідків [PERSON] та [PERSON] , які показали, що є вони сусідами позивачки [PERSON] , а відповідач [PERSON] є колишнім чоловіком позивачки, шлюб між ними розірваний, зазначили, що останній близько двох років не проживає в будинку, власником якого є позивачка, місце проживання такого їм невідоме; актами обстеження матеріально-побутових умов малозабезпеченої сім`ї від 28.01.2021р., 05.05.2021р., 11.08.2021р. та 15.11.2021р., які складені комісією Судововишнянської міської ради Львівської області, згідно яких [PERSON] , не проживає за зареєстрованою адресою з 21.12.2019р., а саме у житловому будинку [ADDRESS] , а також особистих речей останнього у такому немає. Таким чином, судом встановлено, що відповідач [PERSON] , будучи зареєстрованим у вказаному вище житловому будинку, який належить позивачці [PERSON] на праві власності та знаходиться в [ADDRESS] , однак фактично в такому будинку не проживає впродовж більш як 2 роки та з часу фактичного його виселення у спірному будинку відсутні належні відповідачу особисті речі. Водночас судом встановлено, що між позивачкою, яка є власником будинку, і відповідачем не існує договірних відносин щодо цього будинку, договір найму житлового приміщення між сторонами не укладався та у виконавчому комітеті Судововишнянської міської ради Львівської області не реєструвався. Відповідач [PERSON] відсутній в даному будинку близько двох років, поважні причини не проживання за вказаною адресою житлового приміщення - відсутні. Конституція України у ст.47 проголошує, що кожен має право на житло. Держава гарантує не тільки свободу його придбання, але й можливість стабільного користування житлом, його недоторканість, а також недопущення примусового позбавлення житла, не інакше, як на підставі закону і за рішенням суду. Глава 23 ЦК України встановлює, що громадянин, який став власником житла, має право розпоряджатися ним на свій розсуд. Однак, як зазначено у ч.3 ст.13 Конституції України, власність зобов`язує, вона не повинна використовуватись на шкоду людині, суспільству. Тому, право власності на житло охороняється правом лише настільки, наскільки його реалізація відповідає імперативним нормам закону. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~визначено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Відповідно до ч. 4 ст.9 ЖК Української РСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і порядку, передбачених законом. Відповідно до ч.1 ст.317 ЦК України власникові належить права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Статтею 318 ЦК України встановлено, що усі суб`єкти права власності є рівними перед законом. Частинами 1, 2 ст.319 ЦК України передбачено, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. На підставі ст.150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Статтею 41 Конституції України та статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17.07.1997 відповідно до Закону № 475/97-ВР від 17.07.1997 «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7, 11 до Конвенції», закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд учиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб (ст.ст.316, 317, 319, 321 ЦК України). Відповідно до ст.321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Статтею 328 ЦК України передбачено, що право власності набувається на підставах, що не заборонені законом. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом. Згідно зі ст.16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового права або майнового права та інтересу. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Частиною першою статті 383 ЦК України та статтею 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Згідно зі\~статтею 156 ЖК УРСР\~Члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій\~статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені\~статтею 162 цього Кодексу. Отже, в судовому засіданні встановлено,\~що відповідач\~ [PERSON] \~є колишнім\~чоловіком позивачки\~ [PERSON] ,\~тобто є\~колишнім членом\~сім`ї\~власника будинку,\~що підтверджується\~матеріалами справи,\~та з\~дозволу власника житла було зареєстровано місце проживання у ньому відповідача. У постанові Великої Палати Верховного Суду\~\~від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17, провадження № 14-64цс20,\~\~зазначено, що відповідно до частин першої та другої\~статті 405 ЦК України\~члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Отже, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені\~статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. Положення\~статті 406 ЦК України\~у спорі між власником та колишнім членом його сім`ї з приводу захисту права власності на житлове приміщення, можуть бути застосовані за умови наявності таких підстав - якщо сервітут був встановлений, але потім припинився. Однак встановлення такого сервітуту презюмується на підставі статті\~402, частини першої статті\~405 ЦК України. Дійсна сутність відповідних позовних вимог має оцінюватись судом виходячи з правових та фактичних підстав позову, наведених у позовній заяві, а не лише тільки з формулювань її прохальної частини, які можуть бути недосконалими. Верховний Суд\~\~зазначає, що аналіз положень частини другої\~статті 405 ЦК України\~\~дає підстави для висновку, що для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, необхідна наявність одночасно двох умов, зокрема, відсутність члена сім`ї без поважних причин понад один рік, а також відсутність поважних причин не проживання за адресою такого житлового приміщення. Відповідні правові висновки викладено у постановах Верховного Суду від 18 грудня 2018 року, справа № 441/1259/15-ц, провадження № 61-3690св18; від 15.09.2021р. по справі №445/1064/19 та від 15.09.2021р. по справі №642/4116/19. Отже, у разі виникнення спору між власником і колишнім членами його сім`ї право такого на користування житлом є сервітутним правом, у зв`язку з чим припинення цього права повинно відбуватися відповідно до вимог статей 405, 406 ЦК. Зокрема, сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення або через відсутність без поважних причин понад один рік у спірному житловому приміщенні, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Враховуючи викладене, а також те, що судом встановлено, що відповідач [PERSON] без поважних причин понад один рік не проживає у будинку за адресою: [ADDRESS] , а значиться там лише формально зареєстрованим, не бере участі в його утриманні, з часу його відсутності у спірному буднковолодінні відсутні його речі, позивачка як власник будинку вправі вимагати визнання його таким, що втратив право на користування житловим приміщенням, а тому суд вважає, що відповідач [PERSON] втратив право користування жилим приміщенням за вказаною адресою на підставі частини другої ст.406 ЦК України. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про те, що даний позов є обґрунтованим і таким, що підлягає задоволенню. Що ж стосується розподілу судових витрат, то суд вважає за необхідне зазначити наступне. З матеріалів справи вбачається, що за заявлені позовні вимоги позивачка [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 908грн., що підтверджується поданою нею квитанцією №19 від 28.12.2021р. (платник: [PERSON] , банк платника: АТ «Ощадбанк»). Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги позивачки [PERSON] задоволені, то на підставі ст.ст. 133, 141 ЦПК України, з відповідача [PERSON] на користь позивачки необхідно стягнути понесені нею судові витрати у виді сплаченого судового збору в сумі 908 гривень.

Outcome: approved