Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

У листопаді 2021 року позивач звернувся до суду із вказаним вище позовом, який підтримав під час судового розгляду. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідачів. Позивач мотивував свої позовні вимоги тим, що йому на праві приватної власності належить земельна ділянка, реєстраційним номер 1278288832113, площею 0,1 га, кадастровий номер 3211300000:69:022:0125, з цільовим призначенням: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), розташована за адресою: [ADDRESS] . Право приватної власності на зазначену земельну ділянку набуте [PERSON] на підставі договору купівлі-продажу від 28.11.2007 та підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, виданим 22.05.2017 відділом у Кагарлицькому районі ГУДСУ з питань геодезії, картографії та кадастру у Київській області. Також позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка, реєстраційний номер 1278327332113, площею 0,023 га, кадастровий номер 3211300000:69:022:0124, з цільовим призначенням: для ведення підсобного сільського господарства, розташована за адресою: [ADDRESS] . Площа земельної ділянки - 0,123 га в межах згідно з планом, з них рілля -0,0820 га, багаторічні насадження - 0,0200 га, під забудовою - 200,00 кв.м. Земельна ділянка належала продавцю [PERSON] на підставі Державного акта на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ № 067810, виданого Ржищівською міською радою 14.06.2000 і зареєстрованого за № 381. Державний акт виданий на підставі рішення виконавчого комітету Ржищівської міської ради від 29.03.2000 № 43. Позивач зареєстрував право власності на вказані земельні ділянки 13.06.2017 державним реєстратором виконавчого комітету Ради. 28.11.2007 позивач придбав у [PERSON] житловий будинок з надвірними будівлями та спорудами, що за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу житлового будинку. Сусідці позивача - [PERSON] належить на праві власності суміжна земельна ділянка, кадастровий номер 3211300000:69:022:0043, площею 0,1 га, розташована за адресою: [ADDRESS] . У 2021 році позивач отримав документально підтверджену інформацію про те, що у 1955 році [PERSON] належала земельна ділянка іншої (більшої) площі, а саме: земельна ділянка площею 1,49 га, що підтверджується копією Генерального плану (схеми) домоволодіння за адресою: [ADDRESS] , відповідно до рішення Ржищівської селищної ради № 73 за 1955-й рік. При цьому, у складі вказаної земельної ділянки площею 1,49 га, відповідно до меж зазначеного домоволодіння, перебуває й частина суміжної земельної ділянки, а саме: земельна ділянка з кадастровим номером 3211300000:69:022:0043, площею 0,1 га, розташована за адресою: [ADDRESS] , що на даний час перебуває у власності [PERSON] . Отже, на думку позивача, рішенням виконавчого комітету Ржищівської міської ради від 29.03.2000 № 43 у приватну власність [PERSON] мала бути передана земельна ділянка площею не 0,123 га, а земельна ділянка площею 1,49 га. На підставі рішення виконавчого комітету Ржищівської міської ради у приватну власність [PERSON] мала бути передана земельна ділянка іншої конфігурації та площі, ніж є станом на даний час. Вважав, що розмір і межі земельної ділянки, переданої у власність [PERSON] та розмір і межі земельної ділянки, що перебуває у власності [PERSON] не відповідають дійсності. Позивач посилався на постанову Верховного Суду від 18.03.2020 у справі № 175/1186/15-ц (провадження № 61-11477св19), вказуючи на подібність обставин та спірних правовідносин. Посилаючись на ст. 203, 204, 215, 216, 236 ЦК України, позивач просив: - визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ради від 29.03.2000 № 43, яким у приватну власність [PERSON] передана земельна ділянка площею 0,123 га, розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ради, яким у приватну власність [PERSON] передана земельна ділянка, площею 0,1 га, розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ № 067810, виданий Радою 14.06.2000 щодо передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,123 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю (серія та номер станом на даний не відомий), виданого Радою (дата видачі не відома), щодо передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1278288832113, площею 0,1 га, кадастровий номер 3211300000:69:022:0125, що за адресою: [ADDRESS] , з анулюванням кадастрового номера; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1278327332113, площею 0,023 га, кадастровий номер 3211300000:69:022:0124, що за адресою: [ADDRESS] , з анулюванням кадастрового номера; - скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га, з кадастровим номером 3211300000:69:022:0043, що за адресою: [ADDRESS] , з анулюванням кадастрового номера. У відзиві на позовну заяву представник відповідача вказувала, що з позовними вимогами відповідачка [PERSON] не погоджується та вважає, що відсутні підстави для їх задоволення. Вказувала, що висновки позивача є необґрунтованими та помилковими з огляду на наступне. Зазначала про відсутність порушення права позивача, як власника вищенаведеного майна, зокрема земельної ділянки, з боку відповідача - 1, посилаючись на ст.ст. 15, 16 ЦК України. З урахуванням цих норм правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів і осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси. Передумовами та матеріальними підставами для захисту права власності за ст. 16 ЦК України у судовому порядку є наявність порушення (невизнання або оспорювання) цього права на спірне майно, оскільки підставою для звернення до суду з позовом про захист права власності відповідно до зазначеної норми є саме порушення, оспорення або невизнання права. Відповідач [PERSON] ніяким чином не порушувала прав позивача [PERSON] на належні йому на праві власності земельні ділянки: з кадастровим номером №3211300000:69:022:0125, площею 0,1 га, та №3211300000:69:022:0124, площею 0,023 га, що розташовані за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] не заперечує, що [PERSON] набув права щодо земельної ділянки сукупним розміром 0,123 га (кадастрові номери 3211300000:69:022:0124, 3211300000:69:022:0125) і дійсно має право захищати свої майнові права на набуту ним земельну ділянку в межах набутих прав. Відповідач вважала, що відсутні правові та фактичні підстави для задоволення позову через відсутність порушеного права власності відповідача, оскільки заявлений позов спрямований не на захист права власності, а фактично на набуття права власності на земельну ділянку, належну відповідачу, що не відповідає наведеній правовій нормі. З огляду на зміст позовних вимог можна зробити висновок, що останній вважає порушеними права не свої, а права Відповідача-2 [PERSON] , так підтвердженням зазначеного є власні твердження зазначені у позові. Так, позивач вказує «...у дійсності на підставі рішення виконавчого комітету Ржищівської міської ради від 29.03.2000 року №43 у приватну власність [PERSON] мала бути переданою земельна ділянка площею не 0,123 га, а земельна ділянка площею 1,49 га». Посилаючись на ст. 175 ЦПК України представник відповідача зауважила, що позивач звертається з позовною заявою про захист свого «порушеного» права та просить його захистити, шляхом скасування рішень державних органів та органів місцевого самоврядування. При цьому, не додає до позовної заяви докази, які б підтверджували, що саме відповідачкою [PERSON] порушені його права, а основні доводи на яких ґрунтуються позовні вимоги, стосуються нібито порушених прав гр. [PERSON] . Таким чином, позивачем не надано та не зазначено докази, що підтверджують обставини, викладені в позовній заяві. Крім того, звертає увагу, що позивач обрав спосіб захисту порушених прав у вигляді скасування: державного акта на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ №067810, виданого Радою 14.06.2000 щодо передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,123 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] , та державного акта на право приватної власності на земельну ділянку [PERSON] . Підставою набуття права власності [PERSON] були відповідні договори дарування (попередній власник - [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №958670 від 25.06.2007). Також позивач не наводить підстав, чому державний акт виданий на ім`я [PERSON] є незаконним та підлягає скасуванню. Зазначений державний акт був виданий у відповідності з вимогами закону, а площа земельних ділянок, власниками яких є сторони, вказана в державних актах на право власності на земельні ділянки та в правовстановлюючих документах: у договорі купівлі-продажу та договорі дарування, відповідає фактичній площі земельних ділянок, які перебувають у їх власності, і якими вони користуються в даний час. Зазначене підтверджується відомостями, наявними на публічній кадастровій карті, які знаходяться у загальному доступі. Відповідач звертає увагу, що позивачем у якості доказів порушення його прав, надається копія Генерального плану (схеми домоволодіння) 1955 року, з якої, на думку позивача вбачається, що у приватну власність [PERSON] мала бути переданою земельна ділянка площею не 0,123 га, а земельна ділянка площею 1,49 га. Позивач не вказує яка саме частина земельної ділянки належна на його думку [PERSON] , якою площею та інші характеристики такої частини. Крім того, якість наданих до суду копій вищезазначеного Генерального плану не дає встановити будь-які його дані, в тому числі й розмір такої ділянки. Відповідач [PERSON] ставить під сумнів даний доказ. Крім того, підстави набуття права власності - це передбачені законом юридичні факти, за наявності яких особа набуває майно, стає його власником. Так, підставами набуття права власності (які йменуються ще титулами власності) є наприклад, договір купівлі-продажу, заповіт, рішення суду; способами набуття права власності є передання речі, державна реєстрація правочину або права тощо (ст. 373 ЦК України, ст. 78, 81, 125 ЗК України). При укладенні договору купівлі-продажу між позивачем та продавцем [PERSON] , позивач був обізнаний, що земельна ділянка належить продавцю на підставі державного акта на право приватної власності на землю серії ІІ-КВ №067810, виданого Ржищівською міською радою 14.06.2000, площею 0,123 га, відповідно до п. 2 договору купівлі-продажу. У п. 5 даного договору продавцем засвідчено, що згадана земельна ділянка до нього часу нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена в спорі не перебуває. У п. 10 даного договору зміст ст. ст. 125, 126 ЗК України, згідно з якими право власності на земельну ділянку виникає після одержання державного акта на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації покупцю роз`яснено. Таким чином, відповідно до норм ЗК України, в редакції на момент виникнення права власності на земельну ділянку, у позивача від 25.10.2001 і відбулось набуття права власності на земельну ділянку останнім з моменту укладення Договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.11.2007. Тому посилання позивача на Генеральний план є безпідставним, бо зазначений план не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна. Представник відповідача, посилаючись на ст. 261 ЦК України просила у випадку, якщо суд вбачатиме підстави для задоволення позову, застосувати строки позовної давності, оскільки строк для звернення позивача з відповідним позовом сплив. З огляду на зазначене, відповідач вважала, що порушення прав на користування та володіння земельною ділянкою позивача з боку не відбулося, що є підставою для відмови заявлених вимог позивача. Представник відповідача зазначала, що витрати позивача на правову допомогу склали 25000 грн. У відзиві на позовну заяву [PERSON] просила задовольнити позовні вимоги [PERSON] . У відповіді на відзив представника відповідача [PERSON] представник позивача вказував, що він планує подавати клопотання про зменшення витрат на оплату правничу допомогу адвоката, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини та висновки Верховного Суду. Зазначав, що представником відповідача не долучено до відзиву на позов план меж земельної ділянки з кадастровим номером 3211300000:69:022:0043, а долучено лише копію державного акту. Критично ставився до відзиву на позов, поданого представником відповідача - [PERSON] , додатково надавши копії генерального плану земельної ділянки [PERSON] . Вказував, що спір виник до моменту подання позову через необхідність встановлення паркану по межі земельної ділянки з боку [PERSON] , де на даний час знаходиться дерев`яний паркан. При цьому виявилось, що ширина ділянки зменшилась на три метри в бік позивача, а саме: з 11,3 м. стала 8,0 м. Такий захват земельної ділянки [PERSON] з боку [PERSON] на думку представника позивача, відбувся через те, що [PERSON] мала похилий вік, порівняно зі [PERSON] та яка працювала на той час у міліції, тобто [PERSON] скористалась віком та необізнаністю [PERSON] , приватизувала земельну ділянку, захопивши більше площі. На думку позивача у [PERSON] був ще інший державний акт, де була земельна ділянка іншої конфігурації (не захоплені межі). У генеральному плані 1955 року між ділянками була рівна межа, однак внаслідок захоплення частини земельної ділянки [PERSON] (на даний час ділянка позивача), межа стала іншої конфігурації. Що стосується набуття права власності на земельну ділянку, належну [PERSON] , позивач в жодному разі не хоче забрати частину території, що належить [PERSON] по закону, жодної матеріально-правової допомоги не вимагає та не вказує на порушення свого права, позовна заява направлена на "визнання незаконним та скасування рішень..." Дійсно позивач вважає, що були порушені права [PERSON] , але це трапилось після неправомірних дій [PERSON] , яка захопила частину території. Державні акти щодо ділянки [PERSON] та [PERSON] були видані з грубими порушеннями їх видачі, а також вони не відповідають дійсності, загальна площа не відповідає фактичній. Він вважає, що вся технічна документація, на підставі якої видавався перший державний акт, була знищена після видачі другого державного акта від 2007 року. Позивач також вважає, що договір дарування від 2009 року був заснований на другому державному акті 2007 року, тому договір дарування також необхідно визнати недійсним. У грудні 2021 року позивач запросив спеціаліста геодезиста ФОП [PERSON] , з метою визначення меж спірних земельних ділянок, то даний спеціаліст вказав на схемі місцезнаходження точок координат земельних ділянок та місце розташування паркану на ділянці. З даного зображення видно, що паркан [PERSON] знаходиться на земельній ділянці позивача [PERSON] . Проте, [PERSON] не визнає цього факту. Позивач та його представник [PERSON] просили позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. У запереченні на відповідь на відзив представник відповідача [PERSON] звертала увагу суду на те, що більша частина доводів позивача у відповіді на відзив зводиться до образ, виражених в непристойній формі на адресу відповідача [PERSON] та її представника, а тому не заслуговують на увагу та не потребують окремого дослідження та реагування. [PERSON] на праві приватної власності належить житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, розташований в [ADDRESS] , та земельна ділянка поряд з будинком, яка складається з двох частин - земельних ділянок з кадастровими номерами: №3211300000:69:022:0043, площею 0,1000 га та №3211300000:69:022:0044, площею 0,0322 га, на підставі Договору дарування земельної ділянки, посвідчений державним нотаріусом Ржищівської міської державної нотаріальної контори Отькало С.В. від 19.12.2009 та зареєстрований в реєстрі за №4297. Щодо доводів Позивача з приводу нібито приховування «меж» зазначених земельних ділянок та твердження про «ідеально пряму лінію». Зазначене не має зв`язку з реальністю, бо вся інформація про земельні ділянки та їх межі, зокрема належні [PERSON] наявна на публічній кадастровій карті, яка знаходяться у загальному доступі. Крім того, позивачем, так і не наведено підстав і не надано доказів, чому державні акти, які посвідчують право власності на земельні ділянки є протиправними. З матеріалів справи вбачається, що державні акти були видані у відповідності з вимогами закону, а площі земельних ділянок, власниками яких є сторони по справі, вказана в державних актах на право власності на земельні ділянки та в правовстановлюючих документах: у договорі купівлі-продажу та договорі дарування, відповідає фактичним площам земельних ділянок, які перебувають у власності сторін спору, і якими вони користуються на даний час. Твердження позивача про «підміну», «підроблення», державних актів «існування 2, 3 або більше державних актів на одну й ту ж саму ділянку» на адресу [PERSON] не відповідають дійсності, не підтверджуються жодними достовірними, допустимими, належними доказами та не заслуговують на увагу. Щодо долучених до відповіді на відзив, проведених за ініціативи позивача із залученням ФОП [PERSON] , геодезичних замірів, які нібито встановлюють дійсне розташування паркану, зазначила, що зазначене також не потребує дослідження та реагування, бо не стосується суті спору та предмета позову у даній справі. Наголошували, що відповідно до норм ЗК України в редакції на момент виникнення права власності на земельну ділянку у позивача від 25.10.2001, відбулось набуття права власності на земельну ділянку останнім з моменту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.11.2007. Отже, позивач може звернутися до суду за захистом свого порушеного права, яке виникло у нього з моменту реєстрації договору купівлі-продажу, а саме: з 28.11.2007. Тому посилання позивача на Генеральний план, технічну документацію на будинок по [ADDRESS] , видану на ім 'я [PERSON] є безпідставним, бо зазначені документи не є правовстановлюючими документами, що посвідчують право власності на об`єкт нерухомого майна, належного позивачу. Крім того, і в генеральному плані і в технічній документації відомості про земельні ділянки різняться. Наведене позивачем у відповіді на відзив, не спростовує законності перебування на праві власності у відповідачки [PERSON] земельних ділянок, не доведено факту порушення прав позивача відповідачкою [PERSON] . Таким чином, з огляду на наведені позивачем обставини щодо "прямих ліній", озвучування у процесуальних документах по суті справи кожного разу різних площ "захоплених" відповідачкою ділянок, та надаючи зазначеним доводам правового сенсу, з урахуванням фактичних та правових підстав позовних вимог, вважає позов, заявлений [PERSON] повністю необґрунтованим, порушення прав на користування та володіння земельною ділянкою позивача не відбулося, тому позовні вимоги задоволенню не підлягають. Враховуючи викладене, представник відповідача просила відмовити у задоволенні позовних вимог, стягнути з позивача судові витрати. Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. У судовому засіданні позивач та його представник позовні вимоги підтримували у повному обсязі та просили їх задовольнити. Позивач продублював свої твердження, які зазначив у відповіді на відзив представника відповідача [PERSON] (а.с.165-191 том 1). У судовому засіданні відповідачка [PERSON] та її представник проти позову заперечували, просили відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі. Підтримували свої твердження, зазначені у відзиві на позовну заяву (а.с. 90-98 том 1) та запереченні на відповідь на відзив (а.с.2-3 том 2). У судове засідання відповідачка [PERSON] не з`явилась, у відзиві на позов заявила клопотання про розгляд справи без її участі. Представник відповідача Ржищівської міської ради Київської області у судове засідання не з`явився, подавши письмове клопотання про розгляд справи без участі представника, відзиву та заперечень проти позову не подавали, поклались на розсуд суду та просили прийняти рішення відповідно до чинного законодавства. Представник третьої особи ГУ ДСУ з питань геодезії, картографії та кадастру у Київській області у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином, шляхом розміщення оголошення на офіційній сторінці суду сайту судової влади України. Судом встановлено наступні обставини. Згідно копії генерального плану 1955 року встановлено, що [PERSON] вказана замовником даного генерального плану. На плані зображено конфігурація земельної ділянки площею 1,49 га та місце розташування будівлі на вказаній ділянці (а.с.47, 48, 49 том 1). Державним актом на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ №067810 від 14.06.2000 (а.с.32-33 том1) підтверджено право приватної власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,123 га, розташовану в [ADDRESS] . Земельна ділянка надана на підставі рішення виконкому Ржищівської міської ради народних депутатів від 29.03.2000 № 43. Землю передано для ведення особистого підсобного господарства - 0,023 га та будівництва та обслуговування жилого будинку і господарських будівель - 0,100 га. З договору купівлі-продажу житлового будинку від 28.11.2007 року встановлено, що [PERSON] придбав у [PERSON] житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та спорудами, що розташований по [ADDRESS] (а.с.34-35 том 1). Вказаний договір зареєстрований в реєстрі правочинів 28.11.2007 (а.с.41 том1). З договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.11.2007 встановлено, що [PERSON] придбав у [PERSON] земельну ділянку, розташовану по [ADDRESS] (а.с.36-37 том 1). Площа земельної ділянки 0,123 га. Земельна ділянка належить продавцеві на підставі державного акта на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ № 067810, виданого Ржищівською міською радою 14.06.2000, і зареєстрованого в Книзі записів державних актів на право приватної власності на землю № 381. Відповідно до п. 5 Договору продавець свідчить, що згадана земельна ділянка до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі та під арештом не перебуває, в оренду не передана, постійними чи строковими сервітутами не обтяжена. Згідно витягу з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 28.11.2007, щодо земельної ділянки [PERSON] по [ADDRESS] інформація відсутня (а.с.38 том 1). Вказаний договір зареєстрований в реєстрі правочинів 28.11.2007 (а.с.42 том1). Згідно з витягом про реєстрацію права власності на нерухоме майно від 18.02.2008 встановлено, що [PERSON] є власником домоволодіння за адресою: [ADDRESS] (а.с.40 том 1). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2017 встановлено, що [PERSON] 13.06.2017 зареєстрував право власності на земельну ділянку, площею 0,023 га, розташовану в [ADDRESS] , кадастровий номер 3211300000:69:022:0124 (а.с.43-44 том 1). Згідно з витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 19.06.2017 встановлено, що [PERSON] 13.06.2017 зареєстрував своє право власності на земельну ділянку, площею 0,100 га, розташовану в [ADDRESS] , кадастровий номер 3211300000:69:022:0125 (а.с.45-46 том 1). Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності на речові права на земельну ділянку (а.с.112, 113 том 1) встановлено, що земельні ділянки кадастрові номери: 3211300000:69:022:0124, 3211300000:69:022:0125, розташовані в [ADDRESS] зареєстровані за [PERSON] 13.06.2017. Згідно листа ГУ Держгеокадатру у Київській області № 9-10-0.61-1242/2-22 від 09.02.2022 встановлено, що на виконання ухвали суду від 24.012022 про витребування доказів повідомлено про те, що реєстраційні справи щодо земельних ділянок: кадастрові номери: 3211300000:69:022:0124, 3211300000:69:022:0125, розташовані в [ADDRESS] , в архіві відділу відсутні (а.с.154 том 1). З технічної документації на будівництво житлового будинку в [ADDRESS] , гр. [PERSON] встановлено, що документи містять: витяг з рішення про дозвіл на будівництво № 95 від 23.05.1976, виписку з протоколу засідання виконкому Ржищівської селищної Ради народних депутатів від 28.01.1991 про дозвіл на оформлення технічної документації, акт від 31.05.1991, план про відведення земельної ділянки, договір, генеральний план на ім`я [PERSON] (а.с. 192-202 том 1). ФОП [PERSON] , який є інженером-геодезистом виконав комплекс геодезичних послуг на замовлення [PERSON] . За результатом виконання [PERSON] виконано ситуаційний план земельних ділянок з кадастровими номерами: 3211300000:69:022:0043, 3211300000:69:022:0044, 3211300000:69:022:0125. З даного плану встановлено зміщення існуючого паркану земельних ділянок [PERSON] у бік земельної ділянки [PERSON] (а.с.204, 205, 206 том1). Згідно інформації Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельні ділянки, кадастровий номер 3211300000:69:022:0043, 3211300000:69:022:0044 власником ділянок, розташованих в [ADDRESS] , площею 0,1 га та 0,0322 га, відповідно. вказана [PERSON] (а.с.210-214 том 1). Згідно архівного витягу з рішення виконавчого комітету Ржищівської міської ради народних депутатів № 218 від 03.12.1997 року, [PERSON] передано у приватну власність земельну ділянку, загальною площею 0,12 га по [ADDRESS] (а.с.216 том 1). Відповідно до договору дарування земельної ділянки від 19.12.2009 встановлено, що [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] , площею 0,1000 га, кадастровий номер 3211300000:69:022:0043 (а.с. 105 том 1). Даний договір зареєстрований в Державному реєстрі правочинів 19.12.2009 (а.с.106 том 1). Земельна ділянка належала [PERSON] на підставі державного акта на право власності на земельну ділянку, серії ЯД №958760, виданого Ржищівською міською радою Київської області 25.06.2007 (а.с.111 том 1). Зворотній бік державного акта містить зображення розміщення земельної ділянки з координатами точок. Від А до Г земельна ділянка межує із земельною ділянкою [PERSON] . Згідно з договором дарування житлового будинку від 06.07.2007 встановлено, що [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] житловий будинок, розташований в [ADDRESS] . Право власності на вказане домоволодіння зареєстроване за [PERSON] 20.11.2009 (а.с. 107-108, 109 том 1). Згідно з договором дарування земельної ділянки від 19.12.2009 встановлено, що [PERSON] прийняла в дар від [PERSON] земельну ділянку, розташовану в [ADDRESS] , площею 0,0322 га, кадастровий номер 3211300000:69:022:0044. Земельна ділянка належить дарувальнику на підставі державного акта на право власності на землю, серії ЯД №958671, виданого Ржищівською міською радою Київської області 25.06.2007 (а.с.4 том 2). Згідно з державним актом на право власності на земельну ділянку, серії ЯД № 958671 від 25.06.2007 встановлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки, площею 0,0322 га в [ADDRESS] , на підставі рішення Ржищівської міської ради Київської області від 27.02.2007. Кадастровий номер 3211300000:69:022:0044 (а.с.5 том 2). Норми права, застосовані судом. Згідно з ч. 2 ст. 373 ЦК України право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону. Частиною першою статті 203 ЦК України встановлено, що зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Згідно зі ст.78 ЗК України (у редакції на час виникнення спірних правовідносин - час укладення договорів купівлі-продажу землі від 28.11.2007) право власності на землю-це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками; право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них; земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності. Громадяни України, відповідно до ч. 1 ст. 81 ЗК України набувають право власності на земельні ділянки на підставі: придбання за договором купівлі-продажу, рента, дарування, іншими цивільно-правовими угодами; безоплатної передачі із земель державної і комунальної власності; приватизації земельних ділянок, що були раніше надані їм у користування; прийняття спадщини; виділенні в натурі (на місцевості) належної їм земельної частки (паю). Відповідно до ч. 1 ст. 125 ЗК України право власності та право постійного користування на земельну ділянку виникає після одержання її власником або користувачем документа, що посвідчує право власності чи право постійного користування земельною ділянкою, та його державної реєстрації. Згідно ч. 1 ст. 126 ЗК України право власності на земельну ділянку посвідчується державними актами. Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст. 152 ЗК України землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється, зокрема, шляхом визнання недійсними рішень органів місцевого самоврядування. Згідно з ч.1 ст. 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Згідно з ч.1 ст. 21 ЦК України визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси. Відповідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч.3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ч. 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Оцінка суду аргументів сторін, доказів. З урахуванням положень ч. 1 ст. 3 ЦПК України, частин 1, 2 ст. 11, ч. 1 ст. 15, ч. 1 ст. 16 ЦК України, у разі порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу у потерпілої особи виникає право на застосування певного (конкретного) способу захисту. Цим правом на застосування певного способу захисту і є права, які існують у межах захисних правовідносин. Тобто спосіб захисту реалізується через суб`єктивне цивільне право, яке виникає та існує в рамках захисних правовідносин (зобов`язань). Ефективність захисту цивільного права залежить від характеру вимоги, що висувається до порушника та характеру правовідносин, які існують між позивачем та відповідачем. Процесуальним засобом порушення судової діяльності по захисту прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, державних та суспільних інтересів у позовному провадженні є позов, у якому заінтересована особа (позивач) викладає свої вимоги до передбачуваного порушника суб`єктивного права (відповідача). Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, щодо якої суд має ухвалити рішення. Ця вимога повинна мати правовий характер, тобто бути врегульованою нормами матеріального права, а також віднесена законом до юрисдикції загальних судів. Правильне визначення предмета позову має вирішальне значення для визначення меж розгляду справи, оскільки предмет позову визначає суть вимоги, на яку суд повинен дати відповідь у рішенні. Матеріально-правова вимога позивача повинна спиратися на підставу позову. Підставою позову визнають обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги. Цими обставинами можуть бути лише юридичні факти, тобто такі факти, які тягнуть за собою певні правові наслідки: виникнення, зміну чи припинення правовідносин. Тому до підстави позову не можуть входити обставини, що виступають доказами у справі. З ними закон не пов`язує виникнення, зміну або припинення прав чи обов`язків. Вони лише підтверджують наявність чи відсутність юридичних фактів, які входять у підставу позову. Підстава позову має важливе практичне значення. Правильне її встановлення визначає межі доказування, а також є гарантією прав відповідача на захист проти позову. Позивач на власний розсуд визначає підстави та предмет позову. Суд, встановивши, що обраний позивачем спосіб захисту не відповідає правовій природі тих правовідносин, що виникли між сторонами, позбавлений можливості змінювати його предмет. Щодо позовних вимог до відповідачів [PERSON] , Ржищівської міської ради Київської області. У позовній заяві, підтриманій у судовому засіданні, позивач просив: - визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ради від 29.03.2000 № 43, яким у приватну власність [PERSON] передана земельна ділянка площею 0,123 га, розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ № 067810, виданий Радою 14.06.2000 щодо передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,123 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1278288832113, площею 0,1 га, кадастровий номер 3211300000:69:022:0125, що за адресою: [ADDRESS] , з анулюванням кадастрового номера; - скасувати державну реєстрацію права власності [PERSON] на земельну ділянку, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1278327332113, площею 0,023 га, кадастровий номер 3211300000:69:022:0124, що за адресою: [ADDRESS] , з анулюванням кадастрового номера. Вирішуючи зазначені позовні вимоги, суд зауважує, що при укладенні 28.11.2007 року договору купівлі-продажу між позивачем та відповідачем [PERSON] на підставі державного акта на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ №067810, виданого Ржищівською міською радою 14.06.2000, площею 0,123 га, у п. 5 даного договору продавцем засвідчено, що згадана земельна ділянка до цього часу нікому іншому не продана, не подарована, не заставлена, в спорі не перебуває. У п. 10 даного договору зміст ст. ст. 125, 126 ЗК України, згідно з якими право власності на земельну ділянку виникає після одержання державного акта на право власності на земельну ділянку та його державної реєстрації покупцю роз`яснено. Відповідно до норм ЗК України в редакції на момент виникнення права власності на земельну ділянку, позивач набув право власності на земельну ділянку з моменту укладення договору купівлі-продажу земельної ділянки від 28.11.2007. Посилання позивача на Генеральний план та іншу площу землі 1,49 га, наданої [PERSON] є недостатнім, бо зазначений план не є правовстановлюючим документом, що посвідчує право власності на об`єкт нерухомого майна. У відповідності до ч. 3 ст. 12, ч.1 ст. 81 ЦПК України позивачем не доведено обставин, на які він посилався як на підставу своїх вимог, зокрема, не доведено правових підстав для визнання незаконності рішення виконавчого комітету Ради від 29.03.2000 № 43 та передачі у 2000 році у приватну власність [PERSON] земельної ділянки площею 0,123 га; не доведено підстав для скасування державного акта на право приватної власності на землю, серії ІІ-КВ № 067810, виданий [PERSON] 14.06.2000; так і не доведено правових підстав для подальшого скасування державної реєстрації права власності позивача на земельні ділянки, площею 0,1 га та 0, 023 га. При цьому, суд не приймає визнання позову відповідача [PERSON] , що міститься у її відзиві на позовну заяву, оскільки відзив на позов також не містить законних підстав для ухвалення рішення про задоволення позову. Відповідач [PERSON] після продажу у 2007 році земельної ділянки втратила майновий інтерес до спірних правовідносин, а тому сама по собі її процесуальна позиція не може бути покладена в основу рішення без законних на те підстав. У той же час, у позовній заяві [PERSON] жодним чином не оспорює дійсність власного правовстановлюючого документу на земельну ділянку - договору купівлі-продажу землі між позивачем та відповідачем [PERSON] 28.11.2007, площею 0,123 га. Щодо позовних вимог до відповідача [PERSON] . У позовній заяві, підтриманій у судовому засіданні позивач просив: - визнати незаконним та скасувати рішення виконавчого комітету Ради, яким у приватну власність [PERSON] передана земельна ділянка, площею 0,1 га, розташована за адресою: [ADDRESS] ; - визнати недійсним та скасувати Державний акт на право приватної власності на землю (серія та номер станом на даний не відомий), виданого Радою (дата видачі не відома), щодо передачі у приватну власність [PERSON] земельної ділянки, площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] ; - скасування державної реєстрації права власності [PERSON] на земельну ділянку площею 0,1 га, з кадастровим номером 3211300000:69:022:0043, що за адресою: [ADDRESS] , з анулюванням кадастрового номера. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено, що позивачем не подано та не доведено належними та допустимими доказами порушення його права на володіння чи користування земельною ділянкою відповідачем [PERSON] . Позивачем не доведено недійсність державного акта на право приватної власності на землю щодо передачі земельної ділянки, площею 0,1 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Крім того, матеріали справи не містять копій рішень виконавчого комітету Ради, про надання у приватну власність саме [PERSON] земельної ділянки, яке позивач у позовній заяві просить визнати незаконним та скасувати його, а також копії державного акта, виданого на ім`я [PERSON] на право власності на земельну ділянку. У той же час, як вбачається з матеріалів справи, відповідні рішення та державний акт на право власності на земельну ділянку, були видані на ім`я [PERSON] . Крім того, необхідно зазначити, що суд не мав можливості в режимі нарадчої кімнати перевірити посилання представника відповідача [PERSON] на інформацію в публічній кадастровій карті, оскільки на час воєнного стану доступ до останньої обмежено. Суд критично оцінює посилання позивача на ситуаційний план, виконаний ФОП [PERSON] , як на експертний висновок, згідно такого. Відповідно до ч.ч.1, 2, 3, 4 ст. 102 ЦПК України висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. Особливістю висновку експерта є те, що він набуває юридичного значення лише тоді, коли його форма та зміст відповідають вимогам чинного законодавства, тому висновок експерта викладається у письмовій формі та приєднується до матеріалів справи. Зокрема, результати будь-якої експертизи закріплюються експертом у його вмотивованому висновку, який надається у письмовій формі, адже тільки письмовий документ дозволяє адекватно відобразити хід проведеного дослідження, вивчені експертом запитання та відповіді на них, додаткову інформацію про предмет дослідження. Вказаний висновок повинен бути оформлений письмово (на бланку експертного закладу) та відповідати низці вимог, недотримання яких може призвести до втрати його доказового значення. Отже, у розумінні ст. 102 ЦПК України ситуаційний план земельних ділянок не є експертним висновком з наведених вище підстав. Крім того, із ситуаційного плану під час судового засідання встановлено лише зміщення існуючого паркану земельних ділянок [PERSON] у бік земельної ділянки [PERSON] (а.с.204, 205, 206 том 1). Суд звертає увагу, що при даних фактичних обставинах справи та відповідних правовідносинах позивач має право на пред`явлення негаторного позову (усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою тощо) до суміжного користувача земельної ділянки, однак таких позовних вимог позивачем не заявлено. Суд зауважує, що позивач протягом підготовчого провадження та розгляду справи по суті не скористався своїм правом на призначення земельно-технічної судової експертизи в порядку, передбаченому ст. 103-106 ЦПК України. Щодо права на звернення до суду із клопотанням про надання та витребування доказів, зокрема про призначення судової земельно-технічної експертизи, представник позивача у судовому засіданні посилався на відсутність коштів на оплату відповідної експертизи. Що стосується посилання представника позивача на висновок Верховного Суду, зокрема, що викладений у постанові від 18.03.2020 у справі № 175/1186/15-ц (провадження № 61-11477св19). Суд, проаналізувавши зазначені висновки, що сформовані у відповідних фактичних обставинах справи, де зокрема було встановлено судом фактичне накладення суміжних земельних ділянок, вважає, що висновки Верховного Суду було ухвалено при інших фактичних обставинах та не у подібних правовідносинах, а тому не можуть бути враховані судом при вирішенні даної справи. З огляду на вищевикладене, та, на особливості принципів диспозитивності та змагальності у цивільному судочинстві (згідно з якими сторони вільні у розпорядженні їхніми процесуальними правами, а суд не має можливості розглянути не ініційовані сторонами питання), суд дійшов висновку, що в задоволенні позовних вимог [PERSON] слід відмовити у повному обсязі, оскільки позивач не довів порушення (невизнання, оспорювання) суб`єктивного цивільного права чи інтересу та відповідно виникнення у нього права на застосування тих способів захисту, що заявлені ним у позовній заяві. Щодо розподілу судових витрат. Однією з основних засад (принципів) цивільного судочинства є відшкодування судових витрат сторони, на користь якої ухвалене судове рішення (п. 12 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Згідно зі ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч. 1, п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача. Витрати на правову допомогу мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. З наданих до матеріалів справи доказів вбачається, що представник відповідача адвокат Маншиліна К.О. просила стягнути на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 25 000 грн, подавши орієнтовний розрахунок послуг та їх вартості (а.с.107, том 1). Договір про надання правової допомоги №7 від 12.01.2022 долучений до відзиву на позовну заяву (а.с.114-115 том1). Згідно орієнтовного розрахунку послуг та їх вартості, загальна кількість витраченого часу, яка полягала у надані консультаційних послуг щодо справи, підготовці, формуванню та подання відзиву, підготовці та подання (за необхідності), представництва інтересів клієнта у судових засіданнях, - складає 20 годин, відповідно вартість наданих послуг становить 25 000 грн (а.с.97 том 1). У той же час, відповідно до ч. 5 ст. 137 ЦПК України у разі недотримання вимог ч. 4 ст. 137 ЦПК суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до ч. 6 ст. 137 ЦПК України обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Представник позивача адвокат Сапонов О.В. у відповіді на відзив заявив клопотання про зменшення розміру відшкодування витрат на правничу допомогу (а.с. 169 том 1), вказуючи. що попередній (орієнтовний) розрахунок витрат на професійну правову допомогу є не обґрунтованим та не співмірним із складністю даної справи та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, обсягом наданих послуг та ціною позову та (або) значенням даної справи для відповідача, або публічним інтересом до даної справи. При визначенні розміру витрат на правничу допомогу, що підлягають стягненню з відповідача на користь позивача, суд враховує обставини, передбачені ст. 137 ЦПК України. Суд також враховує правовий висновок, висловлений у постанові Верховного Суду від 15.06.2021 у справі № 159/583/19 (провадження № 61-10459св20), відповідно до якого витрати за надану професійну правничу допомогу підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено, чи тільки має бути сплачено. Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, зазначено у рішеннях від 26.02.2015 у справі Баришевський проти України, від 10.12.2009 у справі Гімайдуліна і інших проти України , від 12.10.2006 у справі Двойних проти України, від 30.03.2004 у справі Меріт проти України заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим. При визначенні суми відшкодування витрат на професійну правничу допомогу суд враховує критерій реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерій розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи. Відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Суд вважає, що заявлена представником відповідача сума відшкодування витрат на професійну правничу допомогу у розмірі 25 000 грн є не співмірною, зокрема, зі складністю справи та виконаних робіт, часом, витраченим адвокатом на надання послуг з правової допомоги, їх обсягом та не відповідає критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру у співвідношенні з предметом, сумою спору, яка стягується з позивача. Відтак, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь відповідача [PERSON] витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн. Отже, в порядку, передбаченому ст. 141 ЦПК України з позивача необхідно стягнути на користь відповідача витрати на правничу допомогу у розмірі 15 000 грн.

Outcome: approved