Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

у вересні 2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] у якому просить суд здійснити поділ автомобіля марки ВАЗ 21154, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 року випуску, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя наступним чином: залишити автомобіль у власності відповідача - [PERSON] ; зобов`язати відповідача [PERSON] сплатити їй грошову компенсацію 50% вартості автомобіля в сумі 42 145,00 гривень. На мотивування своїх позовних вимог вказує, що з 11.08.2006 року перебувала у шлюбі з відповідачем. Рішенням Голосіївського районного суду м.Києва від 30 січня 2020 року шлюб було розірвано. Під час перебування у шлюбі з відповідачем ними було придбано автомобіль марки ВАЗ 21154, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 року випуску. Даний транспортний засіб був зареєстрований на неї. Після розлучення вони з відповідачем не можуть дійти згоди щодо розподілу спільного майна, зокрема зазначеного автомобіля. З моменту розірвання шлюбу та по теперішній час автомобілем користується саме відповідач. Автомобіль та документи на нього (оригінал свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, ключі від авто) перебувають у відповідача. Оскільки, автомобіль було придбано разом з відповідачем в період шлюбу, він належить ним, як подружжю на праві спільної сумісної власності, а вона має намір поділити вищезазначене майно. Враховуючи той факт, що автомобіль відноситься до категорії рухомого майна та є річчю неподільною, а також й те, що відповідач користується даним автомобілем, вважає за необхідне даний автомобіль залишити відповідачу, зобов`язавши останнього сплатити їй грошову компенсацію 50% вартості данного автомобіля. Вартість данного автомобіля згідно звіту про незалежну оцінку складає 84290,00 грн. Ніяких домовленостей з відповідачем та шлюбного договору між ними з приводу поділу майна немає. Ухвалою судді Голосіївського районного суду м. Києва Хоменко В.С. від 14.09.2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження без виклику сторін (а.с.40). Ухвалою суду від 08.12.2021 розгляд справи був відкладений, у відповідача була витребувана копія свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с.61). Заперечення щодо розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження до суду не надходили. Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило. Відповідачем 04.11.21 року подана заява до суду у якій він вказує, що бажає щоб автомобіль залишився в нього, а компенсацію за автомобіль позивачці він може виплатити лише частинами у розстрочку (а.с.43-44). Статтею 13 ЦПК України визначено принцип диспозитивності цивільного судочинства, відповідно до якого суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до вимог ЦПК України, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує зокрема: чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги і заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; які правовідносини випливають зі встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин. Отже, суд розглядає справу за наявними у справі доказами, які надані сторонами. Дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази в їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи із наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони з 11.08.2006 року перебували у шлюбі, який рішенням Голосіївського районного суду міста Києва від 30 січня 2020 року було розірвано. Під час перебування у шлюбі з відповідачем сторонами був придбаний автомобіль марки ВАЗ 21154, реєстраційний номер [NUMBER] , 2010 року випуску. Даний транспортний засіб зареєстрований на позивача. Це майно за законом є спільним майном подружжя. Згідно зі ст. 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності. За нормами Сімейного Кодексу України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ст. 70 СК України у випадку поділу майна що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст. 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про судову практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи. Згідно з п. 23 Постанови Пленуму Верховного суду України № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з?ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69, ч. З ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. Спільною сумісною власністю подружжя, зокрема, можуть бути: квартири, жилі й садові будинки; земельні ділянки та насадження на них, продуктивна і робоча худоба, засоби виробництва, транспортні засоби; грошові кошти, акції та інші цінні папери, паєнакопичення в житлово-будівельному, дачно-будівельному, гаражно-будівельному кооперативі; грошові суми та майно, належне подружжю за іншими зобов`язальними правовідносинами, тощо. Відповідно до ч.1 ст. 69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Таким чином незалежно від розірвання шлюбу сторони можуть поділити майно подружжя. Відповідно до роз`яснень, викладених у п. 25 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 р. № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» вирішуючи питання про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, зокрема неподільної речі, суди мають застосовувати положення частин 4, 5 ст. 71 Сімейного Кодексу України щодо обов`язкової згоди одного з подружжя на отримання грошової компенсації та попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. У разі коли жоден із подружжя не вчинив таких дій, а неподільні речі не можуть бути реально поділені між ними відповідно до їх часток, суд визнає ідеальні частки подружжя в цьому майні без його реального поділу і залишає майно у їх спільній частковій власності. Суд вважає можливим поділити майно подружжя відповідно до запропонованого позивачем в позовній заяві порядку з яким погодився відповідач, та який на думку суду відповідає нормам діючого Сімейному Кодексу України. Вартість автомобіля згідно звіту про незалежну оцінку складає 84290 грн.(а.с17-33). Половина вартості автомобіля що підлягає стягненню з відповідача складає 42145 грн. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності . Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. З огляду на викладене, суд дійшов до висновку про те, що позивач належним чином довів свої позовні вимоги. Тому, суд, виходячи із принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого в ст. 13 ЦПК України, приходить до висновку про обґрунтованість позову та про те, що обставини, викладені в ньому, знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи, а тому він підлягає задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягають стягненню понесені позивачем судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 908 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved