Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-26 00:00:00

В грудні 2021 року [PERSON] звернувся до суду із вищевказаним позовом, в якому просив суд: визнати [PERSON] та [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] ; стягнути витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування заявлених вимог позивач зазначає, що він є власником квартири [ADDRESS] . У згаданій квартирі зареєстроване місце проживання відповідача [PERSON] та його малолітнього сина [PERSON] . Як стверджував позивач [PERSON] на прохання свого брата відповідача [PERSON] , останнього було зареєстровано у спірній квартирі з формальних підстав, при цьому відповідач [PERSON] ніколи не мешкав та не мешкає у квартирі [ADDRESS] , фактично з моменту реєстрації і по день звернення з позовом [PERSON] мешкав за іншою адресою. Більш того позивачу стало відомо, що у 2021 році відповідач [PERSON] зареєстрував у квартирі свого малолітнього сина [PERSON] . Факт реєстрації [PERSON] та [PERSON] порушує право позивача на вільне розпорядження і користуванням майном, тому вказані обставини стали підставою для звернення з позовом до суду. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 01 грудня 2021 року справу передано для розгляду головуючому судді Шролик І.С. Ухвалою суду від 20 грудня 2021 року відкрито провадження по справі та призначено справу до судового розгляду. Ч. 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року застосовуються судами при розгляді справ як джерело права. За змістом п. 1 ст. 6, ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України від 17.07.1997 року № 475/97-ВР, ст. 1 Першого протоколу до Конвенції, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі. Розглядаючи справу, суд забезпечив сторонам рівні можливості щодо подання доказів, їх дослідження та доведення перед судом їх переконливості. Позивач [PERSON] у судому засіданні 26 травня 2022 року підтримав заявлені вимоги з підстав, наведених у позовній заяві, просив суд їх задовольнити. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні 26 травня 2022 року позов визнав та пояснив суду, що він та його малолітній син дійсно зареєстровані в квартирі [ADDRESS] , проте ані він ані його син фактично не мешкали та не мешкають в цій квартирі. Натомість сам [PERSON] мешкає в квартирі, яка також належить його брату позивачу [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зазначив, що намагався вирішити питання мирним шляхом, знятись з реєстраційного обліку та зняти свого малолітнього сина, проте був позбавлений такої можливості, у зв`язку з від`їздом матері дитини, згода якої на зняття з реєстраційного обліку малолітнього є обов`язковою, за кордон. Стверджував, що після зняття з реєстраційного обліку дитина буде зареєстрована за місцем його проживання в квартирі [ADDRESS] , проти чого не заперечує власник квартири позивач по справі - [PERSON] . Представник третьої особи - Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської РДА в м. Києві в судове засідання не з`явився, про розгляд справи повідомлені судом належним чином. Начальником служби [PERSON] 16 травня 2022 року подано заяву, в якій зазначили, що не визнають позов та просять суд в задоволенні позовних вимог відмовити. Відповідно до ст. 206 ЦПК України, відповідач може визнати позов протягом усього часу судового розгляду. Оскільки, визнання відповідачем позову не суперечить вимогам закону і не порушує прав та інтересів будь-яких осіб, суд його приймає. Суд, заслухавши думку позивача та відповідача, дослідивши матеріали справи, надавши оцінку доказам наявним у справі, в їх сукупності, дотримуючись принципів об`єктивності, диспозитивності цивільного судочинства, приходить до висновку про задоволення позовних вимог виходячи з наступного. Судом встановлено, що згідно Договору купівлі-продажу від 11 березня 1994 року, [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] (а. с. 6). З паспорту відповідача [PERSON] вбачається, що з 02 червня 2011 року він зареєстрований в квартирі [ADDRESS] (а.с. 78). За цією ж адресою зареєстрований і син відповідача - малолітній [PERSON] . Актами від 12 листопада 2021 року, 16 листопада 2021 року, складениими мешканцями будинку [ADDRESS] , підтверджується, що [PERSON] та [PERSON] не проживають у квартирі [ADDRESS] (а. с. 12-15). Факт не проживання в приміщенні квартири [ADDRESS] разом із своїм сином відповідачем визнаний в судовому засіданні, тому в порядку ч. 1 ст. 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Згідно ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 ст. 391 ЦК України встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що відповідачі не проживали та не проживають в квартирі [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] у судовому засіданні вказане підтвердив. Жодних доказів, що відповідачі користуються житловим приміщенням, а саме квартирою [ADDRESS] матеріали справи не містять. Окрім того, відповідач [PERSON] не заперечував проти задоволення пред`явленого позову. Відповідно до ст. 18 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» зняття особи із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) у разі звернення до органу реєстрації або через центр надання адміністративних послуг за місцем задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) здійснюється за заявою власника житла приватної форми власності, поданої у паперовій формі, стосовно повнолітньої особи, місце проживання (перебування) якої зареєстровано або задекларовано в житлі, що належить власнику на підставі права власності. У разі подання власником житла заяви про зняття із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) батьків або інших законних представників дитини чи одного з них така дитина підлягає зняттю із задекларованого або зареєстрованого місця проживання (перебування) разом із її батьками або іншими законними представниками чи одним із них. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 24 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» орган реєстрації вносить зміни до реєстру територіальної громади на підставі судового рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житло або права користування житлом, про виселення, визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. В судовому засіданні позивач [PERSON] підтвердив, що малолітній [PERSON] буде зареєстрований разом зі своїм батьком [PERSON] у належній позивачу [PERSON] на праві власності квартирі [ADDRESS] , в якій вони увесь час проживають родиною. Виходячи з наведеного, враховуючи, що відповідачі ніколи не проживали та не проживають у квартирі [ADDRESS] , яка на праві власності належить позивачу, мають інше житло для проживання, яке також на праві власності належить позивачу, який не заперечує проти їх реєстрації за місцем проживання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню та визнання відповідачів [PERSON] , [PERSON] такими, що втратили право користування квартирою [ADDRESS] . Відповідно до ст. 141 ЦПК України суд присуджує з відповідача [PERSON] на користь позивача судовий збір у сумі 1816,00 грн. На підставі викладеного та

Outcome: approved