Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

У квітні 2021 року [PERSON] (далі по тексту - позивач) звернулася до Шевченківського районного суду м. Києва із позовною заявою до Київської міської ради (далі по тексту - відповідач 1), Київської міської державної адміністрації в особі державного реєстратора Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) (далі по тексту - відповідач 2), третя особа - Комунальне підприємство «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» (далі по тексту - третя особа) про скасування рішень, державної реєстрації прав. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач являється власником квартири [ADDRESS] , а також, у відповідності до приписів закону, співвласником допоміжних приміщень цього будинку, у тому числі підвалів. 16.03.2021 року до одного з підвалів будинку зайшли сторонні особи та повідомили, що вони являється новими його власниками. У подальшому від третьої особи отримано інформацію, що приміщення підвалу площею 330,1 кв.м. перебуває в стадії приватизації. Після цього позивач знайшла інформацію на сайті Prozorro, що підвальне приміщення під виглядом нежитлового виставлено на приватизацію у 2019 році, а її представник отримав витяг з реєстру, з якого вбачається, що допоміжне підвальне приміщення зареєстровано під виглядом нежитлового у комунальну власність. Підставою для державної реєстрації зазначено рішення Київської міської ради №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 02.12.2010 року. У оголошенні на сайті «Державніторги. Онлайн» зазначено, що приміщення розміщуються у підвальному поверсі будинку, приміщення виставлене на приватизацію за такими кодами: CAV-PS:04212000-7 - Будівля складу, ангару тощо та їх частин; ДК 018:2000:125 - Будівлі промисловості та склади. Очевидно, що підвал будинку не являється такими приміщеннями. Ця приватизація здійснюється на підставі рішення Київської міської ради від 14.05.2019 року №532/7188 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що підлягають приватизації». На думку позивача, рішення про включення будинку до об`єктів комунальної власності та подальшу приватизацію підвалу є незаконними та підлягають скасуванню. Так, незаконність рішення від 02.12.2010 року про включення окремого житлового багатоквартирного будинку до складу комунального майна встановлена постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01.08.2014 року у справі №826/10086/14. Крім того, позивач зазначає, що нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку так само як і житловий будинок в цілому не можуть бути об`єктами малої приватизації. Не можуть слугувати об`єктами приватизації і допоміжні приміщення багатоквартирного будинку , адже вони перебувають у спільній власності мешканців будинку. Оскільки спірне приміщення є підвалом, воно призначене для обслуговування будинку та його комунікацій, а відтак вони є допоміжними приміщеннями. Тому, позивач просила суд: 1. Скасувати як незаконне рішення Київської міської ради №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» від 02.12.2010 року в частині включення до об`єктів комунальної власності м. Київ житлового будинку за адресою: [ADDRESS] ; 2. Скасувати державну реєстрацію права комунальної власності на нежитлове приміщення №1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею 320,1 кв.м., проведену 29.03.2017 року державним реєстратором Департаменту комунальної власності м.Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації); 3. Скасувати як незаконне рішення Київської міської ради від 14.05.2019 року №532/7188 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що підлягають приватизації» в частині включення нежитлового приміщення №1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею 320,1 кв.м. в житловому будинку [ADDRESS] . У відзиві на позовну заяву зазначено, що в результаті приватизації квартир багатоквартирного будинку їх мешканцями право власності в останніх на нежилі приміщення не виникає. Відтак, балансоутримувачем були вжиті заходи щодо реєстрації права власності на об`єкт нерухомого майна шляхом подання відповідної заяви та у встановленому законом порядку зареєстровано право комунальної власності територіальної громади м. Києва на нежилі приміщення в житловому будинку по [ADDRESS] . Спірні приміщення у будинку не належать до категорії допоміжних, оскільки за своїм цільовим призначенням не слугують для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, а тому власники кварти не набули право власності на спірні приміщення. До позовної заяви не долучено доказів належності спірних приміщення до категорії допоміжних. На думку представника відповідача, спірні рішення Київської міської ради вдані на підставі та у межах повноважень, передбачених законом, не порушують права позивача. Тому, представник просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Крім того, представником відповідача 1 подано заяву про застосування позовної давності до вимог про визнання незаконним та скасування рішення в частині від 02.12.2010 року та про скасування державної реєстрації права комунальної власності, яка відбулася 29.03.2017 року, оскільки рішення Київської міської ради публікуються на офіційному сайті та в газеті «Хрещатик», інформація з реєстру речових прав також є доступною. У поясненнях на позовну заяву представник третьої особи вказав, що спірне приміщення перебувало у орендному користування ТОВ «Валента-Рент» на підставі відповідного договору від 15.06.2009 року. У подальшому, 18.05.2009 року, між вказаним товариством та Управлінням з питань комунального майна, приватизації та підприємництва Шевченківської районної в м. Києві ради укладено договорі купівлі-продажу. 09.11.2010 року рішенням Господарського суду м. Києва у справі №3/308 даний договір було розірвано. 29.03.2017 року зареєстровано право комунальної власності на спірне приміщення, яке з 2011 року є вільним. 14.05.2017 року приміщення увійшло до об`єктів малої приватизації. Спірні приміщення у будинку не належать до категорії допоміжних, оскільки за своїм цільовим призначенням не слугують для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку, а тому власники кварти не набули право власності на спірні приміщення. Тому, представник просив суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, оскільки позивачем не доведено обставин, на які вона посилається як на підставу для задоволення позову. У судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Крім того, просив суд поновити строки позовної давності до вимог про визнання незаконним та скасування рішення в частині від 02.12.2010 року та про скасування державної реєстрації права комунальної власності, яка відбулася 29.03.2017 року, оскільки фактично про порушення своїх прав позивач дізналась 16.03.2021 року, коли до підвального приміщення зайшли невідомі особи та повідомили про своє право на нього. Після цього позивач знайшла інформацію на сайті Prozorro, що підвальне приміщення під виглядом нежитлового виставлено на приватизацію у 2019 році. Відповідачі своїх представників в судове засідання не направили, про причини їх неявки суд не повідомили, хоча про дату і час розгляду справи повідомлялись. Представники третьої особи у судовому засіданні просили суд відмовити у задоволенні позову, з підстав, викладених у поясненнях на позовну заяву. Розгляд справи відбувається в судовому засіданні (ч. 1 ст. 211 ЦПК України). Ухвалою судді Шевченківського районного суду м. Києва Осаулова А.А. від 14.04.2021 року відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче засідання. Ухвалою судді від 14.04.2021 року заяву про забезпечення позову залишено без задоволення. Протокольною ухвалою суду від 22.06.2021 року залишено без розгляду заяву про залучення до участі в справі третьої особи. Протокольною ухвалою суду від 03.11.2021 року до матеріалів справи долучено відзив та пояснення на позовну заяву. Ухвалою суду від 03.11.2021 року закрито підготовче засідання та призначено справу до судового розгляду. Суд, заслухавши пояснення представників учасників, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов висновку, що у задоволенні позову слід відмовити у повному обсязі, виходячи з наступних підстав. Перевіряючи обставини справи судом встановлено, що позивач [PERSON] є власником квартири [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого Пірхою І.С., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу 04.12.2004 року №1846 (а.с. 5). Рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», зокрема, затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1 - 10 до цього рішення (а.с. 10). У додатку №10 до рішення Київради від 02.12.2010 N 284/5096 «Перелік об`єктів комунальної власності територіальної громади міста Києва, що розміщені в Шевченківському районі» зазначено будинок [ADDRESS] (загальна проща 10147,00 кв.м., нежилих приміщень 241,00 кв.м.) (а.с. 11). Як вбачається із Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майна, 29.03.2017 року державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) проведено державну реєстрацію комунальної власності на нежилі приміщення №1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею 330,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Підставою для реєстрації зазначено рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва», лист Комунального підприємства «Керуюча компанія з обслуговування житлового фонду Шевченківського району м. Києва» №13 від 29.03.2017, лист Регіонального відділення Фонду державного майна України по місту Києву №30-08/3338 від 23.03.2017 року (а.с. 8). У подальшому, рішенням Київської міської ради від 14.05.2019 року №532/7188 «Про затвердження переліку об`єктів комунального майна територіальної громади м. Києва, що підлягають приватизації», серед іншого, затверджено перелік об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіального громади м. Києва та підлягають приватизації згідно з додатком до цього рішення (а.с. 12). Додатком до рішення Київської міської ради від 14.05.2019 року №532/7188 «Перелік об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіального громади м. Києва та підлягають приватизації» зазначено нежиле приміщення (літ.«А») за адресою: [ADDRESS] , площею 330,1 кв.м. (а.с. 13). При зверненні до суду позивач вказувала, що нежитлові приміщення у багатоквартирному будинку так само як і житловий будинок в цілому не можуть бути об`єктами малої приватизації. Не можуть слугувати об`єктами приватизації і допоміжні приміщення багатоквартирного будинку, адже вони перебувають у спільній власності мешканців будинку. У даному випадку, оскільки спірне приміщення є підвалом, то воно автоматично є допоміжним, оскільки призначене для обслуговування будинку та його комунікацій. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (ст. 19 Конституції України»). Згідно ст. 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», право комунальної власності - право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах майном, що належить їй, як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. За умовами ч. 1 ст. 59 вказаного Закону, рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень. Згідно ч. 1 ст. 73 Закону, акти ради, сільського, селищного, міського голови, голови районної в місті ради, виконавчого комітету сільської, селищної, міської, районної у місті (у разі її створення) ради, прийняті в межах наданих їм повноважень, є обов`язковими для виконання всіма розташованими на відповідній території органами виконавчої влади, об`єднаннями громадян, підприємствами, установами та організаціями, посадовими особами, а також громадянами, які постійно або тимчасово проживають на відповідній території. У відповідності до ст. 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до п.22 ст.1 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна», приватизація державного або комунального майна (далі - приватизація) - платне відчуження майна, що перебуває у державній або комунальній власності, на користь фізичних та юридичних осіб, які відповідно до цього Закону можуть бути покупцями. Згідно з ч.1 ст.316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до ч.1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпоряджання своїм майном. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (ч. 1 та ч. 2 ст. 319 ЦК України). Право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом (ст. 328 ЦК України). За умовами ч.ч.1-3 ст.355 ЦК України, майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю (ч. 1 ст. 356 ЦК України). Згідно з ч.1 ст.358 ЦК України, право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Згідно зі ст.382 ЦК України, квартирою є ізольоване помешкання в житловому будинку, призначене та придатне для постійного у ньому проживання. Усі власники квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку є співвласниками на праві спільної сумісної власності спільного майна багатоквартирного будинку. Спільним майном багатоквартирного будинку є приміщення загального користування (у тому числі допоміжні), несучі, огороджувальні та несуче-огороджувальні конструкції будинку, механічне, електричне, сантехнічне та інше обладнання всередині або за межами будинку, яке обслуговує більше одного житлового або нежитлового приміщення, а також будівлі і споруди, які призначені для задоволення потреб усіх співвласників багатоквартирного будинку та розташовані на прибудинковій території, а також права на земельну ділянку, на якій розташований багатоквартирний будинок та його прибудинкова територія, у разі державної реєстрації таких прав. Ст. 1 Закону України «Про особливості здійснення права власності у багатоквартирному будинку», визначено, що допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців (колясочні, комори, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші підсобні і технічні приміщення); нежитлове приміщення - ізольоване приміщення в багатоквартирному будинку, що не належить до житлового фонду і є самостійним об`єктом нерухомого майна. Згідно з п. 33 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014, № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», застосовуючи положення статті 391 ЦК, відповідно до якої власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном, навіть якщо вони не пов`язані із позбавленням права володіння, суд має виходити із того, що відповідно до положень статей 391, 396 ЦК позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Такий позов підлягає задоволенню і в тому разі, коли позивач доведе, що є реальна небезпека порушення його права власності чи законного володіння зі сторони відповідача. При цьому суди повинні брати до уваги будь-які фактичні дані (статті 57 - 59 ЦПК), на підставі яких за звичайних умов можна зробити висновок про наявність такої небезпеки. У справі, що розглядається, фактично спір стосується конкретного приміщення, яке зареєстровано як нежиле приміщення (літ. «А») за адресою: [ADDRESS] , площею 330,1 кв.м. У той же час, у матеріалах справи відсутні первинні документи, з яких би вбачалася приналежність спірного приміщення до допоміжного багатоквартирного будинку. Як встановлено у ході розгляду справи, спірним рішенням Київської міської ради від 02.12.2010 року затверджено перелік об`єктів права комунальної власності територіальної громади міста Києва згідно з додатками 1 - 10 до цього рішення. У додатку №10 до рішення від 02.12.2010 зазначено будинок [ADDRESS] та визначено загальну площу 10147,00 кв.м., площу нежилих приміщень 241,00 кв.м. Тобто, фактично вказаним рішення до об`єктів комунальної власності віднесено, серед інших, нежиле приміщення площею - 241,00 кв.м., а не допоміжне приміщення - підвал. 29.03.2017 року державним реєстратором Департаменту комунальної власності м. Києва виконавчого органу Київської міської ради (Київської міської державної адміністрації) проведено державну реєстрацію комунальної власності на нежилі приміщення №1-3 групи приміщень №104 в літ «А» загальною площею - 330,1 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . У подальшому, рішенням Київської міської ради від 14.05.2019 року затверджено перелік об`єктів малої приватизації, що перебувають у комунальній власності територіального громади м.Києва та підлягають приватизації, згідно з додатком до цього рішення. У додатку зазначено нежиле приміщення (літ. «А») за адресою: [ADDRESS] , площею - 330,1 кв.м. Приписами ч.ч. 1,6 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. В порушення зазначених вимог, позивачем не доведено приналежність спірного приміщення саме площею - 330,1 кв.м., до допоміжного. Оголошення із сайту «Державніторги. Онлайн» про знаходження приміщення у підвальному поверсі дану обставину не доводить. Так, на підтвердження того, що спірне приміщення являється підвалом, позивачем не надано первинних документів, таких як технічний паспорт будинку [ADDRESS] , як не доведено, що в спірних приміщеннях наявне інженерне обладнння, присторої, а саме водоміри та інші прилади обліку, бойлери, запірна арматура, електричні щитки, без доступу до яких експлуатація житлового будинку не є можливою. Не зверталася сторона позивача і протягом розгляду справи з клопотанням про витребування тезнічної документації на будинок або призначення судової будівельно-технічної експертизи, хоча суд запитував представника позивача про її існування або можливість призначення. При цьому, наданий до пояснень третьої особи план приміщень будинку [ADDRESS] (а.с.118) не є техпаспортом на спірні приміщення або іншим офіційним документов, зі змісту якого можливо визначити його приналежність до допоміжного приміщення. На вказаному плані зазначені нежитлові приміщення 2 підвал літ.»А», що взагалі виключає ідентифікацію цих приміщень як таких, про які є спір у цій справі. За таких обставин, суд не може покласти в основу даного рішення твердження позивача, що оскаржуваним рішенням від 02.12.2010 року допоміжне приміщення, яке являється спільною власністю усіх співвласників багатоквартирних будинків, віднесено до об`єктів комунальної власності територіальної громади м. Києва, 29.03.2017 року проведено державну реєстрацію комунальної власності допоміжного приміщення, а 14.05.2019 року - підвал віднесено до об`єктів малої приватизації, оскільки підтверджуючих це документів надано не було. Посилання сторони позивача на вимоги ЗУ «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» та відповідні рішення Конституційного суду з приводу визначення поняття «допоміжні приміщення» і надання такого статусу спірним приміщенням за замовчуванням суд не примає до уваги та ввжає помилковими з огляду на наступне. Так, згідно зі статтею Згідно з ст.1 Закону України «Про об`єднання співвласників багатоквартирного будинку» (в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин), допоміжні приміщення багатоквартирного будинку - приміщення, призначені для забезпечення експлуатації будинку та побутового обслуговування мешканців будинку (сходові клітини, вестибюлі, перехідні шлюзи, позаквартирні коридори, колясочні, кладові, сміттєкамери, горища, підвали, шахти і машинні відділення ліфтів, вентиляційні камери та інші технічні приміщення); нежиле приміщення - приміщення, яке належить до житлового комплексу, але не відноситься до житлового фонду і є самостійним об`єктом цивільно-правових відносин. Рішенням Конституційного Суду України від 9 листопада 2011 року N 14-рп/2011 встановлено, що за законодавством України допоміжне приміщення у дво- або багатоквартирному будинку, гуртожитку має своє функціональне призначення, яке полягає у забезпеченні експлуатації будинку та побутового обслуговування його мешканців. Під поняттям "мешканці" треба розуміти власників, співвласників, наймачів, орендарів окремих житлових і нежитлових приміщень будинку, які проживають у будинку і становлять визначене коло суб`єктів, які реалізують право спільної власності на окремий її об`єкт - допоміжні приміщення. Рішенням Конституційного Суду України від 02.03.2004 року по справі №4-рп/2004 встановлено, що допоміжні приміщення (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і т. ін.) передаються безоплатно у спільну власність громадян одночасно з приватизацією ними квартир (кімнат у квартирах) багатоквартирних будинків. Підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення додаткових дій, зокрема створення об`єднання співвласників багатоквартирного будинку, вступу до нього. Про те, ухвалою Конституційного суду України від 12.05.04 №4-рп/2004 встановлено, що наведений у підпункті 1.1 резолютивної частини рішення Конституційного суду України від 02.03.04 перелік допоміжних приміщень (підвали, сараї, кладовки, горища, колясочні і інше) не є офіційним тлумаченням терміна «допоміжні приміщення». Відтак, спірні нежитлові приміщення у цій справі навіть при наявності офіційно їх статуса як підвал автоматично не набувають статусу «допоміжних приміщень». Крім того, варто зауважити, що постановою Окружного адміністративного суду м. Києва від 01 серпня 2014 року у справі №826/10086/14, яке залишено без змін ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 листопада 2014 року, визнано протиправним та скасовано рішення Київської міської ради від 02.12.2010 року №284/5096 «Про питання комунальної власності територіальної громади міста Києва» в частині включення до Переліку об`єктів комунальної власності міста Києва житлового будинку за іншою адресою. Протиправність рішення в цілому не встановлена. У відповідності до вимог ч. 7 ст. 82 ЦПК України, правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді іншої справи, не є обов`язковою для суду. Крім того, відповідно до абз. 2 п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі», оскільки правом на звернення до суду за захистом наділена особа в разі порушення, невизнання або оспорювання саме її прав, свобод чи інтересів, а також у разі звернення до суду органів та осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб або державні та суспільні інтереси (частини перша та друга статті 3 ЦПК), то суд повинен встановити, чи були порушені, невизнані або оспорені права, свободи чи інтереси цих осіб, а якщо були, то вказати, чи є залучений у справі відповідач відповідальним за це. Європейський суд з прав людини в своїй практиці (рішення від 13.05.1980 року в справі «Артіко проти Італії (пункт 35), рішення від 30.05. 2013 року в справі «Наталія Михайленко проти України» (пункт 32) визначає, що Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод призначена для гарантування не теоретичних або примарних прав, а прав практичних та ефективних. За вказаних обставин, суду не надано доказів того, що права позивача у даному випадку з боку відповідачів чи інших осіб порушені, враховуючи відсутність доказів, що органом місцевого самоврядування та державним реєстратором було порушено вимоги закону, а тому, права позивача не підлягають захисту у відповідності до способів, визначених ст. 16 ЦК України. Таким чином, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність відмовити у задоволенні позову у повному обсязі. Щодо заяви представника відповідача 1 про застосування строків позовної давності до вимог про визнання незаконним та скасування рішення в частині від 02.12.2010 року та про скасування державної реєстрації права комунальної власності, яка відбулася 29.03.2017 року, суд зазначає наступне. Згідно зі ст. 256 ЦК України, позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. За ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. При цьому перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила (ч. 1 ст. 261 ЦК України). Відповідно до ч.ч.3, 4 ст. 267 ЦК України позовна давність застосовується судом лише за заявою сторони у спорі, зробленою до винесення ним рішення. Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові. Таким чином, суд відмовляє у задоволенні заяви про застосування строків позовної давності, оскільки судом відмолено у задоволенні позову по суті. Згідно положень ст. 141 ЦПК України, у зв`язку з відмовою у задоволенні позову підстави для стягнення з відповідачів на користь позивача судового збору відсутні. Згідно п.п.15.5) п.п.15 п. 1 Розділу ХШ Перехідних Положень ЦПК України в новій редакції, до дня початку функціонування Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи апеляційні та касаційні скарги подаються учасниками справи до або через відповідні суди. На підставі викладено та

Outcome: dismissed