Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

представник позивача просить суд стягнути з Обухівської районної ради Київської області на користь [PERSON] моральну шкоду, завдану в результаті прийняття Кагарлицькою районною радою VII скликання рішення від 13.07.2017 року № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] », що визнано незаконним і скасовано, в розмірі 864 000,00 гривень, але не менше ніж 144 мінімальних заробітних плат, що будуть установлені на момент розгляду справи судом, обґрунтовуючи позов наступним. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх службових повноважень. Згідно зі статтею 1175 Цивільного кодексу України шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. З 19 жовтня 2015 року він, [PERSON] , [INFO] , відповідно до розпорядження Президента України Петра Олексійовича Порошенка від 15 жовтня 2015 року № 747/2015-рп «Про призначення [PERSON] головою Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області», працював на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області. 13 липня 2017 року Кагарлицькою районною радою VII скликання з порушенням вимог ч. 9 ст. 46 і ст. 47 Закону від 21.05.1997 р. № 280/97-ВР «Про місцеве самоврядування в Україні», зокрема, без включення цього питання до порядку денного позачергової сесії та без його обговорення у постійних комісіях, без проведення колективного й вільного обговорення його депутатами на сесії, було прийняте рішення сесії № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] ». Незаконне рішення Кагарлицької районної ради VII скликання від 13.07.2017 року № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] » ним було оскаржено до Кагарлицького районного суду Київської області. 12 вересня 2018 року Кагарлицький районний суд Київської області ухвалив рішення у адміністративній справі № 368/1337/17 за позовом [PERSON] до Кагарлицької районної ради VII скликання про визнання незаконним та скасування рішення сесії Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24- VII від 13.07.2017 року, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] відмовив повністю. Проте, в результаті розгляду його апеляційної скарги, 18.12.2018 року Шостий апеляційний суд виніс постанову, якою було скасовано рішення Кагарлицького районного суду від 12.09.2018 року, та задоволено позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, а саме: визнано незаконним та скасовано рішення Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] ». З висновками Шостого апеляційного адміністративного суду погодився і Касаційний адміністративний суд у складі Верховного суду, та постановою від 24 липня 2019 року рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 368/1337/17 за позовом [PERSON] до Кагарлицької районної ради Київської області про визнання незаконним та скасування рішення - залишено без змін. Таким чином, рішення Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] » остаточно визнано незаконним та скасовано. Проте, висловлення недовіри голові місцевої державної адміністрації простою більшістю голосів складу місцевої ради є, згідно норми частини дев`ятої статті 118 Конституції та норми пункту 3 частини другої статті 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», підставою для відправлення Президентом України відповідного голови у відставку. Таким чином, внаслідок незаконного рішення Кагарлицької районної ради Київської області, яке на сьогодні скасовано, 01.09.2017 року Президентом України Петром Порошенком було здійснено Розпорядження № 166/2017-рп «Про відставку голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області», внаслідок якого його, [PERSON] , було звільнено з посади Голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області і припинено його публічну службу. Тобто, наслідком протиправного рішення Кагарлицької районної ради стало його наступне звільнення з посади голови районної державної адміністрації. Конституція України визначає право кожного на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень (ст. 56 Конституції України). Аналогічні за змістом норми закріплені у статтях 1173-1175 Цивільного кодексу України. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України). Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи (стаття 1174 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини. Також, із змісту ст. 23 ЦК України вбачається, що моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до п. 5, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику по справам про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №4 від 31.03.1995 року, розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати, що діють на час розгляду справи. Відповідно до Положення про застосування Закону України "Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду" завдана громадянинові шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду. Крім того, право на відшкодування шкоди в повному обсязі гарантоване й ч. 5 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, норми якої згідно із ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини " є джерелом національного права. Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру. Крім того, відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про судову практику по справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" № 4 від 31.03.1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних або фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями чи бездіяльністю інших осіб. Згідно із ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. За період роботи, його загальний стаж роботи складає 30 років, з яких на державній службі він перебував понад 25 років, в тому числі на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області, він зарекомендував себе як відповідальний та досвідчений керівник, порядна людина та професіонал своєї справи. За весь час його трудової діяльності жодних нарікань на нього, як на працівника ні з боку керівництва, ні з боку працівників ніколи не було. В колективах його завжди поважали та вважали добропорядною, чесною і відповідальною людиною, про що свідчать державні нагороди: орден «За мужність III ступеню», орден «Данила Галицького», відзнака МО України «Знак Пошани», відзнака МВС України «За бездоганну службу її ступеню», подяки голови адміністрації Київської області, голови Київської обласної ради, всеукраїнських громадських організацій. Таким чином, протиправним рішенням Кагарлицької районної ради йому було завдано значної моральної шкоди. Наслідком протиправного рішення відповідача, стало його наступне звільнення з публічної посади. Це призвело до значних моральних страждань, втрати впевненості в завтрашньому дні, знищило його як посадовця та публічну особу. Всі його багаторічні напрацювання було знівельовано одним рішенням. І по сьогодні він прикладає додаткові зусилля для організації свого життя. Він вважає, що відповідач Кагарлицька районна рада, а наданий час Обухівська районна рада, як правонаступник, повинна йому відшкодувати моральну шкоду. У зв`язку із вчиненням відповідачем протиправних дій, відносно нього, йому завдано моральної шкоди, що підлягає відшкодуванню відповідно до ст.ст. 15, 216 Цивільного Кодексу України. Завдана йому моральна шкода полягає: у спричиненому йому тяжкому моральному потрясінні. Він зазнав шоку у момент, коли йому, як посадовцю - голові районної держаної адміністрації, було оголошено рішення про недовіру, наслідком якого стало його звільнення з публічної служби. За декілька секунд він згадав всі свої зусилля, які прикладав для сумлінного виконання покладених на нього обов`язків. Все своє життя він виконував будь-яку роботу як найкраще, не була винятком і його праця на посаді голови райдержадміністрації. Він завжди поважав людей і сам користувався і по сьогодні користується повагою, як серед своїх колег, так і просто серед пересічних громадян. Тому, оголошення недовіри за наведених обставин, для нього стало великим потрясінням, від якого він і по сьогодні не може оговтатись, вказаними діями були порушені його стосунки з оточуючими людьми, та підірвана довіра людей до нього; в переживаннях з приводу розуміння цілковитої незаконності дій та рішення відповідача, відчуття своєї безпорадності у даній ситуації; у використанні відповідачем домінуючого положення, що призвело до вчинення ним протиправних дій по відношенню до нього; внаслідок протиправного рішення він втратив нормальні життєві зв`язки, що призвело до зміни звичного способу життя не лише для нього, а й для життя його сім`ї, яке навіть на сьогодні його не вдалося відновити, і дана обставина по сьогодні потребує додаткових зусиль для організації його класного життя та життя його родини; через неможливість продовження активного громадського життя, він тривалий час перебуває у напруженому психологічному стані, та не може працевлаштуватися. Окрім цього, він зазнав великого психологічного потрясіння, яке відобразилося на його стані здоров`я. У нього загострилися хронічні хвороби і розвинувся гіпертонічний криз, внаслідок чого він був змушений лікуватися на стаціонарі. Він бойовий офіцер та учасник бойових дій, який за наслідком поранень отримав контузію та інвалідність. Він - громадянин України, який має майже 30 років трудового стажу. І за весь цей час він отримував лише подяки та нагороди за свою працю. Незаконним рішенням депутатів Кагарлицької районної ради було принижено його гідність та знівельовано його авторитет, не просто як людини, а як працівника - очільника районної адміністрації в очах законослухняних громадян міста, району та області. Такі дії відповідача значно підсилили його психологічне розчарування у можливості відновлення своїх прав. З моменту виникнення такого протиправного ставлення відповідача до нього, він перебуває в сумнівах щодо добровільного відновлення порушених відповідачем його законних прав, через що постійно відчуває психологічний дискомфорт. Згідно з п. 5 ст. 38 Бюджетного кодексу України розмір мінімальної заробітної плати визначається в Законі про Державний бюджет на відповідний рік. Відповідно до пп. 4 п. 2 ст. 41 Бюджетного кодексу до вступу в силу Закону про Державний бюджет України на поточний бюджетний період мінімальна заробітна плата застосовується в розмірах і на умовах, що діяли в грудні попереднього бюджетного періоду. Так, відповідно до Закону України «Про Державний бюджет України на 2021 рік) з 1 січня 2021 року мінімальна зарплата становить 6000 грн., а з 1 грудня - 6500 грн. Отже, 144 мінімальні заробітні плати, що установлені на момент розгляду справи судом, станом на 13.08.2021 року становлять 144 х 6 000 грн. = 864 000,00 грн. Представник відповідача в особі Обухівської районної ради Київської області Лукашук О.М. позовні вимоги позивача не визнає, заперечує проти їх задоволення і просить суд відмовити у їх задоволенні, виходячи з наступного. Вважає, що Обухівська районна рада ніяких протиправних дій щодо позивача не зробила а є стороною, до якої перейшло права та обов`язки у зв`язку з реорганізацією районної ради у зв`язку з утворенням нових районів. Вважає, що позивачем не доведено в чому полягає нанесення йому моральної шкоди. Представник відповідача в особі Державної Казначейської служби України в судове засідання не з`явився, подавши до суду відзив на позовну заяву, в якій просить відмовити у задоволенні позовних вимог позивача у повному обсязі, обґрунтовуючи наступним. Державна казначейська служба України є неналежним відповідачем. Згідно зі статтею 19 Конституції України органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до чинного законодавства відповідач має право подавати докази, давати усні та письмові пояснення, наводити свої доводи та міркування з усіх питань, що виникають у ході судового процесу, заперечувати проти клопотань та доводів інших учасників процесу. Також відповідач має право визнати позов повністю або частково. Казначейство, яке залучено до цієї справи в якості відповідача не в змозі використати зазначені вище права учасника судового процесу, тому що згідно із своїми функціональними обов`язками не є учасником спірних відносин і не володіє будь-якими фактичними даними, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що мають значення для правильного вирішення справи. Зазначають, що Конституційний суд України у рішенні від 03.10.2001 № 12-рп/2001 у справі про відшкодування шкоди державою вказує наступне. «Державні органи як юридичні особи несуть юридичну відповідальність лише за своїми договірними зобов`язаннями. Держава не відповідає по зобов`язаннях державних організацій, які є юридичними особами, а ці організації не відповідають по зобов`язаннях держави. Така юридична особа, тобто державна установа, відповідає за своїми зобов`язаннями коштами, які є в її розпорядженні.» Казначейство діє відповідно до повноважень та компетенції, визначених зокрема, Положенням про Державну казначейську службу України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 15.04.2015 № 215. Згідно з Положенням, Казначейство є юридичною особою, має самостійний баланс, печатку із зображенням Державного Герба України і своїм найменуванням та не несе відповідальності за дії органів державної влади. Тобто, Казначейство виступає від власного імені, самостійно відповідає за власними зобов`язаннями і є окремим учасником цивільних відносин відповідно до частини 1 статті 2 Цивільного кодексу України. Водночас, відповідно до частини 2 статті 2 Цивільного кодексу України самостійним учасником цивільних відносин є Держава Україна. Так, згідно з частиною 2 статті 176 Цивільного кодексу України юридичні особи, створені державою, Автономною Республікою Крим, територіальними громадами, не відповідають за зобов`язаннями відповідно держави, Автономної Республіки Крим, територіальних громад. Таким чином, Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало (до того ж сам позивач не вказує на Казначейство як на порушника своїх прав). Відповідно до вимог Конституції України, ЦК України та інших актів законодавства, й обов`язкових висновків Конституційного суду України Казначейство не повинно нести відповідальність за шкоду, завдану позивачу внаслідок незаконних дій, зокрема, інших державних органів. Аналогічна позиція підтверджена практикою касаційного суду, зокрема, ухвалою ВССУ від 05.07.2017 по справі № 210/327/15-ц, згідно з якою не опускається стягнення шкоди з Казначейства, оскільки це змінює встановлений законодавством порядок виплати відповідних коштів. В постанові Касаційного цивільного суду від 06.02.2019 по справі № 199/6713/14-ц викладено наступну позицію Верховного Суду: «Суди першої та апеляційної інстанцій не звернули уваги та дійшли помилкового висновку про стягнення коштів на відшкодування моральної шкоди безпосередньо з Казначейства шляхом їх списання з єдиного казначейського рахунку». За результатами розгляду справи № 910/23967/16 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що необхідності зазначення таких відомостей, як орган, через який грошові кошти мають перераховуватись, процесуальний закон не встановлює, оскільки такі відомості не впливають ні на підстави, ні на обов`язковість відновлення права позивача в разі встановлення судом його порушення, та за своєю суттю є регламентацією способу та порядку виконання судового рішення, що має відображатися у відповідних нормативних актах, а не резолютивній частині рішення. У справах про відшкодування шкоди, заподіяної органом державної влади, їх посадовою або службовою особою, держава бере участь як відповідач через орган, діями якого заподіяно шкоду. До такого висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду, викладеному в постанові від 27.11.2019 у справі № 242/4741/16-Ц. У прохальній частині позовної заяви, позивач просить стягнути з Обухівської районної ради Київської області на його користь моральну шкоду у розмірі 864 000,00 грн. Із змісту позовної заяви випливає те, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди позивачеві не завдало. Статтею 76 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими, електронними доказами, висновками експертів, показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень (ст. 77 ЦПК України). В своїх обгрунтуваннях та доводах, що наведені в позовній позивачем щодо відшкодування моральної шкоди, не доведено факту заподіяння моральної шкоди, яка полягає у душевних стражданнях, погіршенню стану здоров`я та його причино наслідковий зв`язок. Згідно ст. 1167 ЦК України визначає, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків встановлених частиною другою цієї статті. Відповідно до ст. 1173 ЦК України шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місце самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовує державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. Статтею 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно п.п 9, 10, 10-1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 № 4 „Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди і визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобів масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. У випадках, коли межі відшкодування моральної шкоди визначаються у кратному співвідношенні з мінімальним розміром заробітної плати чи неоподатковуваним мінімумом доходів громадян, суд при вирішенні цього питання має виходити з такого розміру мінімальної заробітної плати чи неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, що діють на час розгляду справи. Судам слід мати на увазі, що у разі заподіяння особі моральної шкоди неправомірно вчиненими діями кількох осіб, розмір відшкодування визначається з урахуванням ступеня вини кожної з них. При заподіянні особі моральної шкоди, обов`язок по її відшкодуванню покладається на винних осіб незалежно від того, чи була заподіяна потерпілому майнова шкода та чи відшкодована вона. При розгляді справ за позовами про відшкодування моральної шкоди на підставі ст. 56 Конституції судам слід мати на увазі, що при встановленні факту заподіяння такої шкоди незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу державної влади, місцевого самоврядування або їх посадових чи службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень вона підлягає відшкодуванню за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування. Отже, позивач не надав доказів та підтверджень наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями відповідачів вини останніх в її заподіянні. Представник відповідача в особі Держави України в особі Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, подавши відзив на позов, згідно якого просить відмовити у задоволенні позову [PERSON] в частині позовних вимог до Держави Україна в особі Міністерства юстиції України, обґрунтовуючи наступним. Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість встановлення належності відповідачів й обгрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження. Такий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 квітня 2018 року у справі № 523/9076/16-ц. Відповідач - це особа, яка має безпосередній зв`язок зі спірними матеріальними правовідносинами, та на думку позивача, порушила, не визнала або оспорила його права, свободи чи інтереси і тому притягується до участі в цивільній справі для відповіді за пред`явленими вимогами. Враховуючи обсяг процесуальних прав та обов`язків, визначених статтями 4, 43 та 49 ЦПК України, сторонами вважаються особи, які є учасниками спірного матеріального правовідношення. Ознаками сторін, які відрізняють їх від інших осіб, які беруть участь у справі (зокрема третіх осіб) є те, що сторони - це особи, між якими виник спір про право, який є предметом розгляду та вирішення судом, та на сторони поширюються усі наслідки судового рішення. Відповідно до частини п`ятої статті 12 ЦПК України суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Отже, на жодному з етапів спірних правовідносин між позивачем та Кагарлицькою районною радою VII скликання ні Міністерство юстиції України, ні Держава Україна не були залучені в якості учасників справи № 368/1337/17. Крім того, судами всіх інстанцій у справі № 368/1337/17 не розглядалось питання щодо протиправних дій або бездіяльності Держави Україна або Міністерства юстиції України. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 30 січня 2019 року у справі №552/6381/17 зазначає, що у разі, якщо норма матеріального права, яка підлягає застосуванню за вимогою позивача, вказує на те, що відповідальність повинна нести інша особа, а не та, до якої пред`явлено позов, суд відмовляє в позові до неналежного відповідача з цієї підстави. У вказаній постанові Верховний Суд вказує на те, що встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову є обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Крім того, з урахуванням рішень судів апеляційної та касаційної інстанцій у справі № 368/1337/17, Держава Україна в особі Міністерства юстиції України не є тим органом, який завдав моральної чи матеріальної шкоди Позивачу внаслідок прийняття протиправного рішення і до якого можуть бути застосовані положення статті 1175 ЦК України в межах розгляду даної справи. Отже, враховуючи викладене, позивачем заявлені позовні вимоги до неналежного відповідача, оскільки Держава Україна та Міністерство юстиції України не були учасниками спірних правовідносин та не вчиняли жодних протиправних дій відносно позивача Міністерство юстиції України не наділене повноваженнями представляти державу в даній категорії справ з огляду на таке. Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно з частиною другою статті 2 ЦК України учасниками цивільних відносин є: держава Україна, Автономна Республіка Крим, територіальні громади, іноземні держави та інші суб`єкти публічного права. Відповідно до частини першої статті 170 ЦК України держава набуває і здійснює цивільні права та обов`язки через органи державної влади у межах їхньої компетенції, встановленої законом. Згідно із частиною четвертою статті 58 Цивільного процесуального кодексу України Держава, Автономна Республіка Крим, територіальна громада беруть участь у справі через відповідний орган державної влади, орган влади Автономної Республіки Крим, орган місцевого самоврядування відповідно до його компетенції, від імені якого діє його керівник, інша уповноважена особа відповідно до закону, статуту, положення, трудового договору (контракту) (самопредставництво органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування), або через представника. У свою чергу, під компетенцією розуміють сукупність предметів відання, завдань, повноважень, прав і обов`язків державного органу або посадової особи, що визначаються законодавством. Міністерство юстиції України діє та керується у своїй діяльності Положенням про Міністерство юстиції України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 02 липня 2014 року № 228, в якому закріплені основні завдання та повноваження Міністерства юстиції України. Відповідно до Положення № 288 Міністерство юстиції України має повноваження здійснювати представництво держави виключно під час урегулювання спорів, які розглядаються в закордонних юрисдикційних органах справ за участю іноземного суб`єкта та України, в Європейському суді з прав людини під час розгляду справ про порушення Україною Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також в судах України у спорах про відшкодування збитків, завданих Державному бюджету України внаслідок виплати відшкодування за рішеннями Європейського суду з прав людини. Згідно з пунктом 4 Положення № 288, Міністерство юстиції України бере участь у справах, діє в судах України від імені та в інтересах держави у випадках, передбачених законом. Так, частиною першою статті 1175 ЦК України визначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. При цьому позивач, стверджуючи, що Мін`юст є належним представником держави у даній справі не визначає, яким саме Законом України або іншим нормативно-правовим актом передбачено компетенцію та повноваження Міністерства юстиції України діяти від імені Держави Україна у справах про відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними рішеннями органів місцевого самоврядування. За таких обставин, залучення Міністерства юстиції України у якості співвідповідача у даній справі про відшкодування шкоди, заподіяної органами місцевого самоврядування - є необгрунтованим та безпідставним. Міністерство юстиції України не є тим суб`єктом, який порушив права та інтереси позивача, а в матеріалах справи відсутні докази протилежного. Отже, з урахуванням викладеного, вважають, що пред`явлення позову до неналежного відповідача - Держави Украйна в особі Міністерства юстиції України, є достатньою підставою для відмови у задоволенні позову в частині вимог до Міністерства юстиції України. Суд, вислухавши представників сторін та вивчивши матеріали справи, приходить до наступного висновку. Частинами першою, другою статті 2 ЦПК України встановлено, що завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Суд при розгляді справи керується принципом верховенства права (частина перша статті 10 ЦПК України). Відповідно до частини першої статті 3 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України Про міжнародне приватне право , законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Відповідно до статті 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) Високі Договірні Сторони гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, визначені в розділі I цієї Конвенції. Вимоги статті 2 Конвенції не будуть виконані, якщо захист, який надається національним законодавством, існує лише у теорії. Він також повинен ефективно працювати на практиці, що вимагає оперативного розгляду справи без непотрібних затримок (рішення у справі Шиліг проти Словенії (Silih v. Slovenia), заява № 71463/01, п. 195). Право особи на ефективний засіб правового захисту закріплено у статті 13 Конвенції, згідно з якою кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, були порушені, має право на ефективний засіб правового захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження. Ефективність національного засобу правового захисту за змістом статті 13 Конвенції не залежить від упевненості в сприятливому результаті провадження. Ефективність має оцінюватися за можливістю виправлення порушення права, гарантованого Конвенцією, через поєднання наявних засобів правового захисту. Щоб вважатися ефективним і в такий спосіб відповідати статті 13 Конвенції, внутрішній засіб правового захисту повинен надати змогу компетентному національному органу як розглянути суть відповідної скарги за Конвенцією, так і забезпечити належний захист (рішення від 27 вересня 1999 року у справі Сміт і Ґрейді проти Сполученого Королівства (Smith and Grady v. The UK), заяви № 33985/96 і № 33986/96; рішення ЄСПЛ від 18 грудня 1996 року у справі Аксой проти Туреччини (Aksoy v. Turkey), заява № 21987/93). Результатом такого провадження може бути, зокрема, присудження відшкодування у зв`язку з порушенням. Позивач - [PERSON] з 19 жовтня 2015 року відповідно до розпорядження Президента України Петра Олексійовича Порошенка від 15 жовтня 2015 року № 747/2015-рп «Про призначення [PERSON] головою Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області», був призначений та працював на посаді голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області. 13 липня 2017 року рішенням Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] » у відповідності до статті 118 Конституції України, пункту 29 статті 43, пункту 1, 3 статті 59, частини 3 статті 72 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні», статті 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації» та враховуючи результати таємного голосування районна рада вирішила: 1. Затвердити протокол засідання лічильної комісії Кагарлицької районної ради від 13 липня 2017 року про результати таємного голосування щодо висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] . 2. На підставі результатів таємного голосування висловити недовіру голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] . 3. Доручити виконавчому апарату районної ради направити рішення сесій Президенту України для прийняття відповідного рішення. Проте, висловлення недовіри голові місцевої державної адміністрації [PERSON] простою більшістю голосів складу місцевої ради є, згідно норми частини дев`ятої статті 118 Конституції та норми пункту 3 частини другої статті 9 Закону України «Про місцеві державні адміністрації», підставою для відправлення Президентом України відповідного голови у відставку. Таким чином, на підставі рішення Кагарлицької районної ради Київської області, 01.09.2017 року Президентом України Петром Порошенком було здійснено розпорядження № 166/2017-рп «Про відставку голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області», внаслідок якого [PERSON] , було звільнено з посади Голови Кагарлицької районної державної адміністрації Київської області і припинено його публічну службу. Дане рішення Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] » було оскаржено позивачем [PERSON] до Кагарлицького районного суду Київської області. 12 вересня 2018 року Кагарлицький районний суд Київської області ухвалив рішення у адміністративній справі № 368/1337/17 за позовом [PERSON] до Кагарлицької районної ради VII скликання про визнання незаконним та скасування рішення сесії Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24- VII від 13.07.2017 року, яким у задоволенні позовних вимог [PERSON] було відмовив повністю. 18.12.2018 року Шостий апеляційний суд виніс постанову, якою було скасовано рішення Кагарлицького районного суду від 12.09.2018 року, та задоволено позовні вимоги [PERSON] у повному обсязі, а саме: визнано незаконним та скасовано рішення Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] ». Постановою Верховного Суду від 24.07.2019 р. рішення Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 грудня 2019 року у справі № 368/1337/17 за позовом [PERSON] до Кагарлицької районної ради Київської області про визнання незаконним та скасування рішення - залишено без змін. Таким чином, рішення Кагарлицької районної ради VII скликання № 226-24- VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] » остаточно визнано незаконним та скасовано. Стаття 56 Конституції України передбачено, що кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Загальні підстави відшкодування шкоди визначені главою 82 Цивільного кодексу України. Стаття 1173 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади АРК або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, АРК або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів Стаття 1175 ЦК України передбачено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини посадових і службових осіб цих органів. Встановлено обов`язок держави, Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування відшкодувати шкоду, завдану фізичній або юридичній особі: ?незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень; ?незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень; ?в результаті прийняття органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим, органом місцевого самоврядування нормативно-правового акта, що був визнаний незаконним і скасований. Частиною другою п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року№4 визначено, що відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: ?наявність такої шкоди; ?протиправність діяння її заподіювача; ?наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача; ?вини останнього в її заподіянні. Вищевказані складові є необхідними елементами складу цивільного правопорушення, як підстави деліктної відповідальності. При цьому кожен із вказаних складових повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Поняття моральної (немайнової) шкоди й порядок її відшкодування визначаються ст. 23 ЦК України. Моральна шкода полягає: ?у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; ?у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; ?у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; ?у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Моральна шкода, як правило, супроводжує будь-яке порушення цивільного права чи охоронюваного законом інтересу. Тому інколи визнається, що факт заподіяння моральної шкоди не вимагає окремого доказування. Моральна шкода - це прямий наслідок внаслідок заподіяння протиправної дії. Встановлення факту заподіяння моральної шкоди суд вважає беззаперечним. Оскільки підставою виникнення обов`язку відшкодувати моральну шкоду є правопорушення, то завжди є і моральні страждання з приводу порушення прав фізичної особи. Страждання - це відчуття фізичного болю, глибоких душевних мук, а не будь-яка негативна емоція Адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження - емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. В обґрунтування завдання позивачу моральної шкоди було зазначено, що протиправним рішенням Кагарлицької районної ради йому було завдано значної моральної шкоди. Наслідком протиправного рішення відповідача, стало наступне звільнення позивача з публічної посади. Це призвело до значних моральних страждань, втрати впевненості в завтрашньому дні, знищило його як посадовця та публічну особу. Всі багаторічні напрацювання позивача було знівельовано одним рішенням. І по сьогодні позивач прикладає додаткові зусилля для організації свого життя. За весь час трудової діяльності позивача жодних нарікань на нього, як на працівника ні з боку керівництва, ні з боку працівників ніколи не було. В колективах позивача завжди поважали та вважали добропорядною, чесною і відповідальною людиною, про що свідчать державні нагороди: орден «За мужність III ступеню», орден «Данила Галицького», відзнака МО України «Знак Пошани», відзнака МВС України «За бездоганну службу її ступеню», подяки голови адміністрації Київської області, голови Київської обласної ради, всеукраїнських громадських організацій. Згідно ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). При цьому кожен із вказаних складових повинен бути підтверджений належними та допустимими доказами. Згідно висновку експертів Київського науково-дослідного інституту судових експертиз Ірхіна Ю. та Тамакової Т. № 34277/34278/19-61 від 12.07.2021 року, отриманого судом, було встановлено, що ситуація, яка пов`язана із незаконним прийняттям Кагарлицькою районною радою VII скликання рішення від 13.07.2017 року № 226-24-УІІ «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] » була психотравмувальною для [PERSON] . Ситуація, пов`язана із незаконним прийняттям Кагарлицькою районною радою VII скликання рішення від 13.07.2017 року №226-24-V; «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державне" адміністрації [PERSON] », має суттєвий психотравмувальний вплив: особистість [PERSON] , значний ступінь ураженню його особистості. Прийняття незаконного рішення Кагарлицькою районною радою VII скликання від 13.07.2017 року №226-24-VII «Про висловлення недовіри голові Кагарлицької районної державної адміністрації [PERSON] » спричинило погіршення стану психічного здоров`я [PERSON] і йому заподіяна моральна шкода з психологічної точки зору. Орієнтовний еквівалент грошової компенсації завданої [PERSON] моральної шкоди в результаті ситуації, що досліджується за справою, складатиме 144 мінімальні заробітні плати, що установлені на момент розгляду справи судом. Окрім того, у висновку експертів зазначено, що саме ними було оглянуто та враховано. Зокрема, враховано пояснення [PERSON] та [PERSON] , службової характеристики, виписку з медичної картки стаціонарного хворого та особистого опитування [PERSON] . Так, в мотивувальній висновку експертів зазначено, що в матеріалах справи містяться копії подяк, відзнак та нагород мужність, доблесну службу вітчизні, сумлінне і відповідальне ставлення до виконання своїх обов`язків В матеріалах справи знаходяться копії посвідчення ветерана війни - учасника бойових дій № [NUMBER] від 19.12.2014 та посвідчення інваліда II групи [NUMBER] від 02.10.2015. За аналізом характеризуючих матеріалів, експерти прийшли до висновку, що [PERSON] поважна, відповідальна, патріотична людина, має державні нагороди, сумлінно ставиться до виконання своїх службових та патріотичних обов`язків. З 13.07.2017 року, коли [PERSON] Кагарлицькою районною радою VII скликання була висловлена недовіра, його поведінкові прояви та характер взаємодії з соціумом суттєво змінилися. Згідно свідчень знайомих та близьких життя [PERSON] було розділено на «до» подій та «після», наведений опис поведінки [PERSON] свідчить про суттєві зміни плину та якості його життя. За свідченнями близьких та знайомих після подій 13.07.2017 року, у [PERSON] відбулись суттєві зміни в емоційних проявах, у близьких взаєминах, у взаємодії в соціумі. Також, згідно медичної документації відбулися і зміни в стані здоров`ї, потужне психоемоційне навантаження, яке відбулося в зв`язку з висловлюванням недовіри Кагарлицькою районною радою та події, що послідували за цим сприяли загостренню серцево-судинних та соматичних захворювань. За результатами бесіди експерти зробили висновки, що ситуація, яка розглядається в даному дослідженні залишається на сьогоднішній день високоактуальною для [PERSON] , він втратив нормальні життєві зв`язки, що призвело до змін його звичного способу життя, життя його сім`ї, ці зміни на сьогодні йому не вдається відновити, це потребує від нього додаткових зусиль для організації свого власного життя та життя його родини. [PERSON] перебуває в напруженому психоемоційному стані, не може працевлаштуватися. За результатами психодіагностичного дослідження експертами було виявлено такі індивідуально-психологічні характеристики за допомогою методики Леонгарда-Шмишека (індивідуально-психологічні та емоційні особливості властивості особистості): [PERSON] прагне досягати високих показників в будь-якій справі, за яку береться, проявляє велику наполегливість у досягненні своїх цілей. Сильно розвинене честолюбство [PERSON] часто призводять до наполегливого утвердження своїх інтересів, які він відстоює з особливою енергійністю. Такий психоемоційний стан є наслідком тривалого стресового впливу на організм, як і показники наявності клінічної форми тривоги та депресії. Це свідчить, що [PERSON] тривалий час знаходиться під впливом значних стресових факторів і захисні механізми психіки не справляються з існуючим навантаженням. За результатом аналізу психологічної діагностики та характеризуючих матеріалів діагностований психологічний стан [PERSON] відповідає описаним ним індивідуальним відчуттям під час психолого-діагностичної бесіди з експертом. Таким чином, [PERSON] має наступні індивідуально-психологічні та соматичні особливості, що обумовили його існуючий психологічний та психосоматичний стан: підвищену чутливість та лабільність психіки та нервової системи, тривогу та депресію на клінічному рівні прояву, загострилися такі риси характеру як настороженість і недовірливість по відношенню до людей, чутливість до образ, вразливість, підозрілість, тривале переживання того, що сталося, часті періодичні зміни настрою. Саме з цим пов`язані численні прояви соматичної симптоматики розлади здоров`я, і зазначене є наслідком пролонгованого психотравмівного впливу ситуації, що розглядається в даному дослідженні та значних психоемоційних навантажень, що являються її наслідками. Допитані в судовому засіданні експерти [PERSON] та [PERSON] підтримали висновок експертів № 34277/34278/19-61 від 12.07.2021 р. При написанні висновку було враховано як здоров`я позивача, характеризуючи дані та пояснення свідків. Свідок [PERSON] пояснила, що ситуація із незаконним звільненням сильно вплинуло на позивача, який є її чоловік. Здоров`я чоловіка погіршилось, він часто звертався до лікарів. Свідок [PERSON] пояснив, що він часто надавав першу допомогу позивачу і про ситуацію, яка з ним відбулася йому розповів позивач. Саме дана ситуація сильно вплинула на нього і його стан здоров`я погіршилось. Що стосується твердження представника відповідача в особі Обухівської районної ради про те, що районна рада не несе ніякої відповідальності щодо позивача, оскільки ніяких протиправних рішень не виносили, то суд не приймає до уваги з наступних підстав. 17.07.2020 року Верховною радою України було ухвалено Постанову «Про утворення та ліквідацію районів», згідно якої у Київській області було утворено Обухівський район (з адміністративним центром у місті Обухів) у складі територій Богуславської міської, Васильківської міської, Кагарлицької міської, Козинської селищної, Миронівської міської, Обухівської міської, Ржищівської міської, Української міської, Феодосіївської сільської територіальних громад, затверджених Кабінетом Міністрів України, та ліквідовано у Київській області: Баришівський, Білоцерківський, Богуславський, Бориспільський, Бородянський, Броварський, Васильківський, Вишгородський, Володарський, Згурівський, Іванківський, Кагарлицький, Києво-Святошинський, Макарівський, Миронівський, Обухівський, Переяслав-Хмельницький, Поліський, Рокитнянський, Сквирський, Ставищенський, Таращанський, Тетіївський, Фастівський, Яготинський райони. 6 грудня 2020 року набув чинності Закон № 3651-д "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо впорядкування окремих питань організації та діяльності органів місцевого самоврядування та районних державних адміністрацій". Відповідно до рішення Обухівської районної ради Київської області восьмого скликання від 7.12.2020 року № 19.2 (невідкладна) VII «Про початок реорганізації Кагарлицької районної ради Київської області шляхом приєднання до Обухівської районної ради Київської області» розпочато процедуру реорганізації Кагарлицької районної ради Київської області. За даними Єдиного державною реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань вбачається, що 24.12.2020 року щодо Кагарлицької районної ради внесено відповідне рішення уповноваженого органу про припинення в результаті реорганізації юридичної особи. З наведеного вище слідує, що Обухівська районна рада є правонаступником Кагарлицької районної ради, так і несе відповідальність згідно чинного законодавства. Орієнтовний розмір суми компенсації моральних страждань, спричинених позивачу, експерт вважає 144 мінімальні заробітні плати, що установлені на момент розгляду справи судом і становить 936 000,00 грн. Крім того, розмір шкоди, зазначений позивачем є завищеним, оскільки Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях і в «Практичній інструкції по зверненню в ЄСПЛ» від 28.03.2007 року, затвердженої Головою ЄСПЛ на підставі статті 32 Регламенту ЄСПЛ, посилається на те, що в справах про присудження морального відшкодування, суд має визначати розмір моральної шкоди з огляду на розміри присудження компенсації у подібних справах. Слід також зазначити, що право на відшкодування шкоди за нормами чинного законодавства не є матеріальною гарантією, оскільки жоден закон не встановлює імперативний обов`язок компенсації. Зазначене право на відшкодування - це процесуальна вимога надати можливість довести наявність шкоди, визначити її розмір та отримати через судовий розгляд цього питання відповідну компенсацію. Суд вважає, що позивач був людиною, яка займала на час прийняття рішення керівну посаду в органах місцевого самоврядування Кагарлицького району, широкий розглос та увага до нього суспільства, вплинуло і на життя його родини. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно із ч. 1 ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. За положеннями вищевказаних норм суди мають належним чином обґрунтовувати свої рішення. У справі "Юрій Миколайович Іванов проти України" (заява N40450/04, п. 64, від 15 жовтня 2009) Європейський суд з прав людини зазначив, що засіб юридичного захисту, якого вимагає стаття 13, має бути "ефективним" як з практичної, так і з правової точки зору, тобто таким, що або запобігає стверджуваному порушенню чи його повторенню в подальшому, або забезпечує адекватне відшкодування за те чи інше порушення, яке вже відбулося. 42. Отже, адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Сама лише констатація у судовому рішення порушення прав позивача не завжди може бути достатньою для того, щоб захист міг вважатися ефективним. Особливо якщо позивач вважає, що шкоду йому заподіяно. У практиці Європейського Суду з прав людини порушення державою прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (див. наприклад, Рисовський проти України, № 29979, п. 86, 89, від 20 жовтня 2011, Антоненков та інші проти України, № 14183/02, п. 71, 22 листопада 2005). 50. Таким чином, психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не потягли вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть свідчить про заподіяння їй моральної шкоди. Слід також зазначити, що однією із засад судочинства, регламентованих п. 4 ч. 3 ст. 129 Конституції України, є змагальність сторін та свобода в наданні ними до суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Абстрактні поняття, як «розумність, виваженість та справедливість», мають неточний та невизначений характер. Суд на власний розсуд визначає, чи відповідає заявлена сума відшкодування засадам розумності, виваженості та справедливості. Зважаючи на викладене вище, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів в їх сукупності, висновок експерта та судову практику, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, як на підстави для задоволення позову, частково знайшло своє підтвердження у судовому засіданні, суд дійшов висновку, що позовні вимоги [PERSON] підлягають частковому задоволенню, а в решті вимог необхідно відмовити. На підставі вищевикладеного та

Outcome: partial