Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

18 лютого 2022 року [PERSON] звернувся до суду із позовом до Лопатинської селищної ради Червоноградського району Львівської області про визнання права власності в порядку спадкування. В позовній заяві зазначає, що [INFO] в селі Грицеволя Радехівського району Львівської області помер батько позивача - [PERSON] , [INFO] , який постійно проживав в [ADDRESS] . До складу спадкового майна після його смерті зокрема входить право на земельну ділянку площею 2,10 га, розташована на території сільської ради села Грицеволя Радехівського (Червоноградського) району Львівської області і входила до складу земель спілки селян «Стир». Право на дану земельну ділянку належало батькові на підставі Сертифіката на земельну частку (пай), серії ЛВ №0116194, який виданий на підставі рішення Радехівської райдержадміністрації від 23.04.1997 року №203, та зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №7329. Крім позивача, інших спадкоємців на це майно немає. На час смерті батька, позивач проживав разом з ним в [ADDRESS] , тобто в будинку батька, тому строк на прийняття спадщини не пропустив, оскільки проживав разом з спадкодавцем на час відкриття спадщини, що стверджується довідкою Лопатинської селищної ради від 03.02.2022 р. №81. [PERSON] звернувся в до приватного нотаріуса Червоноградського районного нотаріального округу Луців І.П., для оформлення спадщини на вищевказану спадкову масу. Спадкова справа заведена, однак отримати в нотаріальній конторі свідоцтво про право на спадщину за законом саме на цю землю він не може і отримав відмову, оскільки вказаний Сертифікат на право на земельну частку (пай), згідно якого власником права на земельну ділянку був батько, виданий вже після його смерті, а саме [INFO] та зареєстрований 05.05.1997 року за номером 7329. Таким чином відсутній належний правовстановлюючий документ на це спадкове майно. За життя спадкодавця право на дану земельну ділянку належало йому, проте право власності було оформлено після його смерті. Саме ця обставина змушує позивача звернутися в суд з позовом до селищної ради, так як згідно ст. 1277 ЦК України, у випадку відсутності спадкоємців чи неприйняття ними спадщини, спадщина переходить у власність територіальної громади за місцем відкриття спадщини. Просить ухвалити рішення, яким визнати за позивачем - [PERSON] , [INFO] , реєстраційний номер облікової картки платника податків [NUMBER] , право власності на земельну ділянку площею 2,10 га, яка перебувала в колективній власності спілки селян «Стир», що в селі Березівка Радехівського району Львівської області в порядку спадкування після смерті його батька - [PERSON] , померлого [INFO] , і яка належала спадкодавцю на підставі Сертифіката на земельну частку (пай), серії ЛВ №0116194, який виданий на підставі рішення Радехівської райдержадміністрації від 23.04.1997 року №203, та зареєстрований в Книзі реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай) за №7329 (а.с.4-6). У підготовче судове засідання позивач з`явився, подав суду заяву про розгляд справи у його відсутності, позов підтримує повністю та просить ухвалити рішення, яким позовні вимоги задовольнити (а.с.45). Представник відповідача Лопатинської селищної ради Червоноградського району Львівської області, скерував суду заяву, в якій позовні вимоги визнав повністю, просив розгляд справи проводити без участі їх представника (а.с.46). У відповідності до ч.3 ст.200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч.4 ст.200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому ст.ст.206-207 ЦПК України. За правилами ч.4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Суд встановив, що [INFO] у с. Грицеволя, Радехівського району Львівської області помер батько позивача - [PERSON] у віці 82 роки, про що зроблено відповідний актовий запис №5 та підтверджується свідоцтвом про смерть, серії [NUMBER] виданого повторно 02.02.2022 року Радехівським відділом ДРАЦС у Червоноградському районі Львівської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Львів) (а.с.8). Згідно свідоцтва про народження, серії [NUMBER] виданого 22 січня 1998 року Березівською сільською радою Радехівського району Львівської області, [PERSON] народився [INFO] в с. Грицеволя, Радехівського району Львівської області. Батько - [PERSON] , мати - [PERSON] (а.с.9). [PERSON] видавався Сертифікат на право на земельну частку (пай), серії ЛВ №0116194 від 25.04.1997 року, реєстраційний номер 7329, як члену спілки селян «Стир». Розмір земельної частки (паю) в умовних кадастрових га - 2,10. Підстава видачі Сертифікату є рішення Радехівської райдержадміністрації № 203 від 23.04.1997 року, що підтверджується копією Сертифіката на право на земельну частку (пай), серії ЛВ №0116194, виданого головою Радехівської районної державної адміністрації 25 квітня 1997 року (а.с.7). Відповідно до Витягу із книги реєстрації сертифікатів на право на земельну частку (пай), згідно Розпорядження райдержадміністрації №203 від 23.04.1997 року за [PERSON] , жителем с.Грицеволя Радехівського району Львівської області, зареєстровано Сертифікат на право на земельну частку (пай), серії ЛВ №0116194, дата реєстрації 05.05.1997 року, реєстраційний номер 7329 на земельну частку (пай) в умовних кадастрових гектарах 2,10 (а.с.14). Згідно Розпорядження голови Радехівської райдержадміністрації Львівської області №129 від 28 березня 2000 року, затверджено список осіб, які мають право на середню земельну частку (пай) та окрім інших, [PERSON] має право на середню земельну частку (пай) розміром 2,10 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі (на місцевості) (а.с.15-16). З довідки №81 від 03.02.2022 року, виданої виконкомом Лопатинської селищної ради Березівського старостинського округу, вбачається, що на момент смерті померлого [PERSON] разом з ним в одному житловому будинку по [ADDRESS] зареєстрованих осіб не було. На момент смерті померлого [PERSON] проживав без реєстрації його син - [PERSON] , спільно вели господарство (а.с.17). [PERSON] отримав відмову нотаріуса у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки вказаний Сертифікат на право на земельну частку (пай), згідно якого власником права на земельну ділянку був батько - [PERSON] , виданий вже після його смерті, а саме [INFO] та зареєстрований 05.05.1997 року за номером 7329 (а.с.10). Після смерті [PERSON] , приватним нотаріусом Луців І.П. 04.02.2022 року відкрита спадкова справа №14/2022, згідно якої позивач звертався із заявою про прийняття спадщини після смерті батька, однак отримав відмову (а.с.11, 28-44). Вказані вище обставини, учасниками процесу не оспорюються та не заперечуються, а тому у відповідності до вимог ст.ст.12,229 ЦПК України дані докази визнаються судом належними, допустимими та достовірними. Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Наведене дає підстави вважати, що [PERSON] фактично вступив у володіння спадковим майном після смерті [PERSON] , який помер [INFO] , а отже, прийняв спадщину (а.с.17). У відповідності до статті 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, а до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (ст.1218 ЦК України). Положення ст.ст.81,131 Земельного кодексу України визначають, що громадяни України набувають право власності на земельні ділянки, в тому числі на підставі спадкування. При цьому, в пункті 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» роз`яснено, що при вирішенні спору про спадкування права на земельну частку (пай) основним документом, що посвідчує таке право, є сертифікат про право на земельну частку (пай). Якщо спадкодавець мав право на земельну частку (пай), але за життя не одержав сертифіката на право власності на земельну частку (пай) або помилково не був включений (безпідставно виключений) до списку, доданого до державного акта про колективну власність на землю відповідного сільськогосподарського підприємства, товариства тощо, при вирішенні спору про право спадкування на земельну частку (пай) суд застосовує положення чинного на час існування відповідних правовідносин Земельного кодексу України 1990 року ( 561-12 ), Указу Президента України від 8 серпня 1995 року N 720/95 ( 720/95 ) "Про порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям" та відповідні норми ЦК УРСР ( 1540-06 ). У цьому разі слід ураховувати, що згідно з пунктом 17 Перехідних положень Земельного кодексу України від 25 жовтня 2001 року ( 2768-14 ) сертифікати на право на земельну частку (пай) є дійсними до виділення власникам таких часток (паїв) у натурі (на місцевості) земельних ділянок та видачі їм державних актів на право власності на землю. Порядок паювання земель, переданих у колективну власність сільськогосподарським підприємствам і організаціям урегульований Указом Президента України № 720/95 від 08.08.1995 року. Відповідно до пунктів 2, 5 зазначеного Указу Президента України № 720/95 право на земельну частку (пай) мають члени колективного сільськогосподарського підприємства, сільськогосподарського кооперативу, сільськогосподарського акціонерного товариства, в тому числі пенсіонери, які раніше працювали в ньому і залишаються членами зазначеного підприємства, кооперативу, товариства, відповідно до списку, що додається до державного акта на право колективної власності на землю. При паюванні вартість і розміри в умовних кадастрових гектарах земельних часток (паїв) всіх членів підприємства, кооперативу, товариства є рівними. Видача громадянам сертифікатів на право на земельну частку (пай) єдиного в Україні зразка та їх реєстрація провадяться відповідною районною державною адміністрацією. Тобто, право на земельну частку (пай) має особа включена у списки на розпаювання. Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ листом від 16.05.2013 року № 24-753/0/4-13 «Про судову практику розгляду цивільних справ про спадкування», а саме п. 3.1 роз`яснив, що умовою для переходу в порядку спадкування права власності на об`єкти нерухомості, в тому числі житловий будинок, інші споруди, земельну ділянку є набуття спадкодавцем зазначеного права у встановленому законодавством України порядку. Якщо за життя спадкодавець не набув права власності на житловий будинок, земельну ділянку, то спадкоємець також не набуває права власності у порядку спадкування. До спадкоємця переходять лише визначені майнові права, які належали спадкодавцеві на час відкриття спадщини. Згідно з нормами п.3 Указу Президента України «Про невідкладні заходи щодо прискорення земельної реформи у сфері сільськогосподарського виробництва» від 10.11.1994 року №666/94, право на земельну частку (пай) може бути об`єктом купівлі-продажу, дарування, міни, успадкування, застави. Перешкодою в реалізації позивача його законних прав та інтересів, є те, що він позбавлений у позасудовому порядку оформити спадщину, після смерті [PERSON] , та оскільки у даному випадку питання про право на спадщину не може бути вирішено в нотаріальному порядку шляхом видачі свідоцтва про право на спадщину, у зв`язку з тим, що сертифікат на право на земельну частку (пай) видано після смерті спадкодавця, тому це питання повинно бути вирішено у судовому порядку шляхом визнання права на вищевказане спадкове майно за позивачем у порядку спадкування. Приймаючи до уваги вищенаведене, позиції з цього приводу, викладені у Постанові Пленуму Верховного Суду України №5 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про встановлення фактів, що мають юридичне значення», Постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» та у листі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №24-753/0/4-13 від 16.05.2013 року, суд приходить до висновку, що позовні вимоги сторони щодо визнання права власності в порядку спадкування є законними та обґрунтованими і, відповідно такими, що підлягають до задоволення частково. У відповідності до вимог ст.141 ЦПК України із відповідача в користь позивача слід стягнути понесені ним судові витрати.

Outcome: partial