Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

В грудні 2021 року адвокат Любченко Н.Ю., яка діє в інтересах позивача [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики, посилаючись на наступні обставини. [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , (далі - Позивач) та [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , (далі - Відповідач) в період з лютого 2019 року по січень 2021 року уклали договори позики (договора займа), за якими Відповідач отримала від Позивача різні суми коштів в борг, з зобов`язанням про повернення позики з відсотками, які передбачені домовленостями між сторонами та визначені розпискою до кожного окремого договору. 23.01.2021 року [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , уклали договір позики (договір займа б/н). За умовами договору Відповідач отримала у борг суму в розмірі 2 000 (дві тисячі) доларів США (американські долари), строком до 10.02.2021 року, про що було написано Відповідачем 23.01.2021 року розписку. За умовами договору Відповідач зобов`язана була сплатити 300 (триста) доларів США відсотків за користування коштами. 12.12.2020 року [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , уклали договір позики (договір займа б/н). За умовами договору Відповідач отримала у борг суму в розмірі 700 (сімсот) доларів США (американські долари), строком до 12.02.2021 року, про що було написано Відповідачем особисто 12.12.2020 року розписку. За умовами договору Відповідач зобов`язана була сплатити 175 (сто сімдесят п`ять) доларів США відсотків за користування коштами. Всього борг складає: основна сума боргу - 700 доларів США та % - 175 доларів США = 875 доларів США. 07.06.2019 року [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , уклали договір позики (договір займа №1 ). За умовами договору Відповідач отримала у борг суму в розмірі 500 (п`ятсот) доларів США (американські долари), строком до 07.08.2019 року, про що було написано Відповідачем особисто 07.08.2019 року розписку. За умовами договору Відповідач зобов`язана була сплатити 150 (сто п`ятдесят) доларів США відсотків за користування коштами. Всього борг складає: основна сума боргу - 500 доларів США та % - 150 доларів США = 650 доларів США. 30.05.2019 року [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , уклали договір позики (договір займа б/н ). За умовами договору Відповідач отримала у борг суму в розмірі 500 (п`ятсот) доларів США (американські долари), строком до 30.06.2019 року, про що було написано Відповідачем особисто 30.05.2019 року розписку. За умовами договору Відповідач зобов`язана була сплатити 75 (сімдесят п`ять) доларів США відсотків за користування коштами. Всього борг складає: основна сума боргу - 500 доларів США та % - 75 доларів США = 575 доларів США. 23.02.2019 року [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , та [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , уклали договір позики (договір займа №1). За умовами договору Відповідач отримала у борг суму в розмірі 1 000, 00 (одна тисяча) доларів США (американські долари), строком до 23.04.2019 року, про що було написано Відповідачем особисто 23.02.2019 року розписку. За умовами договору Відповідач зобов`язана була сплатити 350 (триста п`ятдесят) доларів США відсотків за користування коштами. Всього борг складає: основна сума боргу - 1000, 00 доларів США та % - 350 доларів США = 1350 доларів США. Станом на дату звернення до суду, Відповідач борг за всіма договорами не повернув, як і не було сплачено відсотки за користування коштами, таким чином Відповідачем не виконав взяті на себе зобов`язання в обумовлений строк. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Так, Позивач визначає, що матеріальна вимога складає: 156 917, 50 грн., що еквівалентно сумі боргу в 5 750 (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят) доларів США, на дату звернення до суду. Просила суд стягнути з [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , на користь [PERSON] , [INFO] , іпн. [NUMBER] , суму боргу в розмірі - 156 917, 50 грн. та судові витрати понесені по справі ( а. с. 1-7 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 14.12.2021 року ( а. с. 38), головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. Разом з позовом, представником позивача - адвокатом Любченко Н.Ю. подано до суду з заявою про забезпечення позову ( а. с. 42-45 ). Протоколом передачі судової справи раніше визначеному складу від 14.12.2021 року ( а. с. 60 ), головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. Ухвалою судді від 17 грудня 2021 року вжито заходи забезпечення позову, шляхом накладення арешту на грошові кошти, що містяться на відритих рахунках у таких банківських та інших фінансових установах: ПАТ «Державний щадний банк України», АТ КБ «ПриватБанк», АТ «Універсал Банк», АТ «ОТП Банк» в межах заявлених вимог у розмірі 156 917,50 грн., в іншій частині відмовлено ( а. с. 62-68 ). Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 17 грудня 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 70 ). 17 січня 2022 року за вх. № 1785 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 72 ). З зазначеної відповіді вбачається, що [PERSON] , [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , 18.09.2020 року була знята з реєстрації за адресою: [ADDRESS] . Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 19 січня 2022 року прийнято позовну заяву до провадження та відкрито провадження у справі за позовною заявою [PERSON] до [PERSON] про стягнення боргу за договорами позики. Постановлено провести розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням ( викликом ) сторін. Призначено судове засідання у справі на 15 годину 00 хвилин 14 лютого 2022 року ( а. с. 73-74 ). Відповідно до ч. 4 ст. 19 ЦПК України, спрощене позовне провадження призначене для розгляду малозначних справ, що виникають з трудових відносин, справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи. Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні. Згідно до ч. 1 ст. 274 ЦПК України, у порядку спрощеного позовного провадження може бути розглянута малозначна справа. Відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 274 ЦПК України в порядку спрощеного позовного провадження не можуть бути розглянуті справи у спорах: що виникають з сімейних відносин, крім спорів про стягнення аліментів та поділ майна. Розгляд справи неодноразово відкладався, останнього разу, розгляд справи було відкладено за клопотанням представника позивача ( а. с. 92, 93 ) на 08.06.2022 року ( а. с. 90 ). В судове засідання позивач та його представник - адвокат Любченко Н.Ю. не з`явилися, 08.06.2022 року за вх. № 17653 судом отримано заяву від представника позивача, в якому остання просила розглядати справу без участі позивача та його представника, позовні вимоги підтримує в повному обсязі, не заперечує проти ухвалення заочного рішення та просила стягнути загальну суму боргу в розмірі 5 750 доларів США, що складає 4 700 доларів США основна сума та 1050 доларів США по відсотках. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, про дату, час та місце слухання справи повідомлялася належним чином відповідно до цивільно-процесуального кодексу України. Так, судові повістки направлялися [PERSON] на останню адресу реєстрації та за адресою куди остання була знята, згідно відповіді з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 72 ). Однак, на адресу суду поверталися поштові конверти, де причина повернення працівниками пошти зазначалася, як за закінченням терміну зберігання ( а. с. 76, 85, 86, 87 ). Тому, відповідач [PERSON] була сповіщена про дату, час та місце слухання справи через засоби оголошення ( а. с. 94 ). Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України ( ч. 10 ст. 187 ЦПК України ). Відповідно до ч. 5 ст. 128 ЦПК України судова повістка про виклик повинна бути вручена з таким розрахунком, щоб особи, які викликаються, мали достатньо часу для явки в суд і підготовки до участі в судовому розгляді справи, але не пізніше ніж за п`ять днів до судового засідання, а судова повістка-повідомлення - завчасно. Відповідно до ч. ч. 11, 12 ст. 128 ЦПК України відповідач, третя особа, свідок, зареєстроване місце проживання (перебування), місцезнаходження чи місце роботи якого невідоме, а також заінтересована особа у справах про видачу обмежувального припису викликаються до суду через оголошення на офіційному веб-сайті судової влади України, яке повинно бути розміщене не пізніше ніж за десять днів, а у разі розгляду справи про видачу обмежувального припису - не пізніше 24 годин до дати відповідного судового засідання. З опублікуванням оголошення про виклик особа вважається повідомленою про дату, час і місце розгляду справи. Порядок публікації оголошень на веб-порталі судової влади України визначається Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів). З вказаного оголошення вбачається, що воно вчинено 18.05.2022 року про виклик [PERSON] , як відповідача у справі про стягнення боргу за договором позики в судове засідання на 15 годину 30 хвилин 08.06.2022 року. Тобто, у відповідності до вимог Цивільно-процесуального кодексу України судом було вчинено у усі дії для належного повідомлення відповідача по справі. До того ж, відповідач [PERSON] обізнана, що в провадженні суду перебуває вказана справа до неї, про що свідчить в матеріалах справи 14.02.2022 року отримана судом заява від останньої про перенесення судового засідання ( а. с. 77 ). Окрім цього, в судове засідання, яке було призначене на 17.05.2022 року відповідач [PERSON] не з`явилася, хоча була належним чином повідомлена про дату, час та місце слухання справи, про що свідчить наявне потове повідомлення про вручення ( а. с. 89 ). Отже, відповідач [PERSON] повинна була цікавитися ходом судового розгляду. У рішенні Європейського суду з прав людини від 3 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходи, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Крім того, позивач, як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язаний з розумним інтервалом часу сам цікавитися провадженням у його справі, добросовісно користуватися належними йому процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух. Слід зазначити, що Європейський суд у своїх рішеннях наголошує на тому, що право на суд не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Кожна з сторін, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу цікавитись провадженням у її справі. Тому, враховуючи наведене, суд приходить до висновку про можливість проведення судового зсідання за відсутності відповідача, яка була належним чином повідомленою, не повідомила про причину неявки та не подала будь - яких заяв. Також, з боку відповідача не надходило до суду і відзиву на позовну заяву позивача. Стаття 280 ЦПК України визначає, що суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки, належним чином повідомлений відповідач [PERSON] не з`явилася в судове засідання, будучи належним чином повідомленою про дату, час і місце судового розгляду, не повідомивши суду про поважність причини неявки та не надала відзив і позивач не заперечує проти такого вирішення справи, а саме заочного, суд вважає за необхідним по даній справі провести заочний розгляд. Ухвалою суду від 08.06.2022 року постановлено проводити розгляд справи в заочному порядку. Згідно ч. 2 ст. 281 ЦПК України розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача [PERSON] підлягають задоволенню з наступних підстав. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства. Судом встановлені фактичні обставини та зміст спірних правовідносин. В судовому засіданні встановлено, що в період з лютого 2019 року по січень 2021 року між [PERSON] та [PERSON] були укладені договори позики, за якими відповідач [PERSON] отримала від позивача [PERSON] різні суми коштів в борг, з зобов`язанням про повернення позики з відсотками, які передбачені домовленостями між сторонами та визначені розписками до кожного окремого договору. Так, 23.01.2021 року [PERSON] та [PERSON] , уклали договір позики (договір займа б/н), за умовами якого [PERSON] отримала у борг суму в розмірі 2 000 доларів США, строком до 10.02.2021 року, про що було написано останньою 23.01.2021 року розписку. За умовами договору відповідач зобов`язана була сплатити 300 доларів США відсотків за користування коштами. 12.12.2020 року [PERSON] та [PERSON] , уклали договір позики (договір займа б/н). За умовами договору [PERSON] отримала у борг суму в розмірі 700 доларів США, строком до 12.02.2021 року, про що було написано відповідачем особисто 12.12.2020 року розписку. За умовами договору відповідач зобов`язана була сплатити 175 доларів США відсотків за користування коштами. Всього борг складає: основна сума боргу - 700 доларів США та % - 175 доларів США = 875 доларів США. 07.06.2019 року [PERSON] та [PERSON] , уклали договір позики (договір займа №1 ). За умовами договору відповідач [PERSON] отримала у борг суму в розмірі 500 доларів США, строком до 07.08.2019 року, про що було написано відповідачем особисто 07.08.2019 року розписку. За умовами договору Відповідач зобов`язана була сплатити 150 доларів США відсотків за користування коштами. Всього борг складає: основна сума боргу - 500 доларів США та % - 150 доларів США = 650 доларів США. 30.05.2019 року [PERSON] та [PERSON] , уклали договір позики (договір займа б/н ). За умовами договору відповідач [PERSON] отримала у борг суму в розмірі 500 доларів США, строком до 30.06.2019 року, про що було написано відповідачем особисто 30.05.2019 року розписку. За умовами договору відповідач зобов`язана була сплатити 75 доларів США відсотків за користування коштами. Всього борг складає: основна сума боргу - 500 доларів США та % - 75 доларів США = 575 доларів США. 23.02.2019 року [PERSON] та [PERSON] , уклали договір позики (договір займа №1). За умовами договору відповідач [PERSON] отримала у борг суму в розмірі 1 000 доларів США, строком до 23.04.2019 року, про що було написано відповідачем особисто 23.02.2019 року розписку. За умовами договору відповідач зобов`язана була сплатити 350 доларів США відсотків за користування коштами. Всього борг складає: основна сума боргу - 1000 доларів США та % - 350 доларів США = 1350 доларів США. З наявних оригіналів договорів позик вбачається, що договори позики підписані сторонами, позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] , тобто сторони погодили усі умови, які відповідають їх волі. До того ж, оригінали розписок підтверджують отримання [PERSON] у борг грошових коштів у [PERSON] , дату їх повернення разом із процентами. З наявних в матеріалах справи розписок зазначено, що дані розписки написані власноручно з повним розумінням усіх правових наслідків їх написання. Крім того, в них зазначено, що в разі виникнення спору пов`язаних з отриманням нею позики, згідна на розгляд спору в суді за місцем проживання позикодавця. Встановлено, що станом на дату звернення до суду, відповідач борг за всіма договорами не повернула, як і не було сплачено відсотки за користування коштами, таким чином відповідачем не виконав взяті на себе зобов`язання в обумовлений строк. Звертаючись до суду, позивач наголошує на тому, що відповідач ухиляється від виконання взятих на себе зобов`язань, тому його права повинні бути захищені в судовому порядку. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Згідно з приписами статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Суду як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. У свою чергу національне законодавство України встановлює наступне. Поняття позикових відносин і договору позики визначаються положеннями гл.71 ЦК України. Статтею 202 ЦК України визначено, що правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочини можуть бути односторонніми та дво- чи багатосторонніми ( договори ). Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). Правочин, який вчиняє юридична особа, підписується особами, уповноваженими на це її установчими документами, довіреністю, законом або іншими актами цивільного законодавства. За своєю суттю розписка про отримання в борг коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладання, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Така позиція узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у його Постанові від 13.12.2017 р. у справі № 309/3458/14-ц, а також у справі No 6-2789цс16 від 18.01.2017 р. У постанові від 08.07.2019 у справі №524/4946/16-ц Верховний Суд також зазначив, що розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, повинна містити умови отримання позичальником в борг із зобов`язанням його повернення і дати отримання коштів. Постановою від 22.08.2019 р. у справі № 369/3340/16-ц ВС вказав, що за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником Позикодавцеві за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору і зміст умов договору, так і факт отримання боржником від Позикодавця певної грошової суми. При цьому факт отримання коштів в борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можна встановити, що відбулася передача певної суми коштів від Позикодавця до позичальника. Згідно ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості (ч. 1 ст. 627 ЦК України). Згідно ч. 1 ст. 628 ЦК України зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Договір є обов`язковим для виконання сторонами (ст. 629 ЦК України). Відповідно до ст. 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Договір набирає чинності з моменту його укладення. Сторони можуть встановити, що умови договору застосовуються до відносин між ними, які виникли до його укладення. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору. Згідно ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. Відповідно до ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Згідно ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору. Згідно ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. Відповідно до ст. 610 ЦК України, порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до ст. 1046 ЦК за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (п.2 ч.1 ст.1046 ЦК). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій ст. 640 ЦК, за якою якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Договір позики в письмовій формі може бути укладений як шляхом складання одного документа, так і шляхом обміну листами (ч.1 ст.207 ЦК). Згідно ч. 2 ст. 1047 ЦК України на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника. Відповідно до ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві грошові кошти у такій самій сумі, що була передана йому позикодавцем, у строк та в порядку, що встановлені договором. Позика вважається повернутою в момент передання позикодавцеві речей, визначених родовими ознаками, або зарахування грошової суми, що позичалася, на його банківський рахунок. Відповідно до ч. 2 статті 1049 ЦК України, позика, надана за договором безпроцентної позики, може бути повернена позичальником достроково, якщо інше не встановлено договором. Отже, відповідно до вимог ЦК України, договором є домовленість сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, де сторони є вільними в укладені договору. Оскільки, відповідач не повернула позику в строки обумовлені договорами, то вимоги позивача до відповідача є цілком обґрунтованими. Верховний Суд у складі Другої судової палати Касаційного цивільного суду зазначив, що тлумачення абзацу першого частини першої статті 1046, абзацу першого частини першої статті 1049 ЦК України дозволяє стверджувати, що законодавцем не забороняється стягнення боргу за договором позики в іноземній валюті. Більше того, цивільним законодавством покладається обов`язок на позичальника повернути те, що він отримав на підставі договору позики. Це підтверджується використанням таких формулювань: «зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості» (абзац перший частини першої статті 1046 ЦК України); «позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем)» (абзац перший частини першої статті 1049 ЦК України). Колегія суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду вказувала, що у пунктах 47, 55 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 14-134цс18 зроблено висновок, що правовий режим іноземної валюти на території України, хоча і пов`язується з певними обмеженнями в її використанні як платіжного засобу, але не виключає здійснення платежів в іноземній валюті. У разі зазначення у судовому рішенні про стягнення суми коштів в іноземній валюті з визначенням еквівалента такої суми у гривні стягувачеві має бути перерахована вказана у резолютивній частині судового рішення сума в іноземній валюті, а не її еквівалент у гривні, тобто Великою Палатою Верховного Суду допускається стягнення боргу в іноземній валюті, при цьому не здійснено відступу від постанови Верховного Суду України від 02 липня 2014 року у справі № 6-79цс14. Аналогічний правовий висновок викладений і в постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року справа № 373/2054/16-ц, провадження № 14-446цс1 Отже, висновки про можливість ухвалення судом рішення про стягнення боргу в іноземній валюті містяться й у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року в справі № 14-134цс18. Така ж, правова позиція міститься і в постанові Великої Палати Верховного Суду в справі № 373/2054/16-ц від 16.01.2019 року. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц (провадження № 14-446цс18) зроблено висновок, що у разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому з огляду на положення частини першої статті 1046 ЦК України, а також частини першої статті 1049 ЦК України належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. При цьому, у Договорі позики, яка надана позивачем до суду та міститься в матеріалах даної цивільної справи сторони не погоджували визначення гривневого еквіваленту виконання зобов`язання. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст.193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-XII «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Із аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Тому як укладення, так і виконання договірних зобов`язань в іноземній валюті, зокрема позики, не суперечить чинному законодавству. Отже встановлено, що відповідач отримала в борг у позивача грошові кошти за договорами позики у загальному розмірі в сумі 4 700 доларів США, про що свідчать відповідні розписки, оригінали яких додано позивачем до матеріалів справи, де у встановлені сторонами строки, борги за розписками не повернуті. Відповідно до ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання частково або в повному обсязі. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. У постанові Верховного Суду від 18.07.2018 року у справі №143/280/17, провадження №61-33033св18, додатково звернуто увагу судів на те, що поясненнями сторони та показаннями свідка не може доводитися факт виконання зобов`язання за договором позики. Наявність у позивача боргового документа - розписки відповідача свідчить про невиконання ним взятих на себе зобов`язань. Якщо боржник видав кредиторові борговий документ, кредитор, приймаючи виконання зобов`язання, повинен повернути його боржникові. У разі неможливості повернення боргового документа кредитор повинен вказати про це у розписці, яку він видає. Наявність боргової розписки в позивача підтверджує наявність боргу (постанова Верховного Суду від 26.09.2018 року у справі № 483/1953/16-ц, провадження №61-33891св18). Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] отримала кошти в борг, власноруч підписала Договори позик та розписок, однак у визначений строк не виконала взяті на себе зобов`язання. З боку відповідача не було надано до суду жодного належного та допустимого доказу в зворотному. Відповідач до ч. 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Таким чином, факт укладення між сторонами 23.02.2019 року, 30.05.2019 року, 07.06.2019 року, 12.12.2020 року та 23.01.2021 року договорів позики підтверджується належним та допустимим письмовими доказами, відповідно вказаними договорами позики, розписками відповідача, які датовані вищевказаними датами, а тому суд вважає доведеним факт існування боргових зобов`язань відповідача перед позивачем, невиконаних в строк належним чином. Враховуючи наведене, суд приходить до висновку, що вимоги позивача до відповідача в частині стягнення боргу за договорами позики є цілком обґрунтованими та з відповідача підлягає стягненню на користь позивача грошові кошти отримані в борг за розписками в загальному розмірі в сумі 4 700 доларів США. Стосовно позовних вимог позивача в частині стягнення відповідача відсотки за користування грошовими коштами, які були отримані в борг за розписками у загальному розмірі 1 050 доларів США, суд приходить до наступного. За змістом статей 524, 533-535 і 625 ЦК України грошовим є зобов`язання, виражене у грошових одиницях (національній валюті України чи у грошовому еквіваленті зобов`язання, вираженого в іноземній валюті), що передбачає обов`язок боржника сплатити гроші на користь кредитора, який має право вимагати від боржника виконання цього обов`язку. Тобто, грошовим є будь-яке зобов`язання, в якому право кредитора вимагати від боржника сплати коштів кореспондує обов`язок боржника з такої сплати. Статтею 611 ЦК України передбачено, у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, у тому числі і сплата неустойки. Боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання - ч.1 ст.625 ЦК України. У відповідності до ч. ч. 1, 2 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Так, сторони у наданих суду розписках, у кожній із них, погодили відсоток у твердій сумі за користування коштами. Оскільки з боку відповідача [PERSON] не надано до суду жодного належного доказу виконання взятих на себе зобов`язань, в тому числі сплати відсотків за користування коштами, сплата яких обумовлена в розписках у твердій грошовій сумі, тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню відсотки за розписками у загальному розмірі 1 050 доларів США. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно ч. 6 ст. 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права. Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року по справі № 755/10947/17, Велика Палата Верховного Суду зазначає, що незалежно від того чи перераховані усі постанови, у яких викладена правова позиція, від якої відступила Велика Палата Верховного Суду, суди під час вирішення тотожних спорів мають враховувати саме останню правову позицію. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду наведеного, даючи оцінку зібраним доказам по справі, оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача є цілком обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. Відповідно до ч. 1 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Частиною 3 статті 131 ЦПК України визначено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; 3) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Поняття судових витрат міститься в п. 1 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 17 жовтня 2014 року № 10 "Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах", де судові витрати передбачені законом витрати (грошові кошти) сторін, інших осіб, які беруть участь у справі, понесені ними у зв`язку з її розглядом та вирішенням, а у випадках їх звільнення від сплати - це витрати держави, які вона несе у зв`язку з вирішенням конкретної справи. Судовий збір - збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, за видачу судами документів, а також у разі ухвалення окремих судових рішень, передбачених цим Законом (ст. 1 Закону України "Про судовий збір"). Згідно із п. 1 ч.ч.1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на - відповідача. При зверненні до суду з вказаним позовом, позивач [PERSON] сплатив судовий збір в загальному розмірі в сумі 1 570 гривень, що документально підтверджується наявними в матеріалах справи квитанціями від 06.12.2021 року ( а. с.8, 9 ). Окрім цього, при зверненні до суду з заявою про забезпечення позову, позивач [PERSON] сплатив судовий збір в розмірі 454 гривень, що підтверджується наявною в справі квитанцією від 06.22.2021 року ( а. с. 46 ). Тому, з урахуванням вимог ст. 141 ЦПК України підлягає стягненню з відповідача на користь позивача судові витрати по справі, які складаються з судового збору за подачу позову в розмірі 1 570 гривень та судового збору за подачу заяви про забезпечення позову в розмірі 454 гривень, понесення яких документально підтверджено. Одночасно суд роз`яснює, що відповідно до ч. 1 ст. 288 ЦПК України заочне рішення підлягає скасуванню, якщо судом буде встановлено, що відповідач не з`явився в судове засідання та (або) не повідомив про причини неявки, а також не подав відзив на позовну заяву з поважних причин, і докази, на які він посилається, мають істотне значення для правильного вирішення справи. На підставі викладеного та

Outcome: approved