Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

[PERSON] (далі - позивач) звернулась до суду з даним позовом, у якому просить визнати протиправним та скасувати наказ Житомирського обласного центру зайнятості від 08.12.2021 №325-к щодо відсторонення [PERSON] від роботи без збереження заробітної плати; зобов`язати виплатити [PERSON] середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 09.12.2021 по день фактичного поновлення на роботі, стягнути судові витрати. В обґрунтування позову [PERSON] пояснила, що працює в Житомирському міському центрі зайнятості з 24.09.1999 згідно наказу Житомирського обласного центру зайнятості від 24.09.1999 за №173-к, а з 04.01.2016, згідно наказу від 04.01.2016 за №1-к по теперішній час на посаді провідного фахівця з питань зайнятості. З 09.12.2021 Житомирським обласним центром зайнятості позивача було відсторонено від роботи без збереження заробітної плати відповідно до наказу №325-к від 08.12.2021. Приймаючи рішення про відсторонення від роботи, Житомирський обласний центр зайнятості керувався статтею 46 КЗпП України; частиною 2 статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», наказом МОЗ України «Про затвердження переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 №2153 (зі змінами, внесеними МОЗ від 01.11.2021 №2393); пунктом 41-6 постанови КМУ «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV2» від 09.12.2020 №1236. Позивач вважає наказ про відсторонення її від роботи, виданий Житомирським обласним центром зайнятості, незаконним і підлягає скасуванню. Так, як стверджує позивач, в неї незаконно вимагали на роботі документ, який підтверджує наявність профілактичного щеплення проти COVID-19 або довідку про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень. Позивач відмовилася надавати інформацію, що стосується стану її здоров`я, так як ця інформація є конфіденційною. Про свою відмову надавати інформацію, що стосується стану здоров`я, проведення будь-яких лікувальних, профілактичних чи медичних процедур, а також результатів будь-яких аналізів, позивачем була подана пояснювальна записка 13.10.2021 та заява 16.11.2021 на ім`я директора Житомирського міського центру зайнятості. Також, після ознайомлення з повідомленням №12 від 26.11.2021 про обов`язкове профілактичне щеплення проти COVID-19, в якому позивач зазначила, що з повідомленням не згодна, 02.12.2021 вона подала заяву до Житомирського обласного центру зайнятості з проханням не вчиняти неправомірні дії відносно неї, не відсторонювати її від роботи та не позбавляти її права на працю, так як за відмову надавати конфіденційну інформацію про стан свого здоров`я відсторонення від роботи працівників не передбачено чинним законодавством. 08.12.2021 позивача було ознайомлено з наказом Житомирського обласного центру зайнятості від 08.12.2021 №325-к «Про відсторонення від роботи [PERSON] » з 09.12.2021 без збереження заробітної плати. Позивач вказує, що оскільки вона не погодилася з наказом №325-к від 08.12.2021 про відсторонення, тому вийшла на роботу 09.12.2021 о 8:00. О 12:00 годині працівниками Житомирського міського центру зайнятості було складено акт про вихід на роботу відстороненого працівника [PERSON] і повідомлено, що позивач не має права знаходитись на робочому місці, так як вона відсторонена від роботи з 09.12.2021. Після чого, 09.12.2021 позивач подала заперечення до Житомирського обласного центру зайнятості з проханням відмінити наказ №325-к від 08.12.2021 та не відсторонювати її від роботи. Крім того, 14.12.2021 позивач подала запит до Житомирського обласного центру зайнятості про надання інформації про те, яким чином було встановлено факт того, чи вакцинована позивач, чи ні. Оскільки факт ухилення або відмови позивача від проходження щеплення встановлений не був, вважає, що підстав для видання наказу про відсторонення не було. Позивач вважає, що її відсторонення від роботи є неприпустимим та таким, що порушує її права як громадянина України та працівника, а дії Житомирського обласного центру зайнятості є незаконними та такими, що порушують низку нормативно-правових актів та Конституцію України. Стверджує, що законодавством чітко передбачено заборону дискримінації працівників, зокрема за станом здоров`я чи іншими ознаками. Крім того, позивач вказує, що інформація про щеплення від COVID-19, а також інформація про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень є персональними даними особи, що відносяться до конфіденційної інформації. Позивач відмовилась, тобто не дала згоди, надавати будь-яку інформацію, що стосується її здоров`я, так як ця інформація є конфіденційною. У чинному законодавстві не передбачено відсторонення працівників від роботи без збереження заробітної плати за відмову надавати конфіденційну інформацію про стан здоров`я. Також позивач вказує, що такими діями відповідач Житомирський обласний центр зайнятості порушив її право на працю. На думку позивача, діюча Постанова КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території Україні» гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV2» зі змінами, внесеними Постановою КМУ від 20.10.2021 №1096 про введення карантину, є незаконною і не підлягає виконанню. Також, на обґрунтування позовної заяви позивач посилається на те, що всупереч положенням ст. 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», на момент відсторонення позивача від роботи подання відповідними посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби позивач та відповідачі не отримували, оскільки його не існує, факт ухилення або необґрунтованої відмови позивача від проходження щеплення проти COVID-19 встановлений не був. Отже, Житомирський обласний центр зайнятості не мав підстав для видання наказу про відсторонення позивача від роботи без збереження заробітної плати. Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 05.01.2022 відкрито провадження у справі, розгляд справи ухвалено проводити в порядку спрощеного позовного провадження. 31.01.2022 від відповідача Житомирського обласного центру зайнятості надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що Міністерство охорони здоров`я України своїм наказом №2393 від 01.11.2021, зареєстрованим в Міністерстві юстиції 08.11.2021 за №1452/37074, розширило перелік організацій, співробітники яких мають обов`язково щепитися проти COVID-19. Згідно з наказом, перелік доповнено, зокрема, і співробітниками підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади. Вказаний наказ МОЗ набрав чинності з 09.12.2021. За змістом п.416 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV2», керівників державних органів (державної служби), керівників підприємств, установ та організацій зобов`язано забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я; 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19. Чинним законодавством України встановлена відповідальність, зокрема, і посадових осіб, за порушення правил щодо карантину людей, щодо санітарно-гігієнічних, санітарно-протиепідемічних правил і норм, передбачених Законом України "Про захист населення від інфекційних хвороб", іншими актами законодавства. Щодо інформації про стан здоров`я, відповідач зазначає, що інформація про стан здоров`я дійсно належить до конфіденційної інформації, однак сертифікат про вакцинацію не містить інформації про стан здоров`я, а є лише документом, який підтверджує факт вакцинації, тому не можна дійти висновку щодо наявності будь-яких прямих або непрямих обмежень (дискримінації) прав позивача, як працівника, залежно від стану здоров`я. 08.02.2022 до суду надійшла відповідь на відзив, у якій позивач вказала, що доводи відповідача, які наведені у відзиві, не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства, позов підтримала та просила задовольнити з підстав, аналогічних тим, які викладені у позові. 09.02.2022 до суду надійшло клопотання позивача про залучення до участі у справі співвідповідача - Житомирського міського центру зайнятості, оскільки заробітну плату працівникам Житомирського міського центру зайнятості нараховує і виплачує вказаний центр, тому зазначена установа є належним відповідачем за вимогою про стягнення середнього заробтку за час відсторонення від роботи. Також 09.02.2022 до суду надійшла уточнена позовна заява. 14.02.2022 до суду надійшло заперечення відповідача Житомирського обласного центру зайнятості на відповідь на відзив, у якому відповідач підтримав свої аргументи, викладені у відзиві, та просив у задоволенні позову відмовити. Протокольною ухвалою суду від 18.02.2022 уточнену позовну заяву долучено до справи як додаткові пояснення відповідача. Ухвалою суду від 18.02.2022 залучено до участі у справі за позовом [PERSON] до Житомирського обласного центру зайнятості про визнання протиправним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час відсторонення від роботи, співвідповідача Житомирський міський центр зайнятості. 10.05.2022 від відповідача Житомирського міського центру зайнятості надійшов відзив на позовну заяву, у якому відповідач просив відмовити позивачу у задоволенні позову, у зв`язку з його необґрунтованістю та безпідставністю. Заперечення проти позову відповідач обґрунтовує тим, що твердження позивача про незаконність встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV2, не ґрунтуються на положеннях чинного законодавства, карантин на території України введено у порядку та спосіб, визначений діючими нормативно-правовими актами. Житомирський обласний центр зайнятості, приймаючи рішення щодо відсторонення, здійснив відповідне повідомлення працівників, вказавши при цьому терміни відсторонення із вказівкою на подію - отримання щеплення або відповідних підтвердних документів згідно із п. 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV2». Також відповідач Житомирський міський центр зайнятості підтримав всі аргументи відповідача Житомирського обласного центру зайнятості, викладені ним на заперечення позовних вимог. У судовому засіданні за її участі позивач позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила їх задовольнити з підстав, викладених у позові. Представник відповідачів Агафонова М.В. у судовому засіданні за її участі проти позову заперечила та просила відмовити у його задоволенні з підстав, викладених у заява по суті справи. У судове засідання, яким закінчується розгляд справи, позивач та представник відповідачів не з`явилися, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Частиною 1 статті 223 ЦПК України визначено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Згідно з вимогами ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового засідання, яким завершується розгляд справи, за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши письмові матеріали справи, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази в їх сукупності, дійшов наступного висновку. З матеріалів справи вбачається, що позивачка [PERSON] працює у Житомирському міському центрі зайнятості з 24.09.1999. 04.01.2016 переведена на посаду провідного фахівця з питань зайнятості відділу організації працевлаштування населення вказаного центру (а.с. 11-18). Повідомленням про обов`язкове профілактичне щеплення проти СОVID-19 від 26.11.2021 позивачку проінформовано, що наказом Міністерства охорони здоров`я України від 01.11.2021 №2393 внесено зміни до Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням (далі - Перелік), затвердженого наказом МОЗ від 04.10.2021 №2153, якими визначено, що працівники підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Тому Державний центр зайнятості та підпорядковані установи належать до переліку організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби СОVID-19. Наказ МОЗ №2393 набирає чинності через один місяць з дня офіційного опублікування, а саме з 09.12.2021. Зважаючи на викладене та згідно з пунктом 41-6 Постанови КМУ від 09.12.2020 № 1236 Житомирський обласний центр зайнятості просив позивача до 08.12.2021 (включно) надати до Відділу по роботі з персоналом документ, який підтверджуватиме наявність профілактичного щеплення проти СОVID-19 або відповідний медичний висновок про наявність протипоказань до проведення профілактичних щеплень, та позивача було повідомлено, що у разі, якщо до 08.12.2021 (включно) остання не надасте одного із зазначених документів, 09.12.2021 буде прийнято рішення про її відсторонення від роботи без збереження заробітної плати на підставі статті 46 КЗпП України та статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 №1645-Ш (а.с. 37). Наказом Житомирського обласного центру зайнятості від 08.12.2021 №325-к (зі змінами, внесеними наказом від 09.12.2021 №327-к), [PERSON] відсторонено від роботи з 09.12.2021 на час відсутності щеплення від СОVID-19 без збереження заробітної плати (а.с. 6). Згідно з довідок про доходи від 09.12.2021 №12 та №13, [PERSON] отримує заробітну плату, та з 01.06.2021 по 30.11.2021 їй нараховано 150461,20 грн (а.с. 19, 68). Відповідно до статті 10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: а) піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; б) у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Згідно зі ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб» профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом Міністерства охорони здоров`я від 04.10.2021 №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання своїх трудових обов`язків та не може виконувати роботу, за загальним правилом, такому працівникові заробітна плата не виплачується. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця зберегти заробітну плату за працівником, відстороненим через відмову вакцинуватися від коронавірусної хвороби. Водночас, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Керівник має ознайомити з таким наказом працівника. Якщо працівник відмовляється ознайомитись з наказом та поставити свій підпис, про це складається акт. На період відсторонення за працівником зберігається робоче місце. Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не праця, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 53 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я його громадян. Разом з тим, відсторонюючи працівника, керівник повинен діяти в спосіб та в межах повноважень, передбачених законом. Тому в наказі про відсторонення мають бути зазначені підстави та строк такого відсторонення. Статтею 46 Кодексу законів про працю України встановлено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до вимог статті 7 Закону України «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (далі Закон 4004) підприємства, установи і організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до частини другої статті 27 Закону 4004 обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Порядок внесення посадовими особами державної санітарно-епідеміологічної служби України подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності згідно з Законом 4004, а також форма подання та терміни відсторонення встановлені Інструкцією про порядок внесення подання про відсторонення осіб від роботи або іншої діяльності, затвердженою наказом Міністерства охорони здоров`я України від 14.04.1995 №66, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 01.08.1995 за №270/806 (далі Інструкція №66). Пунктом 2.3 Інструкції №66 встановлено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності - це письмовий організаційно-розпорядчий документ державної санітарно-епідеміологічної служби України, який зобов`язує роботодавців у встановлений термін усунути від роботи або іншої діяльності зазначених у поданні осіб. Згідно з підпунктом 1.2.5 пункту 1.2 Інструкції №66, особами, які відмовляються або ухиляються від профілактичних щеплень, визнаються громадяни та неповнолітні діти, а також окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи, які необґрунтовано відмовились від профілактичного щеплення, передбаченого Календарем профілактичних щеплень в Україні, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я України від 16.09.2011 №59, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 10.10.2011 за №1159/19897. Відповідно до п.2.2 Інструкції №66 право внесення подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності надано головному державному санітарному лікарю України, його заступникам, головним державним санітарним лікарям Автономної Республіки Крим, областей, міст Києва, Севастополя та їх заступникам, головним державним санітарним лікарям водного, залізничного, повітряного транспорту, водних басейнів, залізниць, Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Державної пенітенціарної служби України, Державного управління справами, Служби безпеки України та їх заступникам, іншим головним державним санітарним лікарям та їх заступникам, а також іншим посадовим особам державної санітарно-епідеміологічної служби, що уповноважені на те керівниками відповідних служб. Пунктом 2.5 Інструкції №66 визначено, що подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складають у двох примірниках, один з яких направляється роботодавцю, що зобов`язаний забезпечити його виконання, а другий зберігається у посадової особи, яка внесла подання. Подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності складається за формою згідно з додаток 1 до Інструкції №66. Згідно з пунктом 2.7 Інструкції №66 термін, на який відсторонюється особа, залежить від епідеміологічних показань та встановлюється згідно з додатком №2 до цієї Інструкції. Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Отже, посадові особи державної санітарно-епідеміологічної служби зобов`язані вносити подання про усунення працівників від роботи у визначений законодавством спосіб. Відповідно вказаному, за відсутності у роботодавця належним чином оформленого подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби, відсторонення ним від роботи працівника, який відмовляється або ухиляється від профілактичних щеплень, вбачається неправомірним. Враховуючи викладене, оскільки у матеріалах справи відсутнє подання відповідної посадової особи державної санітарно-епідеміологічної служби про відсторонення від роботи [PERSON] , про наявність такого подання сторона відповідачів суд не повідомила та його наявність зі змісту оспорюваного наказу не вбачається, суд вважає, що вимоги позивача про визнання незаконним та скасування наказу від 08.12.2021 №325-к (зі змінами, внесеними наказом від 09.12.2021 №327-к) про відсторонення її від роботи є обґрунтованими та підлягають до задоволення. Крім того, вирішуючи питання щодо вимоги позивача про зобов`язання Житомирського міського центру зайнятості виплатити [PERSON] середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 09.12.2021 по день фактичного поновлення на роботі, суд виходить із наступних норм права та мотивів їх застосування. Як визначено в частині першій статті 94 КЗпП України заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу. Судом було встановлено, що в період з 09.12.2021 - дня відсторонення від роботи позивачки їй було призупинено виплату заробітної плати. Положення статті 235 КЗпП України встановлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання зарплати чи неможливості працевлаштування. Оскільки судом встановлено, що на порушення статті 46 КЗпП роботодавець із власної ініціативи без законних підстав відсторонив працівника від роботи із зупиненням виплати заробітної плати, у зв`язку з цим суд має задовольнити позов і в частині зобов`язання Житомирського міського центру зайнятості нарахувати і виплатити середню заробітну плату за час вимушеного прогулу. Оскільки право позивача на працю з відповідною оплатою було безпідставно порушене відповідачем шляхом видання незаконного наказу від 08.12.2021 №325-к (зі змінами, внесеними наказом від 09.12.2021 №327-к) про відсторонення від роботи без збереження заробітної плати, тому виходячи з меж позовних вимог, в даному випадку ефективним способом захисту порушеного права буде зобов`язання Житомирського міського центру зайнятості виплатити [PERSON] середню заробітну плату за час незаконного відсторонення від роботи з 09.12.2021 по день фактичного допуску до роботи, розрахунок якої має бути здійснено відповідачем у порядку встановленому постановою Кабінетом Міністрів України «Про затвердження порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.1995, зі змінами, нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Щодо вимоги позивача стягнути з відповідачів судові витрати, суд зазначає, що відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з положеннями частин першої-четвертої статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Згідно з частинами першою та другою статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. У разі неподання стороною попереднього розрахунку суми судових витрат суд може відмовити їй у відшкодуванні відповідних судових витрат, за винятком суми сплаченого нею судового збору. Згідно з правилами пункту 2 частини другої статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача. Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес. Частиною восьмою статті 141 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Судом встановлено, що відповідно до акту приймання-передачі виконаних робіт від 23.12.2021 між [PERSON] та адвокатом Зубрицьким Є.В. укладено договір про надання правових послуг, на виконання якого адвокатом були виконані наступні роботи: консультація клієнта вартістю 500,00 грн; ознайомлення з матеріалами та вивчення судової практики вартістю 500,00 грн; складання позовної заяви вартістю 1000,00 грн. Відповідно до копії квитанції №ТS207455 від 23.12.2021, на оплату адвокатських послуг [PERSON] перерахувала на рахунок адвоката Зубрицького Є.В. кошти у сумі 2000,00 грн (а.с.21). У додатковій постанові Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі №755/9215/15-ц вказано, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Отже, до суду подано належні та допустимі докази, які підтверджують витрати позивача на правничу допомогу на суму 2000,00 грн, відповідач не скористався своїм правом та клопотання про зменшення розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката не заявив, отже вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу підлягають задоволенню та стягненню з відповідача підлягають судові витрати у вказаному розмірі. Також, на підставі ст. 141 ЦПК України, стягненню з відповідача на користь позивача підлягають понесені судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 1816,00 грн.

Outcome: approved