Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

у жовтні 2021 року [PERSON] в особі представника адвоката Власенко Л.В. звернувся з позовом до [PERSON] в якому просить: 1.Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] після смерті [PERSON] державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області 21 серпня 2018 року за № 509, на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] , площею 0,1696 га, кадастровий номер 5124581100:02:001:0448. 2.Скасувати рішення державного нотаріуса Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області про державну реєстрацію права власності від 21.08.2018 року на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] , площею 0,1696 га, кадастровий номер 5124581100:02:001:0448, цільове призначення - для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) 3. Визнати за [PERSON] право власності на 1/2 частку земельної ділянки, розташованої в [ADDRESS] площею 0,1696 га, кадастровий номер 5124581100:02:001:0448. 4. Визнати частково недійсним свідоцтво про право на спадщину за заповітом, видане [PERSON] , після смерті [PERSON] , 07 березня 2019 року державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області за № 107, на житловий будинок № [NUMBER] з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 99,4 кв.м, житловою площею 78,7 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,1696 га, кадастровий номер 5124581100:02:001:0448, [ADDRESS] . 5.Скасувати рішення державного нотаріуса Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області про державну реєстрацію права власності від 07 березня 2019 року на житловий будинок [NUMBER] з господарськими будівлями та спорудами, розташований на земельній ділянці площею 0,1696 га, кадастровий номер 5124581100:02:001:0448, [ADDRESS] за [PERSON] . 6. Визнати за [PERSON] , право власності на 1/2 частку житлового будинку [NUMBER] з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 99,4 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,1696га, кадастровий номер 5124581100:02:001:0448, [ADDRESS] . 7. Стягнути з відповідачки судові витрати зі сплати судового збору та витрати на правничу допомогу у розмірі 6000 гривень. Позовні вимоги обґрунтувала тим, що мати позивача, [PERSON] , померла [INFO] , після її смерті відкрилась спадщина, до складу якої входять: житловий будинок [ADDRESS] та земельна ділянка, на якій він розташований. На час відкриття спадщини [PERSON] був зареєстрований за вище вказаною адресою разом із спадкодавцем та був особою з інвалідністю 3-ої групи по зору довічно, тому має право на обов`язкову частку у спадщині. За життя мати позивача залишила заповіт, яким заповідала все своє майно своїй дочці та сестрі позивача [PERSON] , яка отримала свідоцтва про право на спадщину за заповітом і оформила право власності на зазначений будинок та земельну ділянку. Той факт, що він є спадкоємцем за законом та особою з інвалідністю, [PERSON] від нотаріуса приховала. 13 травня 2021 року позивач звернувся до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині. Нотаріус йому відмовив, мотивуючи тим, що нотаріусу не було відомо про існування інших спадкоємців, крім [PERSON] , яка є спадкоємцем за заповітом, а заяв і документів від позивача не надходило. Крім того представник позивача зазначила, що право власності [PERSON] на будинок під [ADDRESS] , було оформлено після її смерті дочкою [PERSON] .. Батько позивача [PERSON] помер у 1986 році. На час його смерті з ним проживала мати позивача, яка у шлюбі з його батьком не перебувала. Вважає, що мати позивача [PERSON] права на спадщину після смерті його батька [PERSON] не мала, так як не перебувала у зареєстрованому шлюбі з ним і не була спадкоємцем першої черги, а тому спадкоємцями за законом після смерті батька є позивач та відповідачка, кожному з яких повинно належати по 1/2 частці спадщини. . На думку представника позивача, позивач незаконно позбавлений права власності на будинок та земельну ділянку, а тому свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21.07.2018 та 07.03.2019, видані на ім`я [PERSON] , а також рішення про державну реєстрацію права власності на будинок і земельну ділянку підлягають скасуванню та за позивачем належить визнати право власності на 1/2 частку спірного будинку та 1/2 частку земельної ділянки. Ухвалою суду від 28 жовтня 2021 року позовну заяву було прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, постановлено розглядати справу в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче засідання (а.с. 80). Ухвалою суду від 14 грудня 2021 року справу призначено до судового розгляду по суті, витребувано у державного нотаріуса Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області Колісника Д.Ю. копії спадкових справ щодо майна [PERSON] , яка померла [INFO] та щодо майна [PERSON] , який помер [INFO] , а також інформаційні довідки зі Спадкового реєстру (а.с. 118). 07 грудня 2021 року від представника відповідачки адвоката Манової І.М. надійшов відзив, в якому вона позовні моги не визнала, просила відмовити у позові в повному обсязі та стягнути з позивача на користь відповідачки судові витрати на правничу допомогу в розмірі 6000 гривень (а.с.100-106). Свою позицію представник відповідача обгрутувала тим, що позивачем не доведено, що спірний будинок належав на праві власності його батькові [PERSON] , померлому в 1986 році. [PERSON] , починаючи з 1961 року по день смерті, була прописана і проживала у будинку [ADDRESS] , отримала у приватну власність земельну ділянку під вказаним будинком. Вважає, що позивачем не додано належних, допустимих та достатніх доказів, підтверджуючих спільне проживання з матір`ю. У встановлений законом строк позивач не подав нотаріусу заяву про прийняття спадщини після смерті матері [PERSON] , а тому в задоволені позову слід відмовити. Позивач [PERSON] та його представник Власенко Л.В. у судовому засіданні позов підтримали та просили його задовольнити. Відповідачка [PERSON] та її представник Манова І.М. у судовому засіданні позов не визнали з підстав, викладених у відзиві, просили відмовити в його задоволенні. Представник третьої особи Саратської державної нотаріальної контори Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса), належним чином повідомлений про розгляд справи до суду не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутності (а.с. 85). Вислухавши сторони та їх представників, дослідивши та оцінивши надані сторонами докази, суд дійшов висновку про часткове задоволення позову з наступних підстав. Згідно з частиною 1 статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до частини 1 ст.5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. За положеннями частин 1- 4 ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно з частинами 1-3 ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) Як вбачається з паспорту [NUMBER] , виданого Саратським РВ УМВС України в Одеській області 20 листопада 2001 року, позивач [PERSON] народився [INFO] . Згідно відмітки у паспорті про реєстрацію місця проживання, з 05 грудня 2001 року місце проживання [PERSON] зареєстроване за адресою: [ADDRESS] (а.с.8-9). Згідно копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого районним відділом ЗАГС п. Сарата Одеської області, батьками [PERSON] є [PERSON] та [PERSON] (а.с.11). Згідно паспорту [NUMBER] , виданого Саратським РВ УМВС України в Одеській області 9 грудня 1999 року, копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] та копії свідоцтва про укладення шлюбу серії [NUMBER] , відповідачка [PERSON] народилась [INFO] в с. Зоря Саратського району Одеської області. Її батьками є [PERSON] та [PERSON] (а.с.27-29). [PERSON] помер [INFO] в с. Зоря Саратського району, що підтверджується копією запису акта про смерть № 17 від 15 квітня 1986 року (а.с.44). З інформаційної довідки зі Спадкового реєстру (спадкові справи та видані на їх підставі свідоцтва про право на спадщину) спадкова справа після смерті [PERSON] не відкривалася (а.с.155). 15 червня 2004 року [PERSON] склала заповіт, посвідчений секретарем Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області Грозовою К.І., за реєстровим № 45, яким все своє майно, в тому числі будинок, розташований в [ADDRESS] , заповідала своїй дочці [PERSON] , [INFO] . Зазначена обставина підтверджується дублікатом заповіту, який видано замість втраченого заповіту 22 березня 2017 року секретарем виконавчого комітету Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області, реєстровий № 23 (а.с.166). Заповіт є чинним, що підтверджується інформаційною довідкою зі Спадкового реєстру (а.с. 153-154). [PERSON] померла [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] (а.с.9). З довідки Саратської селищної ради Білгород-Дністровського району Одеської області від 14.07.2021 за № 803, вбачається, що [PERSON] , 1940 року народження, на момент своєї смерті яка настала [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . Згідно даних погосподарської книги на момент смерті разом з нею за цією адресою був зареєстрований син [PERSON] , 1958 року народження (а.с.20). Згідно облікової картки об`єкта погосподарського обліку на 2011-2015 роки Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області, особовий рахунок № [NUMBER] , головою домогосподарства за адресою: [ADDRESS] , значилась [PERSON] , яка померла [INFO] , за вказаною адресою зареєстрований її син [PERSON] , [INFO] (а.с.23). 20 січня 2015 року за заявою [PERSON] державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області Колісником Д.Ю. було заведено спадкову справу № 07/2015 до майна [PERSON] , 1940 року народження, яка померла [INFO] . У заяві [PERSON] зазначила, що немає спадкоємців, які згідно до ст.1241 ЦК України мають право на обов`язкову частку у спадщині (а.с.159). Між тим, у матеріалах спадкової справи є довідка Зорянської сільської ради Саратського району Одеської області за № 383 від 17.02.2017 року, відповідно до якої [PERSON] , [INFO] , на момент своєї смерті, яка настала [INFO] була зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . На момент її смерті разом з нею за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані, проживали та вели спільне господарство: син [PERSON] , [INFO] (а.с. 162). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 21 серпня 2018 року, реєстровий № 509, державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області Колісником Д.Ю., на підставі заповіту, посвідченого Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області 15 червня 2004 року, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається із земельної ділянки, яка розташована за адресою: [ADDRESS] , площею 0,1696 га, кадастровий номер 5124581100:02:001:0448, цільове призначення земельної ділянки - для обслуговування та будівництва житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.206). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, 21.08.2018 року державним реєстратором Колісник Дмитром Юрійовичем, Саратська районна державна нотаріальна контора Одеської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 509 від 21.08.2018 року, зареєстровано право приватної власності [PERSON] на вищевказану земельну ділянку. Підстава внесення запису: рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (з відкриттям розділу) , індексний номер : 42644046 від 21.08.2018 (а.с. 210-211). Згідно свідоцтва про право на спадщину за заповітом, посвідченого 7 березня 2019 року, реєстровий № 107, державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Колісником Д.Ю., на підставі заповіту, посвідченого Зорянською сільською радою Саратського району Одеської області 15 червня 2004 року, спадкоємцем зазначеного у заповіті майна [PERSON] , яка померла [INFO] , є її дочка [PERSON] , [INFO] . Спадщина, на яку видане це свідоцтво, складається з житлового будинку № [NUMBER] з господарськими будівлями та спорудами, розташованого на земельній ділянці площею 0,1696 га (кадастровий номер 5124581100:02:001:0448) по [ADDRESS] ( а.с. 234). Витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджує, що 07.03.2019 року державним реєстратором Колісник Дмитром Юрійовичем, Саратська районна державна нотаріальна контора Одеської області, на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом № 107 від 07.03.2019 року, зареєстровано право приватної власності [PERSON] на житловий будинок по [ADDRESS] (а.с.235). З відповіді від 10.09.2021 року за № 1500-0307-8/113130 Головного управління Пенсійного України в Одеській області вбачається, що [PERSON] , [INFO] , мешканець [ADDRESS] , перебуває на обліку та отримує пенсію по інвалідності (інвалід ІІІ групи - інвалід по зору - сліпий) з 05.02.2003 року довічно (а.с.30) З довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 10ААВ № 794006 виданої 11.04.2016 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] , огляд якого проведено повторно, є особою з інвалідністю третьої групи довічно, причина інвалідності - по зору (а.с.10). Рішенням Саратського районного суду Одеської області від 10 липня 2020 року, яке набрало законної сили 13 серпня 2020 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , було відмовлено (а.с.40-42). 13 травня 2021 року [PERSON] звернувся до нотаріуса за видачею свідоцтва про право на спадщину за законом на обов`язкову частку у спадщині. Постановою державного нотаріуса Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 13.05.2021 року було відмовлено у вчиненні нотаріальної дії - видачі [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за законом на частку житлового будинку [ADDRESS] . Постанова обгрунтована тим, що заяв про прийняття спадщини та документів, які підтверджують факт інвалідності [PERSON] до нотаріальної контори не надходило (а.с.13). Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. За статтями 1216, 1217 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до статті 1218 ЦК України до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Згідно з частинами першою, другою статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою. Часом відкриття спадщини є день смерті особи або день, з якого вона оголошується померлою. Частиною першою статті 1223 ЦК України визначено, що право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. Згідно ст.1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті. Відповідно до ч.3 ст.1235 ЦК України заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини. У відповідності до ч.1 ст.1241 ЦПК України малолітні, неповнолітні, повнолітні непрацездатні діти спадкодавця, непрацездатна вдова (вдівець) та непрацездатні батьки спадкують, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б кожному з них у разі спадкування за законом (обов`язкова частка). Статтею 1261 ЦК України передбачено, що в першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. Відповідно до частин першої-третьої статті 1268 ЦК України спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її. Не допускається прийняття спадщини з умовою чи із застереженням. Спадкоємець, який постійно проживав разом із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 цього Кодексу, він не заявив про відмову від неї. Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини першої статті 1296 ЦК України спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Згідно із частиною 5 статті 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Частиною першою статті 1297 ЦК України передбачено, що спадкоємець, який прийняв спадщину, у складі якої є нерухоме майно, зобов`язаний звернутися до нотаріуса за видачею йому свідоцтва про право на спадщину на нерухоме майно. Відповідно до частини 3 статті 1296 ЦК України відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину. Згідно із підпунктами 3.21, 3.22 пункту 3 глави 10 розділу II Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, який затверджено наказом Міністерства юстиції України 22.02.2012 № 296/5 (далі - Порядок № 296/5) спадкоємець, який постійно проживав із спадкодавцем на час відкриття спадщини, вважається таким, що прийняв спадщину, якщо протягом строку, встановленого статтею 1270 Цивільного кодексу, він не заявив про відмову від неї. У разі відсутності у паспорті такого спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання доказом постійного проживання із спадкодавцем може бути: довідка органу реєстрації місця проживання про те, що місце проживання спадкоємця на день смерті спадкодавця було зареєстровано за однією адресою зі спадкодавцем. Отже, відповідно до зазначених положень Порядку № 296/5, наявність у паспорті спадкоємця відмітки про реєстрацію його місця проживання є доказом постійного проживання із спадкодавцем. Відповідно до підпунктів 4.10, 4.11 пункту 4 глави 10 розділу II Порядку № 296/5, видача свідоцтва про право на спадщину спадкоємцям, які прийняли спадщину, ніяким строком не обмежена. Для спадкоємця, який постійно проживав разом зі спадкодавцем на момент відкриття спадщини, заява про видачу свідоцтва про право на спадщину є первинним документом, на підставі якого заводиться спадкова справа. Відповідно до підпунктів 5.5, 5.6, 5.7 пункту 5 глави 10 розділу II Порядку № 296/5 при видачі свідоцтва про право на спадщину за заповітом нотаріус має обов`язково з`ясувати наявність спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, перелік яких визначено у статті 1241 Цивільного кодексу України. Коло спадкоємців, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, визначається на день відкриття спадщини. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. За змістом підпункту 5.9 пункту 5 глави 10 розділу II Порядку № 296/5, право на обов`язкову частку у спадщині не залежить від згоди інших спадкоємців, волі спадкодавця та не пов`язане зі спільним проживанням спадкодавця й осіб, які мають право на обов`язкову частку. Нотаріус має пояснити спадкоємцю, який має право на обов`язкову частку у спадщині, його право на одержання належної частки спадщини. Отже системний аналіз вищевказаних положень ЦК України та Порядку № 296/5 дозволяє зробити висновок, що спадкоємець, який у встановленому законом порядку прийняв спадщину, є її власником з часу її відкриття, а документом для підтвердження права власності на спадкове майно є свідоцтво на спадщину, отримане в установленому законодавством порядку. У спадкоємця, який в установленому законом порядку прийняв спадщину, права володіння та користування спадковим майном виникають з часу відкриття спадщини. Такий спадкоємець може захищати свої порушені права володіння та користування спадковим майном відповідно до глави 29 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно з ч. 1 ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Суд встановив, що позивач [PERSON] є спадкоємцем за законом першої черги після смерті матері [PERSON] , на час відкриття спадщини був повнолітньою непрацездатною особою з інвалідністю 3 групи по зору, зареєстрований та постійно проживав разом із спадкодавицею, протягом строку, встановленого законом не заявив про відмову від спадщини, а тому відповідно до ч.1 ст.1241 ЦК України він спадкує, незалежно від змісту заповіту, половину частки, яка належала б йому при спадкуванні за законом (обов`язкова частка), тобто 1/4 частку спірного житлового будинку та 1/4 частку земельної ділянки. У зв`язку із чим, суд вважає безпідставними посилання представника відповідача на те, що позивач не прийняв спадщину, тому що не проживав постійно із спадкодавицею. Суд вважає, що правова позиція Верховного Суду, яка викладена у постанові від 19 травня 2021 року у справі № 937/10434/19-ц, на яку посилаються представник відповідача, не може бути застосована до спірних правовідносин у даній цивільній справі. При цьому суд виходить з того, що у постанові Верховного Суду зазначено, що заочним рішенням міськрайононго суду Запорізької області від 07 серпня 2019 року Особу 1 визнано таким, що втратив право користування квартирою. Зазначеним судовим рішення встановлено, що Особа 1 у спірній квартирі зареєстрований, проте з 1997 року не проживає без поважних причин, його особисті речі у квартирі відсутні (а.с.107-111). У даній справі рішенням Саратського районного суду Одеської області від 10 липня 2020 року, яке набрало законної сили 13 серпня 2020 року, у задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання його таким, що втратив право користування житловим приміщенням, а саме будинком [ADDRESS] , було відмовлено (а.с.40-42). Статтею 1301 ЦК України встановлено, що свідоцтво про право на спадщину визнається недійсним за рішенням суду, якщо буде встановлено, що особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, а також в інших випадках, встановлених законом. Як роз`яснено у пункті 27 постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 "Про судову практику у справах про спадкування", відповідно до статті 1301 ЦК України свідоцтво про право на спадщину може бути визнано недійсним не лише тоді, коли особа, якій воно видане, не мала права на спадкування, але й за інших підстав, установлених законом. Іншими підставами можуть бути: визнання заповіту недійсним, визнання відмови від спадщини недійсною, визнання шлюбу недійсним, порушення у зв`язку з видачею свідоцтва про право на спадщину прав інших осіб тощо. Таким чином, видача відповідачці [PERSON] свідоцтва про право на спадщину за заповітом на все належне спадкодавиці майно, без врахування права на обов`язкову частку спадщини непрацездатного спадкоємця за законом - позивача [PERSON] , який прийняв спадщину, порушує права останнього, що є підставою для визнання свідоцтв про право на спадщину за заповітом частково недійсними (в 1/4 частці). У зв`язку із чим, вимоги позивача про визнання свідоцтв про право на спадщину частково недійсними підлягають задоволенню, а свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 21 серпня 2018 року за № 509 та від 07 березня 2019 року за № 107, видані державним нотаріусом Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області спадкоємцю [PERSON] , після смерті [PERSON] , підлягають визнанню недійсними в 1/4 частці. Вимоги позивача про визнання за ним права власності на 1/2 частку спірного будинку та 1/2 частку земельної ділянки, на якій будинок розташований підлягають частковому задоволенню, оскільки належна позивачеві обов`язкова частка спадщини складає 1/4 (одну четверту) частку спірного будинку та 1/4 (одну четверту) частку земельної ділянки. Суд вважає необгрунтованими посилання представника позивача на те, що спірний будинок належав на праві власності [PERSON] , спадкоємцями якого в рівних частках були позивач та відповідачка, оскільки спірний житловий будинок та земельна ділянка належали на праві приватної власності [PERSON] (а.с.210-214). Визнання частково недійсним свідоцтв про право на спадщину за заповітом, на підставі яких були зареєстровані речові права за відповідачкою, є підставою для скасування рішень про державну реєстрації зазначених прав в Державному реєстрі. Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 2 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Частинами 1 та 2 ст. 3 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що державна реєстрація прав на нерухоме майно є обов`язковою. Держава гарантує достовірність зареєстрованих прав на нерухоме майно та їх обтяжень. Речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що підлягають державній реєстрації відповідно до цього Закону, виникають з моменту такої реєстрації. Статтею 26 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень" передбачено, що у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом "а" пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Відповідно до п. 49 Порядку ведення Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.10.2011 № 1141, до Державного реєстру прав під час внесення записів про скасування державної реєстрації прав, відомостей про скасування рішення державного реєстратора скасування записів Державного реєстру прав вносяться відомості про підставу для внесення таких записів/відомостей чи скасування записів. У зв`язку з вищевикладеним, позовні вимоги про скасування рішення державного нотаріуса Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області від 21.08.2018 року про державну реєстрацію права власності за [PERSON] , на земельну ділянку, розташовану за адресою [ADDRESS] , площею 0,1696 га, кадастровий номер 5124581100:02:001:0448, а також про скасування рішення державного нотаріуса Саратської районної державної нотаріальної контори Одеської області про державну реєстрацію права власності від 07 березня 2019 року на житловий будинок [NUMBER] з господарськими будівлями та спорудами, загальною площею 99,4 кв.м., житловою площею 78,7 кв.м., розташований на земельній ділянці площею 0,1696 га, кадастровий номер 5124581100:02:001:0448, [ADDRESS] за [PERSON] , підлягають задоволенню. Вимоги позивача про стягнення витрат на правову допомогу в сумі 6000 гривень підлягають повному задоволенню, виходячи з наступного. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 15 ЦПК України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків встановлених законом. За змістом ч. 1, п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Згідно з ч.1, 2 ст.137 ЦПК України, витрати пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Згідно з вимогами ч.4 ст.137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У відповідності до частин 5, 6 ст.137 ЦПК України у разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами Порядок розподілу судових витрат між сторонами визначений ст. 141 ЦПК України, згідно із до частинами 1, 2 якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: 1) у разі задоволення позову - на відповідача; 2) у разі відмови в позові - на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Судом установлено, що 08 липня 2021 року між позивачем [PERSON] та адвокатом Власенко Л.В. було укладено Договір про надання правничої допомоги № 14, в якому сторони узгодили, що за надання правової допомоги клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 6000 гривень, а також обсяг таких робіт (а.с.63-65). Відповідно до акту про надання професійної правничої допомоги з детальним описом робіт, виконаних адвокатом від 06.10.2021 року та квитанції № 14 від 06.10.2022 року, позивач [PERSON] сплатив адвокату Власенко Л.В. за надання правової допомоги 6000 гривень (а.с. 66, 67). З копій квитанцій № 1 від 05.10.2021 рока та № 1 від 27.10.2021 року позивачем під час звернення до суду було сплачено судовий збір в загальному розмірі 2724 гривні (1816 грн. + 908 грн.) (а.с.1, 79). Отже з відповідачки на користь позивача належить стягнути сплачений судовій збір в розмірі 2724 гривні та витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 6000 гривень.

Outcome: partial