Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду із позовом до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, в якому просив визнати відповідача такою, що втратила право користування кімнатою [ADDRESS] . Позов обґрунтований наступними обставинами. На підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 02 вересня 2015 року, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради, позивач є власником кімнати [ADDRESS] . У вказаній кімнаті зареєстровано відповідача - [PERSON] . Позивач вказує, що відповідач з 2014 року у належній йому кімнаті не проживає.Реєстрація відповідача у належній позивачу кімнаті, порушує його права користування, володіння та розпорядження як власника, тому вимушений звернутись до суду. Позивач у відкрите судове засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання повідомлявся належним чином, про причини неявки не повідомив, заперечень щодо заочного розгляду справи не подавав. Відповідач у відкрите судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце судового засідання повідомлялась належним чином, згідно до ст. 128 ЦПК України, про причини неявки не повідомила, заяви про розгляд справи у її відсутність та відзив на позовну заяву не подавала. Відповідно до ч. 4 ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до ч. 1 ст. 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного запису не здійснюється. У зв`язку з тим, що відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, та відповідачем не подано відзив у встановлений судом термін, в порядку ст. 280 ЦПК України, за відсутності заперечень позивача, суд ухвалює заочне рішення на підставі наявних у матеріалах справи доказів, що відповідає вимогам ст. 223 ЦПК України. Суд, вивчивши позовну заяву, дослідивши матеріали справи, вивчивши нормативно-правові акти, які регулюють спірні правовідносини, проаналізувавши і оцінивши докази в їх сукупності вважає, що позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Судом встановлено, що на підставі свідоцтва про право власності на житло № [NUMBER] від 02 вересня 2015 року, виданого Департаментом міського господарства Одеської міської ради, позивач є власником кімнати [ADDRESS] (а.с. 6). Право власності позивача на вказану кімнату також підтверджується копією Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 48590652 від 27.11.2015 року (а.с. 8). Згідно з довідки Департаменту надання адміністративних послуг ОМР №М5-20561-ф/л від 27.01.2022 року вбачається, що у належній позивачу кімнаті зареєстровано відповідача - [PERSON] з 12.11.2013 року (а.с. 16). Відповідно до Акту обстеження кімнати № [NUMBER] у гуртожитку, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , складеного сусідами: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , завіреного головою КП «ЖКС «Хмельницький» від 19.01.2022 року вбачається, що [PERSON] не проживає у вказаній кімнаті з 2014 року (а.с. 5). Встановлено, що реєстрація відповідача в кімнаті, що належить позивачу на праві власності, істотно порушує його право володіння, користування та розпорядження вказаною квартирою. Суд вважає доведеним той факт, що [PERSON] будучи зареєстрованою за адресою: [ADDRESS] , не проживає за зазначеною адресою, що надає позивачу право звертатися до суду з позовом про визнання її такою, що втратила право користування вказаною кімнатою. Надаючи правову кваліфікацію спірним правовідносинам, суд вважає, що вони виникли в зв`язку із припиненням права користуванням чужим майном, а тому регулюються Главою 32 ЦК України. Відповідно до ч. 1 ст. 401 ЦК України право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Ч. 1 ст. 406 ЦК України передбачено, що сервітут може бути припинений за рішенням суду на вимогу власника майна за наявності обставин, які мають істотне значення. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] є законними, обґрунтованими, та такими, що знайшли своє підтвердження в ході розгляду справи. Задовольняючи позов про визнання [PERSON] такою, що втратила право користування жилим приміщенням, суд зауважує на тому, що зняття з реєстрації місця проживання, в силу ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» проводиться відповідними органами реєстрації на підставі рішення суду, яке набрало законної сили, про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням, про виселення, про визнання особи безвісно відсутньою або оголошення її померлою. Таким чином, зняття з реєстрації місця проживання є дискреційними повноваженнями відповідних органів реєстрації, а рішення суду про позбавлення права користування житловим приміщенням є безумовною підставою для цих органів щодо зняття відповідача з реєстрації місця проживання. Відповідно до ч.ч. 1, 5 ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст. 264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, витрати по сплаті судового збору у розмірі 992,40 гривень підлягають стягненню з відповідача на користь позивача.

Outcome: approved