Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просить визнати [PERSON] , [INFO] , такою, що втратила право користування житловим будинком [ADDRESS] . В обґрунтування позовної заяви зазначив, що йому належить на праві приватної власності житловий будинок [ADDRESS] . Відповідач не відносяться до членів його родини (дружина брата-невістка), але за проханням брата він дав згоду на її реєстрацію місця проживання в його будинку. Зазначив, що на початку 2015 року, відповідач забрала свої особисті речі і виїхала, повідомивши його по телефону, але не виписалася з його помешкання. На протязі деякого часу вони спілкувались по телефону та обіцяла приїхати та знятися з реєстраційного обліку. З 2015 він втратив із нею зв`язок та її місце перебування йому невідоме. До цього часу його не турбувала вказана ситуація, оскільки її реєстрація не впливала на її проживання в будинку. На сьогоднішній день виникла необхідність у продажу будинку, але покупці вимагають зняття з реєстраційного обліку всіх зареєстрованих осіб. Оскільки, відповідач в його будинку не проживає більше одного року без поважних причин, не приймає участі у спільному побуті, а тому вона може вважатися такою, що втратила право користування житловим будинком. Ухвалою суду від 22.11.2022 по даній справі відкрито провадження у справі упорядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін (а.с.24-25) Ухвалою суду від 16.05.2022 закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (а.с.80). Позивач та його представник у судове засідання не з?явилися, надали заяви про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримали в повному обсязі, не заперечували проти заочного розгляду справи (а.с. 14, 54) Відповідач, у відповідності до ст. 128 Цивільного процесуального кодексу (далі ЦПК) України, належним чином повідомлена про час та місце розгляду справи, проте в судове засідання, призначене на 07.06.2022 не з?явилася, про причини неявки суду не повідомила, відзив не подала (а.с. 83). Тому, згідно зі ст. 280-281 ЦПК України, суд проводить заочний розгляд даної справи за відсутності відповідача, про що постановлена відповідна ухвала, на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши матеріали справи, суд уважає, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Позивач [PERSON] є власником житлового будинку [ADDRESS] , що підтверджується договором дарування житлового будинку від 29.10.2013, витягом з домової книги (а.с. 7-11). Актом обстеження матеріально-побутових умов, проведеного у присутності депутата Олександрівської селищної ради Кропивницького району Кіровоградської області та представників громадськості встановлено, що [PERSON] зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , але не проживає у вказаному домоволодінні з 2015 року (а.с. 13). Згідно з довідкою, виданою Олександрівською селищною радою Кропивницького району Кіровоградської області № 5905 від 20.10.2021, [PERSON] зареєстрований та проживає за адресою: [ADDRESS] , також за цією адресою зареєстровані: дружина [PERSON] , син [PERSON] , батько [PERSON] , [PERSON] (а.с. 12). Конституція України у статті 41 проголошує, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Відповідно до ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майно. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Згідно з положеннями ч. 1, 2 ст. 317 Цивільного кодексу (далі ЦК) України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном, а згідно ч. 1 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 1 статті 383 ЦК України встановлено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім?ї. Вимогами ст. 386 ЦК України передбачено, що держава забезпечує рівний захист прав усіх суб?єктів права власності. Власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Власник, права якого порушені, має право на відшкодування завданої йому майнової та моральної шкоди. Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійснення ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз зазначеної норми дає підстави для висновку про те, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 16 листопада 2016 року у справі № 6-709цс16. Згідно зі ст. 72 Житлового кодексу України, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 16.01.2012 у справі № 6-57цс11, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, зокрема, шляхом зняття особи з реєстрації місця проживання, пред?явивши разом з тим одну із таких вимог: 1) про позбавлення права власності на житлове приміщення; 2) про позбавлення права користування житловим приміщенням; 3) про визнання особи безвісно відсутньою; 4) про оголошення фізичної особи померлою. Відповідно до рекомендацій, викладених у п. 34 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 07.02.2014 № 5 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», оскільки право власності є абсолютним правом, яке включає право володіння, користування та розпорядження майном, якого ніхто не може бути позбавлений, крім випадків, передбачених законом (стаття 41 Конституції України, статті 316-319 ЦК України), то власник на підставі статті 391 ЦК України не може бути визнаний таким, що втратив право користування своїм майном, зокрема жилим приміщенням або виселений із нього, оскільки це не відповідає характеру спірних правовідносин. У зв`язку із цим під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім?ї власника житла втрачає право користування цим житлом у разі відсутності члена сім?ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Отже, право власності позивача на будинок підлягає захисту, у спосіб, передбачений ст. 383, 391 ЦК України - усунення перешкод у користуванні належним їй помешканням, шляхом визнання відповідача такою, що втратила право користування житлом. Враховуючи той факт, що відповідач понад один рік без поважних причин не проживає в житловому будинку [ADDRESS] , який належить позивачу [PERSON] , обов?язки по утриманню житла не здійснює, реєстрація відповідача в помешканні за вищевказаною адресою фактично перешкоджає позивачу в реалізації його прав власника жилого приміщення, тому позовні вимоги підлягають задоволенню. Згідно ст. 141 ЦПК України, судовий збір підлягає стягненню з відповідача.

Outcome: approved