Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Позивач звернувся до суду із зазначеним позовом, в якому просить скасувати наказ Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 06.01.2022 року № 6/ОС. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що він з 27.12.2018 року працює сторожем оборотного депо в м. Апостолове в структурному підрозділі акціонерного товариства «Українська залізниця». 06.01.2022 р. позивача було ознайомлено з наказом № 6/ОС від 06.01.2022 р. «Про відсторонення від роботи» за підписом начальника депо Сухопар С.І., яким відсторонили позивача від роботи без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти Covid-19 або висновку лікаря щодо наявності протипоказань до проведення профілактичних щеплень проти Covid-19 (форма № 028-1/о). Відповідно до мотивувальної частини наказу відсторонення було здійснене на підставі ст.46 КЗпП, ч.2 ст.12 ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб» від 06.04.2000 р. № 1645-ІІІ, наказу МОЗ «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» від 04.10.2021 р. № 2153, пункту 416 Постанови Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 р. № 1236. Зі вказаним вище наказом позивач не погоджується, вважає оскаржуваний наказ незаконний та такий, що підлягає скасуванню з наступних підстав: при відстороненні позивача від роботи відповідач не врахував той факт, що станом на сьогодні вакцинація від Covid-19 для працівників є добровільною, роботодавець не має права застосовувати будь-які заходи впливу до працівника, якщо останній не бажає її проходити; відсторонення працівника від роботи можливе тільки з підстав, що зазначені законодавством, зокрема ст.46 КЗпП. Крім того, вимога пред`явлення таких даних суперечить ст.39-1 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», відповідно до якої людина має право на таємницю про стан свого здоров`я; щеплення проти Covid-19 відсутнє в переліку обов`язкових щеплень, визначених ЗУ «Про захист населення від інфекційних хвороб»; ні в трудовому договорі, ні в посадовій інструкції, ні в будь-якому іншому документі, що підписані ним та відповідачем, такого зобов`язання не має, як і не передбачено повноваження відповідача на відсторонення від роботи з підстав відсутності вищевказаного щеплення. 26.11.2021 року Головою Профспілкової організації Криворізького локомотивного депо Кулешовим А.В. на ім`я Начальника Криворізького локомотивного депо Тисленка В.П. було направлено звернення, що зареєстровано за № 82, де [PERSON] повідомляв про незаконність відсторонення працівників в разі їх відмови від вакцинації проти Covid-19. Також позивач зазначає, що відповідачем оскаржувальний наказ винесено з порушенням вимог с. 2,6 ст. 12 ЗУ «Про захист населення від від інфекційних хвороб» та п. 2 ст. 2 ЗУ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», відсторонення є порушенням законного права позивача на працю. В зв`язку з вищевикладеним, позивач просить суд, визнати незаконним та скасувати Наказ АТ «Українська залізниця» від 06.01.2022 року № 6/ОС «Про відсторонення від роботи та поновити на роботі, на посаді сторожа оборотного депо Апостолове в структурному підрозділі «Криворізьке локомотивне депо» «Регіональна філія «Придніпровська залізниця», стягнути невиплачену заробітну плату за час вимушеного прогулуу з 07.01.2022 року до ухвалення рішення по справі, а також витрати на правову допомогу. 19.05.2022 року відповідач надав відзив, в якому зазначає, що згідно роз`яснення Верховного Суду у своєму листі від 24.12.2021 № 3223/0/208-21 керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або поставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову Працівника ознайомитися з документом, а на період усунення від роботи за останнім зберігається його робоче місце. Позивач з наказом від 06.01.2022 №6/ОС "Про відсторонення від роботи" був ознайомлений. В зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженого законом України від 24.02.2022 року 2102-ІХ, в Україні було введено воєнний стан, тому наказом Міністерства охорони здоров`я України від 25.02.2022 року № 380 дію наказу Міністерства охорони здоров`яУкраїни від 04.10.2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій , працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» було зупинено до завершення воєнного стану. Наказом від 04.03.2022 року № 170/ОС Позивача з 07.03.2022 року було допущено до роботи. Крім того, Міністерство юстиції України зробило висновок, що наказ Міністерства охорони здоров`яУкраїни від 04.10.2021 №2153 відповідає Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, зокрема статті 8 Конвенції «Право на повагу до приватного та сімейного життя», а також практиці Європейського суду з прав людини. Вказані нормативні акти неконституційними, нечинними чи незаконними на час вирішення спору в передбаченому законодавством порядку не визнавалися. У постанові від 10.03.2021 у справі № 331/5291/19 також з подібними обставинами Верховний Суд також зазначив, що вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави, тобто було виправданим. Держава, встановивши, відсторонення певної категорії працівників, які не мають профілактичного щеплення, від виконання обов`язків реалізує свій обов`язок щодо забезпечення безпеки жтиття і здоров`я всіх учасників виробничого поцесу. В зв`язку з чим, доводи Позивача про порушення його права на працю є безпідставними, оскільки він не позбавлений права на працю, з роботи не звільнений, а лише відсторонений від виконання своїх функціональних оюов`язків через відсутність щеплення. В зв`язку з викладеним, в задоволенні позовних вимог просять відмовити. Ухвалою суду від 25.01.2022 року позовну заяву було залишено без руху. 27.01.2022 року на адресу позивача було направлено копію ухвали суду про залишення позовної заяви без руху. 08.02.2022 року на адресу суду надійшла заява позивача про усунення недоліків на виконання ухвали Апостолівського районного суду Дніпропетровської області. Ухвалою суду від 01.03.2022 відкрито провадження у справі за вищевказаним позовом, вирішено проводити розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження. Копія ухвали з додатками направлена на зазначені в позовній заяві адреси відповідача та третьої особи 01.04.2022 . 02.05.2022 року на адресу суду від позивача надійшла уточнена позовна заява в новій редакції, згідно якої просять визнати незаконним та скасувати Наказ АТ «Українська залізниця» від 06.01.2022 року № 6/ОС «Про відсторонення від роботи», стягнути з відповідача на користь позивача заробітну плату за час вимушеного прогулу в розмірі 14\~764 грн. 90 коп. та витрати по сплаті судового збору в сумі 1984 грн. 80 коп. Позивач та представник позивача в судове засідання не з`явилися, надали заяву про розгляд справи за їх відсутності, позов підтримують та просять задовольнити. Предстанвик відповідача в судовому засіданні просила відмовити в задоволенні позовних вимог з підстав викладених у відзиві. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов задоволенню не підлягає з наступних підстав. Судом встановлено, що згідно трудової книжки [PERSON] з 27.12.2018 року працював сторожем оборотного депо м. Апостолове (а.с. 8 ). 06.01.2022 начальником депо Сухопаром С.І. видано наказ № 6/ОС «Про відсторонення», відповідно до якого [PERSON] , сторожа оборотного депо Апостолове, відсторонено від роботи з 07.01.2022 р. без збереження заробітної плати до дня фактичного щеплення проти Covid-19 (форма № 028-1/о). Зі вказаним наказом позивач ознайомлений в цей же день (а.с. 11). Суд вважає, що відповідач, на якого покладено обов`язок забезпечення безпеки усіх підлеглих працівників, з урахуванням вимог статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», прийнявши рішення про тимчасове відсторонення позивача не допусаттив порушенням прав позивача. Так, відповідно до п.п. а,б ст.10 Закону України «Про основи законодавства України про охорону здоров`я» громадяни України зобов`язані: піклуватись про своє здоров`я та здоров`я дітей, не шкодити здоров`ю інших громадян; у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Статтею 46 Кодексу законів про працю України визначено, що відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. До інших передбачених випадків належить, зокрема, відмова або ухилення від профілактичних щеплень працівників професій, виробництв та організацій, для яких таке щеплення є обов`язковим. Відсторонення працівника від роботи слід розуміти як один із передбачених законодавством випадків призупинення трудових правовідносин, яке полягає в тимчасовому увільнені працівника від обов`язку виконувати роботу за укладеним трудовим договором і тимчасовому увільнені роботодавця від обов`язку забезпечувати працівника роботою або створювати умови для її виконання. Тимчасове увільнення працівника від виконання його трудових обов`язків в порядку відсторонення від роботи на умовах та з підстав, встановлених законодавством, по суті не є дисциплінарним стягненням, а є особливим запобіжним заходом, який застосовується у виняткових випадках і має на меті запобігання негативним наслідкам. Відповідно до ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб » профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Пунктом 416 постанови Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2020 року №1236 «Про встановлення карантину та запровадження обмежувальних протиепідемічних заходів з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CОV-2, який набрав чинності з 08 листопада 2021 року, керівникам державних органів (державної служби), керівникам підприємств, установ та організацій визначено забезпечити: 1) контроль за проведенням обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 працівниками та державними службовцями, обов`язковість профілактичних щеплень яких передбачена переліком професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням, затвердженим наказом Міністерства охорони здоров`я від 4 жовтня 2021 р. № 2153 (далі - перелік); 2) відсторонення від роботи (виконання робіт) працівників та державних службовців, обов`язковість профілактичних щеплень проти COVID-19 яких визначена переліком та які відмовляються або ухиляються від проведення таких обов`язкових профілактичних щеплень проти COVID-19 відповідно до статті 46 Кодексу законів про працю України, частини другої статті 12 Закону України "Про захист населення від інфекційних хвороб" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу", крім тих, які мають абсолютні протипоказання до проведення таких профілактичних щеплень проти COVID-19 та надали медичний висновок про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданий закладом охорони здоров`я; 3) взяття до відома, що на час такого відсторонення оплата праці працівників та державних службовців здійснюється з урахуванням частини першої статті 94 Кодексу законів про працю України, частини першої статті 1 Закону України "Про оплату праці" та частини третьої статті 5 Закону України "Про державну службу"; відсторонення працівників та державних службовців здійснюється шляхом видання наказу або розпорядження керівника державного органу (державної служби) або підприємства, установи, організації з обов`язковим доведенням його до відома особам, які відсторонюються; строк відсторонення встановлюється до усунення причин, що його зумовили. Відсторонюючи працівника від роботи, роботодавець повинен діяти на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законом, а тому в наказі про відсторонення зазначається підстави та строки такого відсторонення. Керівник зобов`язаний ознайомити працівника з наказом про відсторонення від роботи. У разі коли працівник відмовляється ознайомитися зі змістом наказу або поставити свій підпис на наказі, керівник має скласти акт про відмову працівника ознайомитися з документом. На період усунення від роботи за працівником зберігається його робоче місце. Наказом Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року №2153 затверджено Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням. Відповідно до цього переліку обов`язковим профілактичним щепленням проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2, на період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України цієї хвороби, підлягають працівники: 1)центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів; 2)місцевих державних адміністрацій та їх структурні підрозділи; 3)закладів вищої, післядипломної, фахової перед вищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності; 4)підприємств, установ та організацій, що належать до сфери управління центральних органів виконавчої влади; 5)установ і закладів, що надають соціальні послуги, закладів соціального захисту для дітей, реабілітаційних закладів; 6)підприємств, установ та організацій, включених до Переліку об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 04 березня 2015 року №83. Дана постанова позивачем не оскаржується. Відповідно до Постанови Кабінету Міністрів України від 4 березня 2015 року № 83, затверджено перелік об`єктів державної власності, що мають стратегічне значення для економіки і безпеки держави. Зокрема до них відноситься 01073828 Державне підприємство "Придніпровська залізниця" Таким чином, із наведених вище законів та підзаконних нормативно правових актів випливає об`єктивний обов`язок керівників підрозділів АТ «Укрзалізниця» (роботодавців) провести відсторонення від роботи усіх підлеглих працівників у разі їх відмови або ухилення від проведення профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, на період карантину. Оскільки під час відсторонення працівник тимчасово увільняється від виконання трудових обов`язків та не може виконувати роботу, то за загальним правилом такому працівникові заробітна плата в період відсторонення не виплачується, якщо інше не встановлено законодавством. Чинним законодавством не передбачено обов`язку роботодавця, щодо збереження за працівником заробітної плати на період його відсторонення від роботи у зв`язку з відмовою або ухиленням від проведення обов`язкових профілактичних щеплень проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої корона вірусом SARS-CoV-2. Індивідуальне право (інтерес) позивача відмовитися від вакцинації, протиставляється загальному праву (інтересу) суспільства, інших працівників, які таку вакцинацію провели у встановленому державою порядку. Внаслідок встановлення такого балансу досягається мета - загальне благо у формі права на безпеку та охорону здоров`я, що гарантовано статтями 3, 27 та 49 Конституції України. ЄСПЛ висловлював думку, що обов`язкове щеплення, як примусовий медичний захід, є втручанням у гарантоване пунктом 1 статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод право на повагу до приватного життя особи, що включає в себе фізичну та психологічну недоторканість особи. Порушення фізичної недоторканості заявника можна вважати виправданим дотриманням цілей охорони здоров`я населення та необхідністю контролювати поширення інфекційного захворювання (параграф 33, 36 рішення у справі "Соломахін проти України" від 15 березня 2012 року, заява N 24429/03). Вимога про обов`язкову вакцинацію населення проти особливо небезпечних хвороб, з огляду на потребу охорони громадського здоров`я, а також здоров`я зацікавлених осіб, є виправданою. Тобто в даному питанні превалює принцип важливості суспільних інтересів над особистими, однак лише у тому випадку, коли таке втручання має об`єктивні підстави - тобто було виправданим. Отже, за обставинами цієї справи, право позивача на працю було тимчасового обмежено з огляду на суспільні інтереси. При цьому позивачем не надано медичного висновку про наявність протипоказань до вакцинації проти COVID-19, виданого закладом охорони здоров`я, а рішення суду не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд вважає, що оспорюваним наказом відповідача порушено конституційне право позивача на працю та доступ до професії, є безпідставними з огляду на таке. Відповідно до ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Згідно зі статтею 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Зважаючи на це, не праця, а саме життя, здоров`я і безпека людини, визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Отже, вирішуючи питання про співвідношення норм статей 3 та 43 Конституції України, не можна не визнати пріоритетність забезпечення безпеки життя, здоров`я і безпеки людини над правом на працю. Інтереси однієї особи не можуть домінувати над інтересами держави в питанні забезпечення безпеки життя і здоров`я громадян цієї держави. Норма ст.12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб » покликана захистити здоров`я та життя усіх працівників, у зв`язку з ускладненою епідемічною ситуацією, а перебування на роботі працівників, які не отримали профілактичні щеплення, в організованих колективах створює ризик виникнення спалахів коронавірусу, що є загрозою для життя та здоров`я осіб, тобто працівник, який не отримав вакцинації проти COVID-19, не лише стає потенційно небезпечним для оточення, а й сам піддається підвищеному ризику захворіти, відвідуючи місця масового скупчення людей. Посилання у позові на те, відсторонення відбулося без подання про відсторонення позивача від роботи, як це передбачено приписами Закону «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення», а тому наказ про відсторонення від роботи прийнято з порушенням закону, суд відхиляє у зв`язку з таким. У Преамбулі до цього Закону зазначено, що цей Закон регулює суспільні відносини, які виникають у сфері забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя, визначає відповідні права і обов`язки державних органів, підприємств, установ, організацій та громадян, встановлює порядок організації державної санітарно-епідеміологічної служби і здійснення державного санітарно-епідеміологічного нагляду в Україні. Нормами статті 7 передбачено обов`язки підприємств, установ і організацій (в сфері забезпечення санітарного і епідеміологічного благополуччя населення). Згідно з абзацом шостим частини першої статті 7 Закону, підприємства, установи та організації зобов`язані усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Приписами статті 42 Закону передбачені заходи щодо припинення порушення санітарного законодавства. Згідно з пунктом «e» частини першої цієї статті, головні державні санітарні лікарі (їх заступники) застосовують такі заходи для припинення порушення санітарного законодавства: внесення власникам підприємств, установ, організацій або уповноваженим ними органам подання про відсторонення від роботи або іншої діяльності осіб, зазначених у абзаці шостому частини першої статті 7 цього закону. Отже, внесення головним санітарним лікарем подання про відсторонення працівників від роботи є заходом, спрямованим на припинення порушення санітарного законодавства на підприємстві, установі, організації, у разі невиконання вимог законодавства, з однієї сторони, особою, яка зобов`язана пройти обов`язкове профілактичне щеплення, а з іншої сторони, керівником, який допускає бездіяльність і самостійно не виконує приписів законодавства щодо відсторонення такого працівника від роботи. У даній справі такі обставини відсутні. Таким чином, суд приходить до висновку, що [PERSON] як працівник АТ «Укрзалізниця» підпадав під відсторонення від роботи у зв`язку із відсутністю щеплення проти COVID 19, без збереження заробітної плати. Спірний наказ про відсторонення від роботи є законним та відповідає вимогам діючого законодавства. Наказом Міністерства охорони здоров`я України №380 від 25 лютого 2022 року зупинено дію наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04 жовтня 2021 року № 2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням» до завершення воєнного стану в Україні. З матеріалів справи вбачається, що на підставі наказу МОЗ від 25.02.2022 р. та зупинення дії наказу МОЗ України від 04.10.2021р. №2153, позивача було поновлено на роботі. Таким чином, дослідивши докази в їх сукупності, суд приходить до виснвоку, що спірним наказом про відсторонення позивача від роботи не було порушено трудових прав позивача, тому підстав для його визнання незаконним та скасування немає. Оскільки вимога позивача про визнання незаконним та скасування наказу АТ «Українська залізниця» № 6/ОС від 06.01.2022 р. «Про відсторонення» судом задоволенню не підлягає, то не підлягає до задоволення вимога про стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за період незаконного відсторонення, починаючи з 06.01.2022 р. до винесення судом рішення. При цьому суд зауважує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі «Серявін та інші проти України» вказує, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. За правилами статей\~12,\~81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч.1\~ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Відповідно до положень ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Таким чином, оскільки в задоволенні позовних вимог відмовлено, відповідно до ст.141 ЦПК України витрати зі сплати судового збору з відповідача стягненню не підлягають. \~ \~ \~ \~

Outcome: dismissed