Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про стягнення коштів, витрачених на ремонт квартири, мотивуючи свої вимоги тим, що вони з відповідачем з 19.04.2013 перебували в зареєстрованому шлюбі. 30.06.2016 шлюб між ними розірвано. Під час шлюбу 22.05.2013 за договором міни відповідачем було придбано квартиру [ADDRESS] для проживання сім`ї. Вони разом вселилися до квартири, 18.09.2014 вона була у цій квартирі зареєстрована. З 2014 по 2016 р.р. у квартирі було здійснено коштовний ремонт. Вважаючи, що внаслідок ремонту істотно збільшилась вартість квартири, вона звернулась до суду з позовом про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя та визнання за нею права власності на Ѕ частину квартири. Проте, постановою Запорізького апеляційного суду від 19.05.2021 у справі № 335/10659/17, провадження № 22-ц/807/1039/21, відмовлено [PERSON] в задоволенні вказаних позовних вимог у зв`язку із недоведеністю факту істотного збільшення вартості квартири за рахунок спільних затрат подружжя або одного з подружжя. Також цією постановою встановлено, що за рахунок спільних коштів подружжя в квартирі було здійснено ремонт, і вартість будівельних робіт, будівельних матеріалів та експлуатації машин і механізмів, використаних при ремонті квартири та приведення її у теперішній час (в цінах на час проведення ремонтних робіт 2015 рік) складає 80\~242,24 грн. Витрати на утримання квартири, прибудинкової території, в тому числі за опалення за період з 2014 по 2016 р.р. склали 8\~356,63 грн., оплата електроенергії за період з травня 2014 р. по липень 2016 р. склала 3\~314,18 грн. Отже, вартість ремонту перевищує необхідні витрати на утримання квартири, а сам ремонт виходить за рамки поточного. Фактично всі витрати на придбання матеріалів та ремонтних робіт в квартирі було зроблено за рахунок позивача та її батьків. Відповідач у цей час стабільно не працював, заробітку, необхідного для фінансування ремонту, не мав. Так, загальна сума доходів відповідача з квітня 2013 р. по 30.06.2016 складає 26\~015,18 грн. У той же час дохід позивача за цей період склав 115\~395,48 грн. Тому вважає, що її частка у спільних витратах на ремонт квартири має бути збільшена пропорційно до отриманих нею доходів по відношенню до доходів чоловіка, а саме її частка у доходах складає 81,6 %, а тому вважає, що з відповідача на її користь належить стягнути 65\~477,66 грн., що складає 81,6 % від вартості ремонту 80\~242,24 грн. З наведених вище підстав, просила позов задовольнити та стягнути з відповідача на її користь 65\~477,66 грн., а також судові витрати. Відповідач із позовом не погодився, у відзиві на позов, поданому його представником, зазначав, що позивач керується нормами Сімейного кодексу України (далі СК України), що регламентують поділ спільного майна подружжя. Проте, ремонтні роботи не є окремим об`єктом спільної сумісної власності подружжя. Ремонт у квартирі робився сторонами спільно, і позивач як член сім`ї власника брала участь у затратах на ремонт. Позивач має право на відшкодування понесених нею витрат, що перевищують поточні витрати з утримання квартири і її ремонту, і які вона на небезоплатній основі вкладала в ремонт квартири. Позивач не мала із відповідачем інших зобов`язальних правовідносин, ніж ті, що охоплюються ст. 156 Житлового кодексу України (далі ЖК України). Ремонт у квартирі сторони робили з метою покращення своїх побутових умов. Відповідач офіційно не був працевлаштований, однак мав дохід і також брав участь у ремонті квартири власними силами. Заробітна плата позивача є сумісною власністю подружжя. Грошові кошти витрачались в інтересах сім`ї з метою поліпшення умов життя та в межах обов`язків, визначених житловим законодавством. Крім того, зауважив, що позивач пропустила строк позовної давності, який слід обчислювати з 06.09.2017, тобто з дати подання [PERSON] позову до [PERSON] про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири, поділ майна подружжя, оскільки позивач на той момент вже знала, що подружжям були вкладені певні кошти на ремонт квартири і вона могла звернутися до відповідача з метою їх компенсації. Проте, із даним позовом вона звернулась до суду лише через 3 роки і 24 дні після подання попереднього позову. Просив в задоволенні позову відмовити. Судом проведено такі процесуальні дії у справі. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 06.10.2021 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі в спрощеному порядку, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи, перше судове засідання призначене на 08.11.2021 о 10:00 год. (а.с. 60). 16.11.2021 до суду надійшов відзив адвоката Сльоти Д.В. в інтересах [PERSON] на позовну заяву [PERSON] 20.12.2021 надійшла відповідь представника [PERSON] адвоката Мухіної Л.С. на відзив представника відповідача на позов. 30.12.2021 до суду надійшли заперечення представника [PERSON] адвоката Сльоти Д.В. на відповідь на відзив. У судовому засіданні представник позивача підтримала позовні вимоги та просила позов задовольнити з підстав, що викладені в ньому. Представник відповідача у судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав, викладених у відзиві на позов та запереченнях на відповідь на відзив. Заслухавши представників сторін, дослідивши письмові докази, суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини. Судом встановлено, що [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] з 19.04.2013. Згідно з витягом з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про шлюб щодо підтвердження дошлюбного прізвища № 00018531079 від 15.08.2017, позивач мала дошлюбне прізвище [PERSON] , яке внаслідок укладання шлюбу з відповідачем змінила на [PERSON] (а.с. 11). 30.06.2016 шлюб між сторонами розірвано, що підтверджується копією свідоцтва про розірвання шлюбу, виданого Вознесенівським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 57 (а.с. 13). 23.06.2018 позивач уклала шлюб із [PERSON] , внаслідок чого змінила прізвище на [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб, виданого Комунарським районним у місті Запоріжжі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Запорізькій області, актовий запис № 484 (а.с. 12). Сторонами визнається той факт, що під час шлюбу [PERSON] за договором міни від 22.05.2013 придбана квартира [ADDRESS] , в якій протягом 20142016 р.р. проводився ремонт. Згідно з висновком експерта Лещенка К.І. № 2451 від 28.02.2019, проведеним дослідженням встановлено, що вартість будівельно-монтажних робіт, будівельних матеріалів та експлуатації машин і механізмів, використаних при ремонті квартири [ADDRESS] та приведення її у теперішній стан (в цінах на час проведення ремонтних робіт 2015 рік) складає 80\~242,24 грн. (а.с. 2654). Відповідачем вказана вартість ремонту не оспорюється. Позивач в обґрунтування позову посилається на положення ст. 156 ЖК України і вказує на те, що вартість вказаного ремонту перевищує необхідні витрати на утримання квартири, здійснені протягом 20142016 р.р., які відповідно до долучених до позовної заяви копій довідок ЖБК № 4 від 03.02.2018, ПАТ «Запоріжжяобленерго» від 19.08.2021 № 055-55.45/315 загалом складають 11\~670,81 грн. (а.с. 24, 25). Крім того, із посиланням на індивідуальні відомості про застраховану особу ПФУ щодо доходів [PERSON] та [PERSON] (а.с. 22, 23), позивач стверджує, що за весь час спільного проживання відповідач отримав дохід розміром 26\~015,18 грн., а вона 115\~395,48 грн., отже її частка в доходах сім`ї склала 81,6%, а тому на підставі вимог ч. 2 ст. 61, ч. 2 ст. 70 СК України її частка у спільних витратах на ремонт має бути збільшена пропорційно її доходам, і тому просить суд стягнути з відповідача 81,6% витрат на ремонт квартири, що становить 65\~477,66 грн. Разом із тим, згідно з положеннями ст. 156 ЖК України члени сім`ї власника будинку (квартири) зобов`язані дбайливо ставитися до жилого будинку (квартири). Повнолітні члени сім`ї власника зобов`язані брати участь у витратах по утриманню будинку (квартири) і придомової території та проведенню ремонту. Спори між власником та членами його сім`ї про розмір участі в витратах вирішуються в судовому порядку. В судовому засіданні встановлено, що між сторонами був відсутній спір на час проведення ремонту щодо розміру участі у витратах на ремонт. При цьому, суд вважає, що у даному випадку не підлягають застосуванню роз`яснення, надані у п. 4 Постанови Пленуму Верховного суду України від 04.10.1991 № 7 «Про практику застосування судами законодавства, що регулює право приватної власності громадян на жилий будинок», на які посилались сторони в обґрунтування своїх доводів щодо наявності (відсутності) права у позивача на компенсацію витрат на ремонт квартири, які перевищували необхідні витрати на утримання цієї квартири, оскільки вказаний пункт Постанови стосується роз`яснень щодо застосування судами Закону України «Про власність», який втратив чинність, що надавались стосовно права власності на жилий будинок та права членів сім`ї отримати компенсацію витрат, понесених на будівництво або ремонт жилого будинку (а не квартири). Вирішуючи даний спір, суд згідно з положеннями ч. 4 ст. 81 ЦПК України, враховує обставини, встановлені рішенням суду у цивільній справі № 335/10659/17, 2/335/23/2020, в якій брали участь ті самі сторони. Так, рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2020 у цивільній справі № 335/10659/17, 2/335/23/2020, частково задоволено позов [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири, поділ майна подружжя, внаслідок чого визнано квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири, визнано за [PERSON] право власності на Ѕ частину квартири, в іншій частині позовних вимог відмовлено (а.с. 1921). Постановою Запорізького апеляційного суду від 19.05.2021 у вказаній справі рішення Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 21.12.2020 скасовано в частині, що є предметом апеляційного оскарження, та ухвалено нове рішення про відмову в задоволенні позову [PERSON] до [PERSON] про визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності подружжя, визнання права власності на Ѕ частину квартири за кожним з подружжя (а.с. 1418). У вказаній постанові суд апеляційної інстанції надав оцінку підставі позовних вимог [PERSON] про визнання квартири спільною сумісною власністю подружжя через істотне збільшення її вартості внаслідок проведення ремонту, та встановив, що з цієї підстави (ч. 1 ст. 62 СК України) квартира не могла бути визнана судом об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, оскільки позивачем не надано суду належних, допустимих доказів того, що істотно збільшилась у своїй вартості квартира, яка є виключно особистою приватною власністю чоловіка [PERSON] , під час шлюбу сторін з 19.04.2013 по 30.06.2016 внаслідок спільних трудових чи грошових затрат подружжя або затрат дружини [PERSON] , враховуючи вартість будівельних робіт, будівельних матеріалів та експлуатації машин і механізмів, використаних при ремонті квартири та приведення її у теперішній стан (в цінах на час проведення ремонтних робіт 2015 рік), складає 80\~242,24 грн. (висновок експерта Лещенка К.І. № 2451 від 28.02.2019), 80242,24 грн. / 2 = 40\~121,12 грн. приходиться на кожну із сторін). Отже, вищезазначеною постановою апеляційного суду встановлено, що витрати на проведення ремонту у квартирі кожного із подружжя складали по 40\~121,12 грн. Підстави для застосування положень ч. 2 ст. 70 СК України щодо відступлення від засади рівності часток подружжя у спільному майні в межах розгляду цієї справи відсутні, оскільки дана норма права стосується вирішення спору про поділ майна та визначає обставини, що мають істотне значення для вирішення цього питання: якщо один з подружжя не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, ухилявся від участі в утриманні дитини, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сім`ї, що у межах розгляду даної справи не доведено. Також цими обставинами позивач не обґрунтовувала свої позовні вимоги. Таким чином, у даному випадку суд виходить із того, що витрати кожного з подружжя на проведення ремонту становили по 40\~121,12 грн., а факт витрачання позивачем коштів у більшому розмірі відповідними доказами не доведено. Відомості про розмір заробітку сторін, на переконання суду, вказаних обставин не доводять. На переконання суду, та обставина, що позивач отримувала більший заробіток протягом спірного періоду ніж відповідач, не підтверджує того, що весь отриманий дохід остання вкладала у проведення ремонту. Виходячи із положень ч. 2 ст. 61 СК України заробітна плата та інші доходи, одержані одним з подружжя, є об`єктом права спільної сумісної власності. Отже, заявляючи вимогу про стягнення витрат на ремонт квартири, позивач фактично просить стягнути з відповідача ті грошові кошти, які вона отримувала в якості свого заробітку та який витрачався на проведення ремонту у квартирі, в якій подружжя спільно проживало, тобто в інтересах сім`ї. Згідно з ч. 1 ст. 68 СК України розірвання шлюбу не припиняє права спільної сумісної власності на майно, набуте за час шлюбу. Згідно з ч. 2 ст. 68 СК України розпорядження майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності, після розірвання шлюбу здійснюється співвласниками виключно за взаємною згодою, відповідно до Цивільного кодексу України. У даному випадку майно (грошові кошти, одержані в якості заробітку) було набуто позивачем за час шлюбу та позивач розпорядилась ним, витративши на ремонт квартири. При цьому, згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 65 СК України вважається, що зазначена витрата грошових коштів була здійснена сторонами за взаємною згодою. Результат розпорядження грошовими коштами ремонт квартири сам по собі не є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що також узгоджується із правовими висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 12.05.2020 у справі № 243/5477/15-ц. Отже, у даному випадку не підлягають застосуванню положення СК України, на які посилалась позивач в обґрунтування позову. Разом із тим, вирішуючи даний спір, судом враховується, що квартира, в якій проводився ремонт, є особистою приватною власністю відповідача, і позивач, хоча і залишається зареєстрованою у цій квартирі, фактично після розірвання шлюбу не проживає у ній і нею не користується, а відтак і позбавлена можливості користуватися результатом проведених ремонтних робіт у квартирі, на здійснення яких була витрачена частина її доходів у вигляді заробітної плати. При цьому, ані Сімейним кодексом України, ані Житловим кодексом України не врегульовано питання щодо можливості відшкодування витрат на проведення ремонту у вказаному випадку, у той час як постановою Запорізького апеляційного суду від 19.05.2021 у цивільній справі № 335/10659/17, 2/335/23/2020, встановлено, що на кожну зі сторін припадає половина вказаних витрат і позивач, звертаючись до суду із цим позовом, мала обґрунтоване сподівання щодо можливості одержання компенсації понесених нею витрат. Згідно з правовим висновком Великої Палати Верховного Суду у справі № 487/10128/14-ц, згідно з принципом «jura novit curia» («суд знає закони») неправильна юридична кваліфікація учасниками справи спірних правовідносин не звільняє суд від обов`язку застосувати для вирішення спору належні приписи юридичних норм. У даному випадку суд вважає, що позивач з моменту розірвання шлюбу перестала бути членом сім`ї відповідача, у той час як відповідач набув за час шлюбу на законних підставах квартиру і, відповідно, набув право користування результатами ремонту квартири, якими користується і після розірвання шлюбу. При цьому, за час перебування у шлюбі позивачем не порушувалось питання щодо компенсації їй витрат на проведення ремонту квартири, і між сторонами не було відповідної домовленості про таку компенсацію. Згідно вимог ст. 322 Цивільного кодексу України (далі ЦК України) власник зобов`язаний утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом(тягар утримання майна). Відповідно до ст. 383 ЦК України власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник квартири може на свій розсуд здійснювати ремонт і зміни у квартирі, наданій йому для використання як єдиного цілого, - за умови, що ці зміни не призведуть до порушень прав власників інших квартир та нежитлових приміщень у багатоквартирному будинку та не порушать санітарно-технічних вимог і правил експлуатації будинку. Отже, враховуючи, що власником квартири станом на час її придбання і на теперішній час є відповідач, позивач наразі не є членом його родини і не має можливості користуватись квартирою, а тягар утримання майна відповідно до вищевказаних вимог законодавства має нести саме відповідач, тому суд, виходячи із засад розумності та справедливості, вважає обґрунтованими вимоги позивача до відповідача про стягнення витрат на ремонт квартири, однак у розмірі 40\~121,12 грн. (половина витрат на ремонт). Суд вважає необґрунтованою заяву представника відповідача про застосування строку позовної давності, виходячи з наступного. Відповідно до ст. 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутись до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до ст. 257 ЦК України загальна позовна давність встановлюється тривалістю у три роки. Згідно з ч. 1 ст. 261 ЦК України, перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Перебіг цього строку, на переконання представника відповідача, слід обчислювати з 06.09.2017, тобто з дати звернення [PERSON] до суду із позовом про розподіл майна подружжя, під час чого вона знала, що подружжям були вкладені кошти у ремонт квартири, а тому могла звернутися до [PERSON] із вимогою про компенсацію. Разом із тим, суд вважає таку думку представника відповідача помилковою, оскільки предметом вищезазначеного позову було визнання квартири об`єктом спільної сумісної власності і вимоги про компенсацію витрат на ремонт квартири позивач не заявляла. Із даною вимогою вона звернулась до суду лише після вирішення справи апеляційним судом, оскільки квартира не була визнана об`єктом спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку із чим позивач вважала можливим стягнути з відповідача понесені нею витрати на ремонт квартири. Отже, про порушення свого права позивач довідалась саме після розгляду справи апеляційним судом 19.05.2021. До суду із цим позовом вона звернулась 30.09.2021. Таким чином, строк позовної давності позивач не пропустила. Підсумовуючи викладене, суд доходить висновку про наявність підстав для часткового задоволення позову та стягнення з відповідача на користь позивача суми розміром 40\~121,12 грн. В порядку ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір пропорційно до задоволеної частини позовних вимог, що становить 553,88 грн. (61% від 908,00 грн.).

Outcome: partial