Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

Позивач звернувся до суду з вищезазначеним позовом, який обґрунтовував тим, що ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.02.2010 у справі №2-120/2010 суд затвердив мирову угоду, згідно з якою [PERSON] зобов`язана надати позивачу [PERSON] можливість спілкуватися з дитиною [PERSON] в першу і третю неділю щомісяця з 12.00 год до 15.00 год за місцем фактичного проживання дитини: [ADDRESS] або за адресою: [ADDRESS] , в присутності відповідача [PERSON] . В разі якщо побачення з дитиною не відбулось за відсутності вини [PERSON] (через хворобу дитини, через інші не передбачені обставини) побачення може бути надано [PERSON] в інший узгоджений сторонами час на вищенаведених умовах, при цьому тривалість такого побачення має бути не менше трьох годин. Вказана ухвала суду відповідачем [PERSON] систематично не виконується, що змусило позивача звернутися до Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області. 03.05.2019 державний виконавець повернув йому виконавчий документ без прийняття до виконання через те, що ухвала суду не передбачає примусове виконання. За таких обставин, враховуючи, що одна зі сторін мирової угоди, а саме [PERSON] , умови так і не виконала, у зв`язку з чим, позивач вимушений звернутися до суду. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином. 19.03.2020 від позивача надійшла заява про розгляд справи за його відсутності. Відповідач у судове засідання не з`явилась, належним чином була повідомлена про день та час слухання справи, причини своєї неявки суду не повідомила. Представник третьої особи не з`явився, про дату, час і місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причини своєї неявки суду не повідомив. Оскільки наявних у даній цивільній справі доказів достатньо для вирішення спору по суті та, враховуючи що належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання відповідач та представник третьої особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суд не повідомили та не подали відзив та пояснення, суд ухвалив здійснювати розгляд справи за відсутності сторін. Враховуючи, що учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, оцінивши докази за внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на повному, всебічному та об`єктивному дослідженні обставин справи, дійшов висновку про наявність правових підстав для задоволення позову, виходячи з наступного. За приписами ст. 263 ЦПК України рішення суду повинно бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, яким суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства, вирішив справу згідно із законом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. При цьому згідно роз`яснень, наданих Пленумом Верховного Суду України у п. 2 постанови від 18.12.2009 №14 «Про судове рішення у цивільній справі» рішення є законним тоді, коли суд, виконавши всі вимоги цивільного судочинства відповідно до статті 3 ЦПК, вирішив справу згідно з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин відповідно до статті 10 ЦПК, а також правильно витлумачив ці норми. Обґрунтованим визнається рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні і які відповідають вимогам закону про їх належність та допустимість, або обставин, що не підлягають доказуванню, а також якщо рішення містить вичерпні висновки суду, що відповідають встановленим на підставі достовірних доказів обставинам, які мають значення для вирішення справи. За ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визнається право людини на доступ до правосуддя, а за її ст. 13 - на ефективний спосіб захисту прав, і це означає, що особа має право пред`явити в суді таку вимогу на захист цивільного права, яка відповідає змісту порушеного права та характеру правопорушення. Стаття 16 ЦК України передбачає, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Судом встановлено, що ухвалою Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05.02.2010 визнано мирову угоду, укладену між [PERSON] та [PERSON] , від імені якої і в інтересах якої діє за довіреністю [PERSON] , за якою: сторони домовились, що відповідач [PERSON] зобов`язується надавати позивачу [PERSON] побачення з дитиною [PERSON] , [INFO] , в першу і третю неділю щомісяця з 12.00 год до 15.00 год, за місце фактичного проживання дитини: [ADDRESS] або за адресою: [ADDRESS] , в присутності відповідача [PERSON] . В разі якщо побачення з дитиною не відбулось за відсутності вини [PERSON] (через хворобу дитини, через інші не передбачені обставини) побачення може бути надано [PERSON] в інший узгоджений сторонами час на вищенаведених умовах, при цьому тривалість такого побачення має бути не менше трьох годин. У зв`язку з невиконанням відповідачем добровільно всіх умов мирової угоди, позивачем було пред`явлено вищевказану ухвалу суду від 05.02.2010 до Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби м. Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області з заявою про примусове виконання ухвали суду. Проте, 04.06.2019 він отримав повідомлення про повернення виконавчого документу стягувачу без прийняття до виконання на підставі п. 9 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження», у зв`язку з тим, що вищевказана ухвала суду не передбачає примусового виконання рішення, затвердження мирових угод не належить до обов`язків органів ДВС. Відповідно до статті 175 ЦПК України 2004 року (в редакції чинній на день затвердження мирової угоди), мирова угода укладається сторонами з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і може стосуватися лише прав та обов`язків сторін та предмета позову. У разі укладення сторонами мирової угоди суд постановляє ухвалу про закриття провадження у справі. Закриваючи провадження у справі, суд за клопотанням сторін може постановити ухвалу про визнання мирової угоди. Згідно зі ст. 208 ЦПК України 2004 року виконання мирової угоди здійснюється особами, які її уклали, в порядку і в строки, передбачені цією угодою. Ухвала про затвердження мирової угоди є виконавчим документом та має відповідати вимогам до виконавчого документа, встановленим Законом України «Про виконавче провадження». У разі невиконання затвердженої судом мирової угоди ухвала суду про затвердження мирової угоди може бути подана для її примусового виконання в порядку, передбаченому законодавством для виконання судових рішень. Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 3 ЗУ «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року (чинного, на момент визнання (затвердження) мирової угоди) відповідно до цього Закону державною виконавчою службою підлягають виконанню такі виконавчі документи: ухвали, постанови судів у цивільних, господарських, адміністративних та кримінальних справах у випадках, передбачених законом. Із матеріалів справи вбачається, що вищезазначена мирова угода була визнана судом. Ухвала суду набрала чинності, підлягає виконанню сторонами. За змістом мирової угоди не передбачені заходи її примусового виконання, не зазначено це і в ухвалі суду. Отже, на час набрання чинності судовим рішенням про визнання мирової угоди та закриття провадження у справі, зазначена ухвала не відносилась до судових рішень, які підлягали виконанню державною виконавчою службою. Відповідно до п. 9 ч. 4 ст. 4 ЗУ «Про виконавче провадження» виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, якщо: виконавчий документ не підлягає виконанню органами державної виконавчої служби, приватним виконавцем. Водночас, у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. Суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. За змістом ст. 202 Цивільного кодексу України затверджена судом мирова угода є багатостороннім правочином, який відповідно до ст.11 та ч.2 ст. 509 Цивільного кодексу України є підставою виникнення цивільних прав та обов`язків. За своєю суттю мирова угода сторін у цивільному процесі є зобов`язанням, що виникло на підставі домовленостей, у даному випадку двох сторін, - договору. Згідно зі ст. 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, передбачено, що договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Мирова угода - це письмова домовленість сторін судового процесу, що укладається з метою врегулювання спору на основі взаємних поступок і стосується прав та обов`язків сторін і предмету позову. Таким чином, мирова угода за своєю правовою природою є договором, який укладається сторонами з метою припинення спору, на умовах, погоджених сторонами. Згідно зі ст. 629 ЦК України, договір є обов`язковим для виконання сторонами. Згідно зі ст. 610 ЦК України, встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). Відповідно до постанови Верховного Суду України від 23 вересня 2015 року у справі за № 6-274цс15, у разі невиконання однією зі сторін зобов`язань за умовами мирової угоди інша сторона угоди не позбавлена можливості звернутися до суду з позовом про спонукання до виконання мирової угоди. Таким чином, дослідивши всебічно, повно, безпосередньо та об`єктивно наявні у справі докази, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, з`ясувавши усі обставини справи, на які сторони посилалися як на підставу своїх вимог і заперечень, з урахуванням того, що відповідно до ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляді вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичної особи, суд приходить до висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи, що позовні вимоги задоволенні, то з відповідача на користь позивача необхідно стягнути судовий збір у розмірі 768,40 грн. На підставі вищевикладеного,

Outcome: approved