Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

07.02.2022 до суду надійшла позовна заява [PERSON] (далі\~\~Позивач) до комунального підприємства «Готель Україна» Запорізької обласної ради (далі Відповідач), в якій позивач просить суд стягнути з КП «Готель Україна» ЗОР заборгованість із заробітної плати за період з 01.06.2020 по 21.01.2021 в розмірі 40\~986,56 грн., суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4\~111,95 грн., компенсацію втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 4\~316,82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21.01.2021 по день винесення судового рішення, а також моральну шкоду в сумі 10\~000,00 грн. та судові витрати. В обґрунтування позову зазначала, що з 01.06.2018 працювала на посаді юрисконсульта КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний код 05907549) наказ №\~7-к від 29.05.2020 з якої була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін 21.01.2021, що підтверджуються трудовою книжкою серії [NUMBER] заповненою 01.03.2019 номер запису 7 та 8, оригінал якої знаходиться у позивача та копією наказу про звільнення №\~14-к від 21.01.2021. За період перебування позивача в трудових відносинах з відповідачем, останнім заробітна плата позивачу не виплачувалась. У день звільнення відповідачем не здійснено розрахунок з позивачем і до теперішнього часу не виплачено належну нараховану заробітну та інші виплати, що стало причиною звернення позивача до суду. Посилаючись на вимоги чинного законодавства, позивач просила стягнути з КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний код 05907549) заборгованість із заробітної плати за період з 01.06.2020 по 21.01.2021 в розмірі 40\~986,56 грн., суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4\~111,95 грн., компенсацію втрат частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати в розмірі 4\~316,82 грн., середній заробіток за час затримки розрахунку за період з 21.01.2021 по день винесення судового рішення, а також моральну шкоду в сумі 10\~000,00 грн. та судові витрати. Ухвалою Орджонікідзевського районного суду м.\~Запоріжжя від 23.02.2022 позовну заяву залишено без руху, позивачеві надано строк для усунення виявлених судом недоліків 7 днів з дня отримання копії ухвали. 22.02.2022 до суду надійшла заява про забезпечення позову. 23.02.2022 ухвалою суду заяву про забезпечення суду повернено позивачу. 23.02.2022 позивачем усунуто недоліки позовної заяви шляхом сплати судового збору за подання позовної заяви. Ухвалою суду від 28.02.2022 позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі, розгляд справи вирішено провести в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи у судове засідання, встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті (відзиву, відповіді на відзив, заперечення на відповідь). 25.04.2022 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник залишив вирішення позовних вимог позивача на розсуд суду. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. У відповідності зі ст. ст. 12, 13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Відповідно до ст. ст. 13, 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Відповідно до ст. 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб. Згідно з ст. 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення Трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою. Працівники мають право на відпочинок відповідно до законів про обмеження робочого дня та робочого тижня і про щорічні оплачувані відпустки, право на здорові і безпечні умови праці, на об`єднання в професійні спілки та на вирішення колективних трудових конфліктів (спорів) у встановленому законом порядку, на участь в управлінні підприємством, установою, організацією, на матеріальне забезпечення в порядку соціального страхування в старості, а також у разі хвороби, повної або часткової втрати працездатності, на матеріальну допомогу в разі безробіття, на право звернення до суду для вирішення трудових спорів незалежно від характеру виконуваної роботи або займаної посади, крім випадків, передбачених законодавством, та інші права, встановлені законодавством. Згідно із ст.\~7 Міжнародного пакту про економічні, соціальні і культурні права, ратифікованого Указом Президії Верховної Ради Української РСР №\~2148-VIII від 19.10.73, держави, які беруть участь у цьому Пакті, визнають право кожного на справедливі і сприятливі умови праці. Відповідно до ст. 115 КЗпП України заробітна плата виплачується працівникам регулярно в робочі дні у строки, встановлені колективним договором або нормативним актом роботодавця, погодженим з виборним органом первинної профспілкової організації чи іншим уповноваженим на представництво трудовим колективом органом, але не рідше двох разів на місяць через проміжок часу, що не перевищує шістнадцяти календарних днів, та не пізніше семи днів після закінчення періоду, за який здійснюється виплата. Власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові належно оформлену трудову книжку і провести з ним розрахунок у строки, зазначені в статті 116\~КЗпП України, що встановлено ч. 1 ст. 47 КЗпП України. Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму. Статтею 233 КЗпП України встановлено, що у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Судом встановлено, що [PERSON] з 01.06.2018 працювала на посаді юрисконсульта КП «Готель Україна» Запорізької обласної ради (ідентифікаційний код 05907549), що підтверджується наказом №\~7-к від 29.05.2020 року. З посади юрисконсульта позивач була звільнена на підставі п. 1 ст. 36 КЗпП України за угодою сторін 21.01.2021 року, що підтверджуються наказом №14-к від 21.01.2021 року. Також відомості про трудову діяльність позивача підтверджуються трудовою книжкою серії [NUMBER] заповненою 01.03.2019 номери записів 7 та 8. Відповідачем не спростовано, що з моменту працевлаштування 01.06.2020 року [PERSON] на КП «Готель Україна»\~ЗОР та після звільнення її 21.01.2021 і до теперішнього часу відповідач не здійснював оплату праці та інших виплат позивачу. Загальний розмір нарахованої, з урахуванням того що з 03.04.2020 у зв`язку з простоєм відповідача нараховувалася 2/3 заробітної плати, зазначені обставини не заперечуються сторонами, але не виплаченої відповідачем суми заробітної плати становить 40\~986,56 грн., суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4\~111,95 грн., що підтверджується довідкою КП\~«Готель Україна»\~ЗОР від 21.01.2022 №\~7/01. Зазначені обставини не спростовані відповідачем у відзиві на позовну заяву. Встановивши, що відповідачем порушувалися строки виплати заробітної плати, а також суми компенсації за невикористану відпустку у належному розмірі, спірні відносини між сторонами виникли у зв`язку з невиплатою відповідачем нарахованої, але не виплаченої заробітної плати у день звільнення, суд вважає, що позивачем належними доказами доведено порушення відповідачем вимог трудового законодавства, відповідачем були порушені права та інтереси за захистом яких позивач звернулася до суду, а тому вони підлягають захисту шляхом стягнення з відповідача на користь позивача заборгованості по заробітній платі сумі компенсації за невикористану відпустку. Таким чином, позовні вимоги [PERSON] підлягають задоволенню, а стягненню підлягає нарахована, але фактично не виплачена заробітна плата у розмірі пред`явлених вимог 40\~986,56 грн., суму компенсації за невикористану відпустку в розмірі 4\~111,95 грн. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, закріплено, що кожна фізична або юридична 45особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. В розумінні Європейського Суду з прав людини мирне володіння своїм майном включає не тільки «класичне» право власності, яке розглядається в Україні, а й, до прикладу, виплати за трудовим договором та інші виплати. Отже, відсутність коштів у роботодавця жодним чином не може слугувати поважною причиною невиплати працівникові всіх належних йому сум, а невиплата заробітної плати розцінюється Європейським судом з прав людини як порушення права на мирне володіння своїм майном. Згідно з ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Згідно з п. 20 постанови Пленуму ВСУ № 13 від 24.12.99 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці», установивши при розгляді справи про стягнення заробітної плати у зв`язку із затримкою розрахунку при звільненні, що працівникові не були виплачені належні йому від підприємства, установи, організації суми в день звільнення, коли ж він у цей день не був на роботі, - наступного дня після пред`явлення ним роботодавцеві вимог про розрахунок, суд на підставі ст. 117 КЗпП стягує на користь працівника середній заробіток за весь період затримки розрахунку, а при непроведені його до розгляду справи - по день постановлення рішення, якщо роботодавець не доведе відсутності в цьому своєї вини. Сама по собі відсутність коштів у роботодавця не виключає його відповідальності. При визначенні розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні застосовуються вимоги п. п. 2, 3, 5, 8 Постанови КМ України №\~100 від 08.02.95 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати», що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати. Нарахування виплат, що провадиться обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. З огляду на вищезазначене, враховуючи те, що число календарних днів у листопаді 2020 року та грудні 2020 року становить 43 дні, заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом цих двох місяців календарні дні становить 10\~599,25 грн. (заробітна плата за листопад 2020 року у сумі 5\~299,49 грн. заробітна плата за грудень 2020 року у сумі 5\~299,76 грн.\~= 10\~599,25 грн.), тому середньоденний заробіток для розрахунку середнього заробітку за час затримки розрахунку становить 246,49 грн. (заробітна плата за фактично відпрацьовані протягом двох місяців календарні дні у сумі 10\~599,25 грн./43 дні=246,49 грн.). Як встановлено з матеріалів справи, середньоденна заробітна плата позивача складала 246,49 грн. У відповідності зі ст. ст. 12,13 ЦПК України, суд розглядає справи на принципах змагальності і диспозитивності, у межах заявлених позовних вимог на підставі доказів, поданих учасниками справи. Таким чином, за період часу з 22.01.2021 по день ухвалення рішення 02.06.2022, що становить 343 робочих дні, сума середнього заробітку [PERSON] за весь період затримки розрахунку складає 84\~546,07 грн. (з розрахунку: 343 робочих дні х 246,49\~грн.), який підлягає стягненню на користь [PERSON] в судовому порядку, а тому ці вимоги також підлягають задоволенню. Разом із цим, в позовній заяві позивач просить стягнути з відповідача компенсацію втрати частини грошових доходів (заробітної плати) загальним розміром 4\~316,82 грн. у зв`язку із порушенням термінів їх виплати. Компенсація втрати частини заробітної плати в зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифів на послуги, проводиться згідно з вимогами Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Згідно зі ст. 3 вказаного Закону сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться). Згідно зі ст. 4 цього Закону виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому ж місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Станом на день звільнення відповідач мав заборгованість перед позивачем по заробітній платі за період з червня 2020 р. по січень 2021 р., що не заперечується відповідачем. При цьому, на день звільнення позивача з роботи 21.01.2021 йому не була нарахована та виплачена заробітна плата та вищезазначена компенсація. Оскільки відповідачем не заперечуються у відзиві на позовну заяву зазначені позовні вимоги, суд приймає до розгляду розрахунок позивача компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплат в розмірі 4\~316,82 грн. (а. с. 2123). Дослідивши зміст вказаного розрахунку, суд доходить висновку, що він відповідає вимогам ст. 3 Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати». Відтак, з відповідача на користь позивача підлягає стягненню компенсація у зазначеному розмірі. Цивільний позов [PERSON] в частині відшкодування моральної шкоди підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до ст. 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику,в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» №\~4 від 31.03.1995 під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. Згідно з п. п. 6,13 зазначеної Постанови При застосуванні норм КЗпП України щодо порядку розгляду трудових спорів у справах про відшкодування моральної шкоди, заподіяної працівникові у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, суди повинні виходити з того, що за змістом ст. 124 Конституції потерпілий має право звернутися з такими вимогами до суду безпосередньо. Судам необхідно враховувати, що відповідно до ст. 237-1 КЗпП за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності. Суд приходить до висновку, що діями відповідача по незаконній затримці виплати заробітної плати порушено гарантовані Конституцією України права позивача [PERSON] на своєчасне одержання винагороди за працю. Позивачем доведено, що вона через відсутність власних коштів мала душевні страждання щодо забезпечення себе та своєї родини грошовими коштами належним чином, що потребувало додаткових зусиль для організації життя, відновлення нормальних життєвих зв`язків, і оскільки позивачем в судовому засіданні доведено факт порушення установою проведення розрахунку у визначені законом строки суд, виходячи з положень ст. 237-1 КЗпП України, вважає, що порушення законних прав позивача призвели до моральних страждань, а тому вважає, що є підстави для стягнення компенсації цієї шкоди, тому вимога [PERSON] про стягнення завданої затримкою виплати нарахувань відповідає нормам ст. 23 ЦК України, та ст. 237-1 КЗпП України є обґрунтованою. Разом з цим, заявлений позивачем до відшкодування розмір моральної шкоди 10\~000,00 грн. суд вважає надмірним та, з урахуванням засад розумності, справедливості та співмірності, характеру та обсягу моральних страждань їх тривалість, розміру заборгованості, інших конкретних обставин справи, приходить до висновку про доцільність стягнення з відповідача на користь [PERSON] у відшкодування моральної шкоди еквівалент 1,5 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, визначених Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік», що станом на день ухвалення рішення відповідає 3721,50\~грн. З огляду на наведене, позов підлягає частковому задоволенню. Як передбачено ч.\~1 ст.\~141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем, при зверненні до суду сплачено 992,40\~грн. судового збору, за позовні вимоги майнового характеру на суму стягнення 71\~872,88\~грн., у т.ч. 61\~872,88\~грн. середній заробіток за час затримки розрахунку, 10\~000,00\~грн. моральної шкоди. Оскільки позовні вимоги задоволені частково, то відповідно до ч.\~1 ст.\~141 ЦПК\~України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, тобто з відповідача на користь позивача підлягає стягненню судовий збір в сумі 905,66\~грн. (з\~розрахунку: 65\~594,38\~грн.\~х\~100%\~:\~71\~872,88\~грн.\~=\~91,26%;\~\~91,26%\~х\~992,40\~грн.\~:\~100\~% = 905,66\~грн.).

Outcome: partial