Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

07.04.2022 року до Хотинського районного суду Чернівецької області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , третя особа: відділ Служба у справах дітей Клішковецької сільської ради Дністровського району Чернівецької області про визначення місця проживання дітей та зміну стягнення аліментів. В обґрунтування своєї позовної заяви позивач зазначає, що 11 вересня 2012 року між позивачем та відповідачем укладено шлюб, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Печерського районного управління юстиції актовий запис № 1288. Від спільного подружнього життя у них народився син [PERSON] [INFO] та син [PERSON] [INFO] . Позивач вказує, що спільне життя між подружжям не склалося у зв`язку із різними поглядами на сімейне життя та обов`язки, з чого і відбуваються постійні сварки та суперечки. Спроби примирення, які вживалися не дали позитивного результату. З моменту розірвання шлюбу діти проживають з позивачем, який їх виховує та утримує і робить все необхідне для належного розвитку. На протязі всього часу після розлучення відповідач ніяким чином не піклується про дітей не проявляє заінтересованості в їх подальшій долі не цікавиться успіхами синів, станом здоров`я не піклується про фізичний і духовний розвиток їх виховання та навчання, не спілкується з ними не створює умов для отримання ними необхідної освіти. Відповідач покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не бере педагогічної матеріальної грошової, посильної трудової або будь якої іншої участі у вихованні дитини. Всі питання щодо виховання розвитку вирішуються позивачем самостійно без участі та підтримки з боку відповідача, діти знаходяться на його повному утриманні та забезпеченні. Зазначене можна розцінювати як ухилення від виховання дітей з сторони відповідача свідомо нехтування своїх обов`язків, що підтверджує відсутність у відповідача будь-якого бажання відповідача приймати участь у житті дітей. Крім того, згідно рішення Дарницького районного суду м. Києва від 06.03.2020 року у справі № 753/20077/19 стягнуто з відповідача на користь позивача аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн. щомісячно. Рішення набрало законної сили та відповідач його не виконує. Викладені обставини дають підстави стверджувати, що позивач як відповідальний батько взяв в безумовному порядку на себе весь тягар відповідальності та обов`язку по вихованню та утриманню дітей та належним чином виконав та продовжує виконувати свої батьківські обов`язки. Відповідач не цікавиться життям дітей не приймає жодної участі та біль того взагалі відмовився від батьківських прав, оскільки матеріальна зацікавленість у неї переважає над батьківських обов`язком. Враховуючи вище викладене позивач просить суд задовольнити його позовну заяву в повному обсязі та визначити місце проживання дітей разом з ним та змінити спосіб стягнення аліментів на утримання дітей з твердої грошової суми в розмірі 2 500 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення дитиною повнолітня на 1/3 частину всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з дня набрання рішення законної сили до досягнення дітьми повноліття. Ухвалою Хотинського районного суду Чернівецької області від 11 квітня 2022 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд справи у порядку загального позовного провадження. Частиною 4 ст. 19 ЦПК України для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні призначене загальне позовне провадження. Представник позивача [PERSON] в судове засідання не з`явився, подав до суду клопотання про проведення засідання без його участі та у відсутності позивача заявлені вимоги підтримує в повному обсязі. Представник третьої особи служби у справах дітей в судове засідання не з`явився, в матеріалах справи наявна заява про розгляд справи у його відсутності та вважає, що рішення яке має бути прийнятим на користь дітей. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, хоча була належними чином повідомлена про дату, час та місце судового розгляду справи, причини неявки суду не повідомила. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши письмові докази, наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами матеріального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, встановив наступні обставини та дійшов до наступних висновків. Так судом встановлено, що при обстеженні житлово-побутових умов проживання малолітніх дітей [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] було встановлено, що діти доглянуті, здорові, спокійні за зовнішнім виглядом хлопчики відповідають віку. Спостерігається тісні, гарні стосунки батька із сином, що підтверджується актом від 30 березня 2022 року. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] в лікаря психіатра та лікаря нарколога на обліку не перебуває, що підтверджується сертифікатом про проходження профілактичного наркологічного огляду та медичною довідкою про проходження обов`язкового попереднього та періодичного психіатричного огляду (а.с. 12- 13). [PERSON] характеризується позитивно, діти які проживають разом з ним отримують все необхідне для життя, розвитку та функціонування свої батьківські обов`язки виконує в повному обсязі. Діти [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] проживають разом з ним, що підтверджується довідкою - характеристикою від 10.03.2022 року № 204 та довідкою від 10.03.2022 року № 205. Як вбачається з матеріалів справи [PERSON] повністю та добровільно відмовляється від батьківських прав по відношенню до її дітей [PERSON] та [PERSON] та погоджується з позбавленням батьківських прав, а також на усиновлення її дітей в майбутньому, що підтверджується її заявою, яка нотаріально засвідчена та зареєстрована в реєстрі за № 1446. Заочним рішенням Хотинського районного суду Чернівецької області від 22 лютого 2019 року № 752/13373/18 шлюб між [PERSON] та [PERSON] розірвано. 06.10.2020 року державним виконавцем відкрито виконавче провадження № 63200878, щодо виконання виконавчого листа № 753/20077/19 від 12.08.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання сина [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 2 500 грн. щомісячно. 02.12.2020 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника, якою накладено арешт на грошові кошти, що містяться на відкритих рахунках, а також на кошти на рахунках, що будуть відкриті після винесення постанови про арешт коштів боржника. Як вбачається з матеріалів справи позивач та відповідач є батьками [PERSON] [INFO] та [PERSON] [INFO] , що підтверджується свідоцтвами про народження серія [NUMBER] та [NUMBER] . Відповідно до частини третьої статті 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Згідно з частинами 2, 8, 9, 10 статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно зі статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Відповідно до статей 18, 27 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція), держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У пункті 1 статті 9 Конвенції передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. В усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (частина перша статті 3 Конвенції). Відповідно до частини 4 статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Статтею 2 Протоколу № 4 Конвенції ООН «Про захист прав і основних свобод людини» передбачено, що кожна людина, що законно перебуває на території будь-якої держави, в межах цієї території має право на вільне пересування і свободу вибору місця проживання. Кожна людина має право залишати будь-яку країну, включаючи свою власну. Здійснення цих прав не підлягає жодним обмеженням, за винятком тих, які запроваджуються згідно з законом і необхідні в демократичному суспільстві в інтересах національної або громадської безпеки, з метою підтримання громадського порядку, запобігання злочинам, для захисту здоров`я або моралі чи з метою захисту прав і свобод інших людей. Згідно статті 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Мати, батько та дитина мають право на безперешкодне спілкування між собою, крім випадків, коли таке право обмежене законом (стаття 153 СК України). Згідно зі статтею 157 СК України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини. Батьки мають право укласти договір щодо здійснення батьківських прав та виконання обов`язків тим з них, хто проживає окремо від дитини. Договір укладається у письмовій формі та підлягає нотаріальному посвідченню. Відповідно до частини першої статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Статтею 161 СК України передбачено, що якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає алкогольними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. Частиною 1 статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Окрім прав батьків щодо дітей, діти теж мають рівні права та обов`язки щодо батьків (стаття 142 СК України), у тому числі, й на рівне виховання батьками. У справі «Хант проти України» вказано, що права дитини мають перевагу над правами батьків. Так, 11 липня 2017 року Європейським Судом з прав людини було винесено рішення у справі «М.С. проти України» (заява № 2091/13), у якому йдеться визначення «інтересів дитини», їх місця у взаємовідносинах між батьками. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є не благодійним. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі у міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосується дітей, їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. Аналіз вищезазначених норм права дає підстави для висновку, що рівність прав батьків витікає з прав та інтересів дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, і у першу чергу повинні бути визначені інтереси дитини у ситуації спору, а вже тільки потім права батьків. Отже, як встановлено судом, позивач [PERSON] за місцем проживання характеризується з позитивної сторони, не пиячить, не скандалить, скарг від мешканців на його поведінку в сільську раду не надходило. Користується авторитетом серед мешканців та друзів, вимогливий до себе, по характеру урівноважений та спокійний, компрометуючих матеріалів щодо нього в сільській раді немає. При цьому, судом встановлено, що мати дитини [PERSON] участі у вихованні доньки не приймає, не цікавиться розвитком дитини. Крім того в матеріалах справи наявна її заява яка нотаріально засвідчена в реєстрі за № 1446 в якій вона повністю та добровільно відмовляється від батьківських прав по відношенню до її дітей [PERSON] та [PERSON] та погоджується з позбавленням батьківських прав, а також на усиновлення її дітей в майбутньому. Повно та всебічно дослідивши обставини справи, перевіривши їх доказами, які оцінено на предмет належності, допустимості, достовірності, достатності та взаємного зв`язку, а також створення батьком належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини, суд дійшов висновку про визначення місця проживання сина [PERSON] [INFO] та сина [PERSON] [INFO] з його батьком [PERSON] , так як це відповідає найкращим інтересам дитини. Водночас, визначення місця проживання дитини з батьком по своїй суті не є розлученням матері з дитиною, оскільки мати має по відношенню до дитини такі ж особисті немайнові права і обов`язки як і батько і жодним чином не втрачає прав, заснованих на спорідненості з дитиною. За таких обставин, суд вважає, що позовну вимоги про визначити місце проживання дітей разом з батьком слід задовольнити. Щодо позовної вимоги позивача про зміну способу стягнення аліментів на утримання дітей з твердої грошової суми в розмірі 2 500 грн. щомісячно на кожну дитину до досягнення дитиною повнолітня на 1/3 частину всіх видів заробітку (доходу), але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, щомісячно з дня набрання рішення законної сили до досягнення дітьми повноліття. Відповідно до частин першої та другої статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789ХІІ (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Згідно із частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. За змістом статті 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини третьою статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів. Згідно з частинами першою та другою статті 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Крім того, при вирішені зазначеного спору слід застосовувати також положення ст. 192 СК України. Частиною першою статті 192 СК України передбачено, що розмір аліментів, визначений за рішенням суду або за домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Таким чином, розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. СК України передбачає підстави для зміни розміру аліментів, визначеного за рішенням суду, але не пов`язує їх зі способом присудження (частина третя статті 181 СК України). Право вимагати зміни розміру аліментів шляхом зміни способу їх присудження не може заперечуватися, адже можливість вибору способу присудження аліментів з огляду на мінливість життєвих обставин, зазначених статтями 182-184 СК України, не може обмежуватися разовим її здійсненням. Ураховуючи наведене, вимога одержувача аліментів про зміну способу їх стягнення може мати місце і внаслідок виникнення необхідності у збільшенні розміру аліментів. При цьому правомірність такого способу захисту встановлюється судом з урахуванням фактичних обставин справи та залежить від наявності відповідних підстав, передбачених положеннями статей 182-184, 192 СК України. Суд приймаючи рішення повинен враховувати та перевірити наявність підстав для зміни розміру аліментів, передбачених статтею 192 СК України, зокрема матеріального стану платника аліментів або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я. Позивач не надав належних, допустимих, достатніх доказів до суду з яких б суд міг встановити зміну сімейного стану (наявність дитини від іншого шлюбу) та перебування на його утриманні непрацездатного батьків, погіршення матеріального стану позивача, наявність погіршення або поліпшення стану здоров`я когось із сторін чи дитини (Наведене узгоджується з постановою Верховного Суду від 13 лютого 2019 року справа № 152/100/18). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Згідно до ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч.1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Частиною 1 ст. 80 ЦПК України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.1 ст. 81 ЦПК України). Враховуючи вище викладене суд оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів вважає, що позивач не довів належними, допустимими та достатніми доказами зміну матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення стану здоров`я платника або одержувача аліментів. Таким чином суд вважає, що у задоволенні позову про зміну способу стягнення аліментів на утримання неповнолітніх дітей слід відмовити. Відповідно до ч.1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, таким чином з відповідача на користь позивача слід стягнути судовий збір у розмірі 496,20 грн. На підставі викладеного, та

Outcome: partial