Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

08 серпня 2019 року [PERSON] звернулася до суду з вищезазначеним позовом, в обґрунтування якого, з урахуванням уточнених вимог, посилалася на те, що з 03 жовтня 2009 року її син [PERSON] , [INFO] перебував в зареєстрованому шлюбі з відповідачем [PERSON] . Від даного шлюбу в них народився син - [PERSON] , [INFO] . Рішенням Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року у справі № 183/3839/14 шлюб між [PERSON] і [PERSON] був розірваний. Позивач вказує, що після розірвання шлюбу, її онук - [PERSON] , [INFO] фактично мешкав з її сином [PERSON] , при цьому колишня дружина, тобто відповідач [PERSON] , ніякої участі у вихованні їх спільної дитини не приймала, будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина не надавала, зокрема не навідувала його. [INFO] її син, [PERSON] помер. Позивач зазначила, що після смерті сина, її малолітній онук - [PERSON] , [INFO] проживає разом з нею, перебуває на її повному утриманні, вона займається вихованням та матеріальним забезпеченням дитини. Відповідач [PERSON] з 2014 року самоусунулася від здійснення своїх батьківських обов`язків щодо дитини, не цікавиться її здоров`ям, фізичним, духовним та моральним розвитком, не бере участі у вихованні та матеріальному забезпеченні сина. У зв`язку з чим, [PERSON] просила суд: - позбавити [PERSON] , [INFO] батьківських прав відносно малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] ; - встановити опіку над малолітньою дитиною - [PERSON] , [INFO] та призначити її - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] опікуном малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] ; - визначити місце проживання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] разом з бабусею - [PERSON] , [INFO] , РНОКПП [NUMBER] за адресою: [ADDRESS] ; - стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] аліменти на утримання дитини - [PERSON] , [INFO] , у розмірі 1/4 частки з усіх видів заробітку (доходів) щомісяця, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18 лютого 2021 року і до досягнення дитиною повноліття. Ухвалою суду від 25 березня 2021 року відкрите провадження у справі, розгляд якої призначено в порядку загального позовного провадження. Ухвалою суду від 20 травня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання Служби у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області про об`єднання в одне провадження цивільної справи № 183/933/21 за [PERSON] до [PERSON] , треті особи - Піщанська сільська рада Новомосковського району Дніпропетровської області, Лівобережна адміністрація Дніпровської міської ради про позбавлення батьківських прав, встановлення опіки, призначення опікуна, визначення місця проживання дитини, стягнення аліментів на утримання дитини та цивільної справи № 183/3636/21 за позовом Служби у справах дітей Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, стягнення аліментів. Підставою відмови слугувало те, що питання про позбавлення відповідача батьківських прав ставилося відносно іншої дитини - [PERSON] , [INFO] . В судове засідання позивач [PERSON] та її представник не з`явилися, згідно заяви, позивач просила суд розглядати справу без її участі та участі її представника, позовні вимоги підтримує та просить суд задовольнити позов. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явилася, в той же час звернулася до суду з заявою, в якій просила суд розглядати справу за її відсутності, позовні вимоги визнала в повному обсязі, не заперечувала проти задоволення позову. Представник третьої особи - Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області в особі органу опіки та піклування в судове засідання не з`явився, в своїй заяві просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав висновок про доцільність позбавлення відповідача батьківських прав. Представник третьої особи - Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, в своїй заяві просив розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі, надав висновок про доцільність встановлення опіки та призначення позивача опікуном малолітньої дитини. У відповідності до частини 3 статті 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. В зв`язку з тим, що відповідач визнала позов, суд приходить до висновку про можливість ухвалення рішення у підготовчому судовому засіданні. У зв`язку з неявкою осіб, які приймають участь у справі, суд розглядає справу у відповідності до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Суд, дослідивши надані сторонами письмові докази, приходить до наступного. Завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд. Згідно абзацу 10 пункту 9 рішення Конституційного Суду України від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах. Відповідно до частини першої, другої, третьої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Відповідно до ст.12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Згідно ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Згідно ст.ст.76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для справи. Докази повинні бути належними, допустимими та достовірними. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Судом встановлено, що з 03 жовтня 2009 року відповідач [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 110. [PERSON] та [PERSON] є батьками дитини - [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 12, зроблений 03 березня 2010 року Виконавчим комітетом Меліоративненської селищної ради Новомосковського району Дніпропетровської області, що свідоцтвом про народження серія [NUMBER] від 03 березня 2010 року. У відповідності до рішення Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 28 липня 2014 року у справі № 183/3839/14 шлюб між [PERSON] і [PERSON] розірваний, рішення суду набрало законної сили 08 серпня 2014 року. Відповідач не заперечує, що після розірвання шлюбу з [PERSON] , їх син - [PERSON] , [INFO] мешкав з батьком [PERSON] , при цьому вона ніякої участі у вихованні дитини не приймала, будь-якої матеріальної допомоги на утримання сина не надавала, зокрема не навідувала його. Згідно свідоцтва про смерть серія [NUMBER] від 16 серпня 2018 року, батько дитини - [PERSON] , [INFO] помер [INFO] у віці 30 років, про що 16 серпня 2018 року Індустріальним районним у місті Дніпрі відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області складено відповідний актовий запис № 864. Встановлено, що померлий [PERSON] є сином позивача [PERSON] , а малолітній [PERSON] , [INFO] онуком останньої. Встановлено, що з серпня 2018 року малолітня дитина проживає разом з позивачем (бабусею) - [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою про склад сім`ї. Отже, відповідач [PERSON] не заперечує того факту, що з 2014 року вона самоусунулася від здійснення своїх батьківських обов`язків по відношенню до своєї малолітньої дитини, не цікавиться її здоров`ям, фізичним, духовним та моральним розвитком, матеріальної допомоги на утримання сина не надає, не спілкується з ним та не відвідує. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог, суд застосовує наступні норми права. Згідно зі ст. 150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, лю6ові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини; батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток; батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя; батьки зобов`язані поважати дитину. Статтею 155 СК України передбачено, що здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та и людської гідності; батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини; відмова батьків від дитини є неправозгідною, суперечить моральним засадам суспільства; ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Статтею 165 Сімейного кодексу України визначено, що право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Оскільки дитина проживає разом з бабусею [PERSON] , вона має право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківства. Відповідно до приписів п. 2, 4 ч. 1 ст. 164 Сімейного Кодексу України, батько (мати) можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо він (вона): ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей; є хронічними алкоголіками або наркоманами. Згідно роз`яснень, які містяться в п. 15 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 30 березня 2007 року "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав", позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків. В пункті 16 даної Постанови зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. А тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Особи можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. В своєму висновку Орган опіки та піклування Піщанської сільської ради Новомосковського району Дніпропетровської області від 26 травня 2021 року за № 89 вважає доцільним позбавити батьківських прав відповідача [PERSON] відносно її малолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Так, органом опіки та піклування встановлені наступні обставини. З 03 жовтня 2009 року [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] . Від даного шлюбу вони мають двох дітей: [PERSON] , [INFO] та [PERSON] , [INFO] . Батько дітей - [PERSON] , [INFO] помер [INFO] . після його смерті старший хлопчик залишився проживати з бабусею - [PERSON] , [INFO] в м. Дніпро. Меншою донькою - [PERSON] , [INFO] опікується бабуся зі сторони матері - [PERSON] , [INFO] .. Відповідно до актів обстеження умов проживання [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , іфд 13.06.2019 року, від 26.06.2019 року умови проживання неналежні. За інформацією сусідів [PERSON] зловживає спиртними напоями, ніде не працює, веде асоціальний спосіб життя, дітьми не цікавиться.. згідно інформації вих. № 257 від 14.09.2020 року за час навчання сина в КЗО «Спеціальна школа «Шанс» ДОР» мати [PERSON] не цікавиться навчанням дитини, ніякої участі у вихованні і навчанні сина [PERSON] не приймає. Загалом з серпня 2018 року по теперішній час мати [PERSON] не приймає участі у вихованні та утриманні своїх дітей [PERSON] та [PERSON] , не цікавиться їх життям та здоров`ям, не створює умов для отримання ними освіти, не спілкується з ними. Оцінивши докази, які досліджені в судовому засіданні, суд приходить до переконання, що позивачем доведений той факт, що відповідач самоусунулася від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню своєї малолітньої дитини, протягом тривалого часу, а саме з 2014 року (після розірвання шлюбу з батьком дитини - [PERSON] ) не цікавився долею сина, не спілкується з ним, не цікавиться його життям та здоров`ям, не приймає участі у вихованні та матеріальному забезпеченні, повністю обірвала з ним зв`язок. В зв`язку з наведеним, суд приходить до переконання, що в інтересах малолітньої дитини необхідно позбавити відповідачку батьківських прав, в зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Вирішуючи питання по суті заявлених вимог в частині встановлення опіки та призначення опікуна, суд дійшов до такого висновку. На підставі ст. 55 ЦК України, опіка та піклування встановлюються з метою забезпечення особистих немайнових і майнових прав та інтересів малолітніх, неповнолітніх осіб, а також повнолітніх осіб, які за станом здоров`я не можуть самостійно здійснювати свої права і виконувати обов`язки. У відповідності до ст. 56 ЦК України, 1. Органами опіки та піклування є районні, районні в містах Києві та Севастополі державні адміністрації, виконавчі органи міських, районних у містах, сільських, селищних рад. 2. Права та обов`язки органів, на які покладено здійснення опіки та піклування, щодо забезпечення прав та інтересів фізичних осіб, які потребують опіки та піклування, встановлюються законом та іншими нормативно-правовими актами. Статтею 58 ЦК України передбачено, що опіка встановлюється над малолітніми особами, які є сиротами або позбавлені батьківського піклування, та фізичними особами, які визнані недієздатними. Вимогами статті 60 ЦК України визначено, що суд встановлює опіку над малолітньою особою, якщо при розгляді справи буде встановлено, що вона позбавлена батьківського піклування, і призначає опікуна за поданням органу опіки та піклування. Згідно приписів ст. 6 СК України, 1. Правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. 2. Малолітньою вважається дитина, до досягненню нею чотирнадцяти років. Судом встановлено, що позивач [PERSON] народилася [INFO] в м. Дніпропетровськ Дніпропетровської області, зареєстрована та проживає за адресою: [ADDRESS] . Встановлено, що [PERSON] офіційно працевлаштована, має регулярний дохід, забезпечена житлом, веде здоровий спосіб життя та не має протипоказань щодо можливості бути опікуном малолітнього [PERSON] , [INFO] . У відповідності до висновку Служби у справах дітей Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 03 грудня 2021 року за вих. № 17.2-17/994служба у справах дітей вважає за можливе призначити [PERSON] опікуном малолітнього [PERSON] , [INFO] . Так, службою у справах дітей встановлені наступні обставини. Мати дитини - [PERSON] не працює, зловживає спиртними напоями, веде асоціальний спосіб життя, ніякої участі у вихованні сина [PERSON] не приймає, долею дитини не цікавиться. На сьогодні малолітній [PERSON] , [INFO] залишений без батьківського піклування та мешкає разом із бабусею - [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] . Умови проживання за місцем мешкання добрі, дитина має все необхідне для життя, навчання, розвитку. Бабуся утримує дитину, виховує її , піклується про його здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток. Потенційний опікун - [PERSON] , працює, зареєстрована за адресою: [ADDRESS] , шкідливих звичок не має, веде здоровий спосіб життя, на обліку у лікаря психіатра та нарколога не перебуває, до кримінальної відповідальності не притягувалася, за станом здоров`я може бути опікуном. [PERSON] має стійке бажання займатися вихованням свого малолітнього онука [PERSON] , [INFO] , опікуватися про нього та представляти його інтереси в усіх державних закладах та установах. Зможе надати відповідні умови для виховання та розвитку малолітнього, а тому встановлення опіки буде відповідати інтересам дитини. [PERSON] з правами та обов`язками опікуна обізнана. За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про необхідність встановлення опіки над малолітньою дитиною та призначення позивача опікуном, а тому в цій частині позовні вимоги підлягають задоволенню. Щодо вимог про визначення місця проживання дитини, суд зазначає наступне. Згідно з частинами другою, восьмою, дев`ятою статті 7 СК України сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з частиною третьою статті 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я тощо, в якому вона проживає, якщо інше місце проживання не встановлено за згодою між дитиною та батьками (усиновлювачами, опікуном) або організацією, яка виконує щодо неї функції опікуна. У разі спору місце проживання фізичної особи у віці від десяти до чотирнадцяти років визначається органом опіки та піклування або судом. Відповідно до статті 160 СК України місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків. Місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Згідно з частиною першою статті 161 СК України, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Право на звернення до суду за судовим захистом прав, свобод та інтересів - одне із найважливіших конституційних прав громадян. Так, відповідно до частини першої та другої статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Згідно з положеннями статті 4 ЦПК України, яка має назву "Право на звернення до суду за захистом", кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. У випадках, встановлених законом, до суду можуть звертатися органи та особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб або державних чи суспільних інтересах. Відмова від права на звернення до суду за захистом є недійсною. Жодна особа не може бути позбавлена права на участь у розгляді своєї справи у визначеному цим Кодексом порядку. З наведеного вбачається, що право на звернення до суду за судовим захистом є специфічним за змістом та колом суб`єктів процесуальним правом, що визнається як абсолютне та необмежене. Абсолютним воно є тому, що закон не встановлює матеріально-правових підстав для звернення до суду, а необмеженим - оскільки не може бути предметом жодної угоди, а також односторонньої відмови. Наявність у особи права на звернення до суду з`ясовується судом при вирішенні питання про відкриття провадження у справі залежно від передумов, закріплених у цивільному процесуальному законодавстві, і не пов`язане з наявністю у такої особи права на задоволення позову. При цьому відсутність у особи права на звернення до суду має наслідком постановлення ухвали про відмову у відкриті провадження у справі (пункт 1 частини першої статті 186 ЦПК України), закриття провадження у справі (частина перша статті 255 ЦПК України) або залишення заяви без розгляду (пункти 4, 11 частини першої статті 257 ЦПК України). В свою чергу право на задоволення позову залежить від наявності матеріально-правових підстав. Нормами Сімейного кодексу України визначено, що правом на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання дитини наділені лише батьки дитини, між якими виник спір щодо місця проживання останньої. Разом з тим, враховуючи положення частин першої, другої статті 55 Конституції України, частини першої статті 4 ЦПК України слід зазначити, що баба також має право на звернення до суду з позовом про визначення місця проживання свого онука. Підстави для закриття провадження у справі чи залишення заяви без розгляду в даній справі відсутні. Зазначена правова позиція висловлена в постанові Верховного суду України від 04 березня 2020 року у справі права № 356/417/17, провадження № 61-16764св18. Так у своїй постанові ВС України зазначив наступне : «…..Розглядаючи справу за таким позовом, суди мають з`ясувати наявність у баби права на задоволення такого позову. Останнє визначається з врахуванням наявності чи відсутності спірних правовідносин й їхнього суб`єктного складу, передбаченого в нормах матеріального права, наявності підстав для пред`явлення позову, а також доведеності фактів матеріально-правового характеру, які свідчать про виникнення у особи відповідного суб`єктивного права. При цьому, вирішуючи спір про визначення місця проживання малолітньої дитини, суду слід виходити з підстав та порядку для такого визначення, встановлених чинним законодавством, й враховувати принцип найкращих інтересів дитини, закріплений у статті 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року. У статті 12 Конвенції про права дитини зазначено, що держави-учасниці забезпечують дитині, здатній сформулювати власні погляди, право вільно висловлювати ці погляди з усіх питань, що торкаються дитини, причому поглядам дитини приділяється належна увага згідно з її віком і зрілістю. Відповідно до статті 6 Європейської конвенції про здійснення прав дітей від 25 січня 1996 року під час розгляду справи, що стосується дитини, перед прийняттям рішення судовий орган надає можливість дитині висловлювати її думки і приділяє їм належну увагу. З цією метою дитині, зокрема, надається можливість бути заслуханою в ході будь-якого судового чи адміністративного розгляду, що торкається дитини, безпосередньо або через представника чи відповідний орган у порядку, передбаченому процесуальними нормами національного законодавства. Закріплення цього права підкреслює, що дитина є особистістю, з думкою якої потрібно рахуватись, особливо при вирішенні питань, які безпосередньо її стосуються. Ухвалюючи рішення в справі "М. С. проти України" від 11 липня 2017 року (заява № 2091/13), Європейський суд з прав людини наголосив, що в таких справах основне значення має вирішення питання про те, що найкраще відповідає інтересам дитини. На сьогодні існує широкий консенсус, у тому числі в міжнародному праві, на підтримку ідеї про те, що у всіх рішеннях, що стосуються дітей. Їх найкращі інтереси повинні мати першочергове значення. При цьому ЄСПЛ зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагодійним (параграф 76). ЄСПЛ зауважив, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. Інтерес дитини складається з двох аспектів. З одного боку цей інтерес вимагає, що зв`язки дитини з її сім`єю мають бути збережені, за винятком випадків, коли сім`я виявилася особливо непридатною. Звідси випливає, що сімейні зв`язки можуть бути розірвані лише у виняткових випадках, та що необхідно зробити все, щоб зберегти особисті відносини та, якщо і коли це можливо, "відновити" сім`ю. З іншого боку очевидно також, що в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі, та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (Мамчур проти України, № 10383/09, § 100, ЄСПЛ, від 16 липня 2015 року). Аналіз наведених норм права, зокрема й практики Європейського суду з прав людини, дає підстави для висновку, що у справах стосовно дітей у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, виходячи із об`єктивних обставин спору, а потім осіб, які висувають відповідні вимоги. Відповідно до статті 171 СК України дитина має право на те, щоб бути вислуханою батьками, іншими членами сім`ї, посадовими особами з питань, що стосуються її особисто, а також питань сім`ї. Дитина, яка може висловити свою думку, має бути вислухана при вирішенні між батьками, іншими особами спору щодо її виховання, місця проживання, у тому числі при вирішенні спору про позбавлення батьківських прав, поновлення батьківських прав, а також спору щодо управління її майном. Суд має право постановити рішення всупереч думці дитини, якщо цього вимагають її інтереси. Відповідно до положень частин четвертої - шостої статті 19 СК України при розгляді судом спорів щодо місця проживання дитини обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини..». Згідно висновку Лівобережної адміністрації Дніпровської міської ради від 03 грудня 2021 року за вих. № 17.2-17/994 служба у справах дітей вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з бабцею [PERSON] , [INFO] . Враховуючи обставини, що фактично склалися між сторонами, а саме, що дитина проживає за місцем мешкання бабусі (позивача) - [PERSON] , [INFO] , суд приходить до переконання, що в інтересах дитини необхідно позовні вимоги задовольнити, визначивши місце проживання малолітнього [PERSON] , [INFO] разом з бабусею, у зв`язку з чим позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Щодо вимог про стягнення аліментів на утримання дитини, суд застосовує наступні норми права. Приписами ч. 3 ст. 166 СК України встановлено, що при задоволенні позову щодо позбавлення батьківських прав суд одночасно приймає рішення про стягнення аліментів на дитину. Так, згідно із ст.ст. 180, 181 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Способи виконання батьками обов`язку утримувати дитину визначаються за домовленістю між ними. За домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі. За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. У відповідності до ст. 182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів" від 17 травня 2017 року № 2037-VIII, який набув чинності 08 липня 2017 року були внесені зміни до частини 2 ст. 182 СК України, відповідно до якої розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Частиною 2 ст. 182 СК України визначено, що мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. У відповідності до ч. 1,2 ст. 183 Сімейного кодексу України, частка заробітку(доходу)матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Судом встановлено, що відповідач є працездатною, нею не надано доказів наявності на її утримання інших дітей або непрацездатних батьків, наявності інших обставини, що мають істотне значення. Як зазначалося вище, мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Оскільки позивачем не надано доказів сум заробітку (доходу) відповідача, суд позбавлений можливості визначити, чи має відповідач достатній заробіток (дохід). Крім того, відповідно до ст. 191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а вразі подання заяви про видачу судового наказу -із дня подання такої заяви. Аліменти за минулий час можуть бути присуджені, якщо позивач подасть суду докази того, що він вживав заходів щодо одержання аліментів з відповідача, але не міг їх одержати у зв`язку з ухиленням останнього від їх сплати. У цьому разі суд може присудити аліменти за минулий час, але не більш як за десять років. В зв`язку з наведеним, та враховуючи позицію відповідача про визнання позову, суд приходить до переконання, що розмір аліментів на утримання дитини на користь позивача повинен становити 1/4 частку доходів відповідача, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 18 лютого 2021 року і до досягнення дитиною повноліття, в зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині підлягають задоволенню. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішень у справах про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Крім того, суд роз`яснює сторонам у справі, що згідно ст. 192 СК України, розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. За таких обставин, аналізуючи вищевикладене, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносини, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про задоволення позову в повному обсязі. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Положенням п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» унормовано, що ставка судового збору за подання до суду позовної заяви майнового характеру, яка подана фізичною особою, встановлюється в розмірі 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму, що в грошовому еквіваленті становить 908,00 грн. Відповідно до ч. 1 ст. 142 ЦПК України у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Позивачем [PERSON] при зверненні до суду за три вимоги було сплачено судовий збір на суму 2 724,00 грн. Враховуючи визнання відповідачем позову до початку розгляду справи по суті, згідно із ч. 1 ст. 142 ЦПК України розподіл судових витрат необхідно здійснити таким чином: позивачу з Державного бюджету повернути 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову у розмірі 2 724,00 грн., що становить 1 362,00 грн., та зобов`язати відповідача сплатити позивачу 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову, що становить 1 362,00 грн. Крім того, позивач при зверненні до суду з вимогою про стягнення аліментів на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 ст. ЗУ «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору на суму 908,00 грн., у зв`язку з чим зазначена сума повинна бути стягнута з відповідач на користь держави. На підставі викладеного,

Outcome: approved