Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

У березні 2020 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] (надалі Відповідач -1), Товариства з обмеженою відповідальністю «Форлайн» (надалі Відповідач -2), третя особа: Приватне акціонерне товариство «ПРОСТО-страхування» про відшкодування шкоди, завданої внаслідок ДТП. Позивач за змістом заявленого позову посилається на наступні обставини. 13 квітня 2017 року об 11 годині 45 хвилин на вул. Дніпровській Набережній, 25 в м. Києві [PERSON] , керуючи автомобілем «Пежо» д.н.з. [NUMBER] в порушення п. 10.3 ПДР України, при повороті ліворуч, не впевнився у безпеці маневру та створив аварійну ситуацію автомобілю «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , в результаті чого автомобіль «Тойота» здійснив виїзд на зустрічну смугу, через клумбу, що призвело до механічних пошкоджень вказаного автомобіля. Постановою Дарницького районного суду міста Києва від 21.01.2020 у справі № 753/7732/17 Відповідача - 1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП. Як вбачається з постанови суду від 21.01.2020 Відповідач - 1 на дату ДТП перебував у трудових відносинах з ТОВ «Форлайн». Цивільно-правова відповідальність відповідача -1 на виконання вимог Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» була застрахована за полісом ОСЦПВВНТЗ № АК5432376. Враховуючи те, що розгляд адміністративної справи № 753/7732/17 здійснювався більше двох років, позивачем було пропущено преклюзивний строк в один рік на подання заяви на виплату страхового відшкодування, встановлений ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Відповідно до Акту виконаних робіт № ФО-Кл-002563 та квитанції про оплату, вартість діагностики транспортного засобу «Тойота» д.н.з. [NUMBER] та його зберігання становить 642,00 грн. Відповідно до Звіту № 295/5-17 вартість матеріального збитку завданого власнику автомобіля «Тойота» д.н.з. [NUMBER] складає 78571,14 грн. Згідно квитанції № 1799 вартість робіт з експертної оцінки вартості матеріального збитку становить 1500 грн. З метою отримання правової допомоги при розгляді справи про адміністративне правопорушення № 753/7732/17 позивачем сплачено витрати в розмірі 9400 грн. При цьому, позивач просить стягнути моральну шкоду з відповідачів, яку за внутрішнім переконанням оцінює в розмірі 10000 грн. Зважаючи на обставини, викладені у позові, позивач просить стягнути з відповідачів на користь позивача матеріальні збитки, завдані внаслідок ДТП у розмірі 90113,14 грн., моральну шкоду в сумі 10000 грн. Ухвалою суду від 06.04.2020 відкрито провадження по справі, розгляд якої призначено в порядку спрощеного позовного провадження з викликом сторін. 24.04.2020 представником третьої особи надано клопотання про розгляд справи без участі. Щодо позовних вимог вказано, ПАТ «ПРОСТО-страхування» вважає їх безпідставними, оскільки відповідно до ст. 6 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталась за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю, майну потерпілого. З врахуванням того факту, що ДТП сталося 13.04.2017, а позивач не звернувся з заявою про виплату страхового відшкодування протягом року, страхове відшкодування не відшкодовується (а.с 69-70). 05.05.2020 представником відповідача (1) надано відзив на позов у якому позовні вимоги не визнаються з огляду на наступне. Відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом № 1961-IV у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування, чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відтак, підсумовуючи обставини, викладені у відзиві, представник відповідача зазначає, що відмова у виплаті страхового відшкодування третьою особою не є підставою для стягнення страхового відшкодування з винної особи, цивільно-правова відповідальність якої застрахована на момент ДТП. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди, то визначений позивачем розмір є необґрунтованим та безпідставним, відтак у задоволенні позовних вимог слід відмовити в повному обсязі. При цьому, представник відповідача просить стягнути з позивача 5500 грн. витрат на правничу допомогу при ухваленні рішення про відмову у задоволенні позову (а.с. 73-78). 21.05.2020 представником позивача надано відповідь на відзив у якому позивач підтримав позовні вимоги, з підстав, викладених у позовній заяві (а.с 109-110). 27.05.2020 представником відповідача надано заперечення у якому вказано на необґрунтованість позовних вимог, зважаючи на обставини, викладені в заявах по суті справи (а.с.113-114). 07.07.2020 представником відповідача -2 надано відзив на позов, у якому відповідачем позовні вимоги не визнаються з огляду на наступне. Відповідач -1 на дату ДТП не перебував у трудових відносинах з Відповідачем -2 та не виконував трудових обов`язків. Відповідач -2 дійсно є власником «Пежо» д.н.з. [NUMBER] , який було передано у користування позивача -1 для власних потреб. Відтак, зважаючи на обставини, викладені у відзиві, підстави для задоволення позову відсутні. Відповідач [PERSON] та представник відповідача в судовому засіданні проти задоволення позову заперечували, пославшись на обставини, викладені в заявах по суті справи. Позивач, представник позивача та відповідач ТОВ «Форлайн» в судове засідання не прибули, про розгляд справи повідомлені в установленому законом порядку. Заяв про участь у розгляді справи не надійшло. Представник третьої особи надав заяву про розгляд справи без участі представника. Суд заслухавши пояснення відповідача, представника відповідача, дослідивши матеріали справи встановив наступні обставини та відповідні до них правовідносини. З матеріалів справи вбачається, що 13 квітня 2017 року об 11 годині 45 хвилин на вул. Дніпровській Набережній, 25 в м. Києві [PERSON] , керуючи автомобілем «Пежо» д.н.з. [NUMBER] в порушення п. 10.3 ПДР України, при повороті ліворуч, не впевнився у безпеці маневру та створив аварійну ситуацію автомобілю «Тойота» д.н.з. [NUMBER] , в результаті чого автомобіль «Тойота» здійснив виїзд на зустрічну смугу, через клумбу, що призвело до механічних пошкоджень вказаного автомобіля. 21.01.2020 Постановою Дарницького районного суду м. Києва у справі № 753/7732/17 Відповідача - 1 визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 122 КУпАП. Із Схеми ДТП вбачається, що власником автомобіля «Пежо» д.н.з. [NUMBER] є Відповідач -2. На час ДТП цивільно-правова відповідальність водія автомобіля «Пежо» д.н.з. [NUMBER] , [PERSON] була застрахована у ПАТ «ПРОСТО-страхування», з лімітом відповідальності за майнову шкоду 100000 грн. Згідно Звіту № 295/5-7 від 26.04.2016 «Про оцінку вартості матеріального збитку заподіяного власнику колісного транспортного засобу» вартість збитку, заподіяного автомобілю «Тойота» д.н.з. [NUMBER] » становить 78571,14 грн. Звертаючись до суду з заявленим позовом, позивач посилається на те, що розгляд справи про адміністративне правопорушення тривав більше двох років, в результаті чого позивачем пропущено преклюзивний строк в один рік на подання заяви на виплату страхового відшкодування, встановлений ст. 37 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зважаючи на обставини, викладені у позові, позивач просить стягнути з відповідачів на користь позивача матеріальні збитки, завдані внаслідок ДТП у розмірі 90113,14 грн., моральну шкоду в сумі 10000 грн. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Позивачем обов`язок відшкодувати шкоду покладено на винуватця ДТП та власника майна. Положеннями ч.1 ст. 1172 ЦК України передбачено, що юридична або фізична особа відшкодовує шкоду, завдану їхнім працівником під час виконання ним своїх трудових (службових) обов`язків. З матеріалів справи вбачається, що Відповідач -2 участі у розгляді адміністративної справи не приймав, доказів перебування на момент ДТП позивача та Товариства з обмеженою відповідальністю «Форлайн» у трудових відносинах суду не надано. Відтак, суд приходить до висновку про недоведеність позовних вимог позивача до Товариства з обмеженою відповідальністю «Форлайн». Страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (стаття 1 Закону України "Про страхування"). За договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору (стаття 979 Цивільного кодексу (далі - ЦК) України). Страхувальник вносить страховику згідно з договором страхування певну плату, яка називається страховим платежем (страховим внеском, страховою премією) (частина перша статті 10 Закону України "Про страхування"). Предметом договору страхування можуть бути майнові інтереси, які не суперечать закону і пов`язані, зокрема, з відшкодуванням шкоди, завданої страхувальником (страхування відповідальності) (стаття 980 ЦК України). Види обов`язкового страхування в Україні визначені у статті 7 Закону України "Про страхування". До них пункт 9 частини першої вказаної статті відносить страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів. Відносини у цій сфері регламентує, зокрема, Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів". Предметом позову є вимога про відшкодування завданої майнової шкоди у вигляді у розмірі 90113,14 грн. Учасники справи згідно з її матеріалами мають декілька зобов`язань: Договірне зобов`язання між позивачем і потерпілою особою - за договором добровільного майнового страхування;. Деліктне зобов`язання між потерпілою особою та відповідачем - із завдання шкоди внаслідок ДТП;. Договірне зобов`язання між відповідачем і третьою особою - за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності. Судом встановлено, що позивачем пропущено преклюзивний строк в один рік на подання заяви на виплату страхового відшкодування. За загальним правилом, викладеним у пункті 5 частини першої статті 991 ЦК України, страховик має право відмовитися від здійснення страхової виплати у разі несвоєчасного повідомлення страхувальником без поважних на те причин про настання страхового випадку або створення страховикові перешкод у визначенні обставин, характеру та розміру збитків. Закон України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" передбачає спеціальні правила щодо наслідків невиконання страхувальником обов`язку перед страховиком, зокрема з надання своєчасного повідомлення про настання страхового випадку. Так, відповідно до положень п. 35.1 ст. 35 зазначеного Закону, для отримання страхового відшкодування потерпілий, або інша особа, яка має право на отримання страхового відшкодування, протягом 30 днів з дня подання повідомлення про ДТП подає страховику заяву про страхове відшкодування. Відповідно до підп. 37.1.4 п. 37.1 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" підставою для відмови у здійсненні страхового відшкодування є неподання заяви про виплату страхового відшкодування впродовж одного року, якщо шкода заподіяна майну потерпілого. У випадку невиконання чи неналежного виконання страхувальником вказаного обов`язку страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника (підпункт 38.1.1 ("ґ") пункту 38.1 статті 38 зазначеного Закону). За змістом ч. 2 ст. 1187 ЦК України, шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку Положеннями п.1 ч.1 ст. 1188 ЦК України передбачено, що шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до статті 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Відтак, відшкодування шкоди особою, відповідальність якої застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, що згідно з цим договором або Законом України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" у страховика не виник обов`язок з виплати страхового відшкодування (зокрема, у випадках, передбачених у статті 37), чи розмір завданої шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика. В останньому випадку обсяг відповідальності страхувальника обмежений різницею між фактичним розміром завданої шкоди і сумою страхового відшкодування. Відповідно до статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. За змістом статті 13 ЦК України цивільні права особа здійснює у межах, наданих їй договором та/або актами цивільного законодавства. При здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Аналізуючи зазначені норми законодавства, слід дійти висновку, що законодавство у страхових правовідносинах передбачає здійснення прав та обов`язків з дотриманням принципу добросовісності всіма учасниками цих правовідносин і не дотримання цього принципу може мати наслідком відмову в захисті порушеного права, зокрема в праві на відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці особи взагалі, та звільняє страховика від обов`язку відшкодування шкоди при недобросовісній поведінці винної особи та потерпілого. Разом з тим у порушення принципу пропорційності законом не встановлено механізму захисту права осіб (поновлення права), які добросовісно виконують покладені на них обов`язки, якщо шкода не відшкодована не з їхньої вини. Тому тлумачення права щодо відшкодування шкоди за наслідками страхового випадку за Законом № 1961-IV, має здійснюватися з огляду на добросовісне виконання зобов`язань та поведінки всіх учасників (добросовісна чи недобросовісна поведінка/дії) та пропорційність інтересів усіх учасників цих правовідносин. За загальним принципом, відповідно до частини першої статті 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Разом з тим, як уже зазначалось, винна особа - володілець транспортного засобу має право застрахувати свою відповідальність, передавши обов`язок відшкодування шкоди, спричиненої за участю його транспортного засобу, страховій компанії (страховику). Відповідно до пункту 3 частини першої статті 988 ЦК України страховик зобов`язаний у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату у строк, встановлений договором. У випадках, коли деліктні відносини поєднуються з відносинами обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, боржником у деліктному зобов`язанні в межах суми страхового відшкодування виступає страховик завдавача шкоди. Цей страховик, хоч і не завдав шкоди, але є зобов`язаним суб`єктом перед потерпілим замість завдавача шкоди в передбаченому Законом порядку. Після такої виплати деліктне зобов`язання припиняється його належним виконанням. У разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи (пункт 22.1 статті 22 Закону). Відтак, суд приходить до висновку, що покладання обов`язку з відшкодування шкоди у межах страхового відшкодування на страхувальника, який уклав відповідний договір страхування і сплачує страхові платежі, суперечить меті інституту страхування цивільно-правової відповідальності. Уклавши договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності, страховик на випадок виникнення деліктного зобов`язання бере на себе у межах суми страхового відшкодування виконання обов`язку страхувальника, який завдав шкоди. А тому страховик, який виплатив страхове відшкодування за договором майнового страхування, згідно зі статтями 3 і 5 вказаного Закону реалізує право вимоги, передбачене статтями 993 ЦК України та 27 Закону України "Про страхування", шляхом звернення з позовом до страховика, в якого завдавач шкоди застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Відтак, необґрунтованими є доводи позивача про те, що шкода має бути відшкодована її заподіювачем, власником майна, якщо він не виконав обов`язок щодо надання письмового повідомлення про ДТП встановленого зразка третій особі. З огляду на вказане суд погоджується з доводами відповідача, який заперечував проти відшкодування шкоди, оскільки вважає, що саме на третю особу як страховика відповідача покладений відповідний обов`язок у межах суми страхового відшкодування, тому у задоволенні вимог про відшкодування матеріальної шкоди відмовляє. Інші доводи позивача не спростовують відсутність підстав для задоволення позовних вимог та не впливають на висновки суду. Щодо вимог про стягнення моральної шкоди слід зазначити наступне. Обґрунтовуючи моральну шкоду в розмірі 10000 грн. позивач посилається на те, що тривалий час зазнавав незручностей, обумовлених необхідністю проведення ремонту автомобіля, витрачав час на пошук деталей, доведення своєї невинуватості при розгляді справи про адміністративне правопорушення. Всі ці обставини призвели до душевних страждань, порушення життєвої рівноваги та додатковий зусиль. Судом встановлено, що винними діями відповідача -1 позивачу завдано шкоди, оскільки останній керуючи транспортним засобом порушив ПДР України. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 1167 ЦК України моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала, якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки. Згідно зі ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом. Ураховуючи наведене суд дійшов висновку про наявність підстав для відшкодування позивачу моральної шкоди, завданої внаслідок ДТП. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності та справедливості, з урахуванням глибини фізичних та душевних страждань позивача, враховуючи, що внаслідок ДТП позивач був позбавлений можливості користуватись автомобілем, відтак суд вважає прийнятим визначити розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн., що буде відповідати принципу розумності та справедливості. Визначаючи розмір понесених витрат суд виходить з наступного. За змістом ст. 137 ЦПК України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. 3. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. 4. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. 5. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Витрати фізичних осіб, пов`язані з оплатою професійної правничої допомоги при розгляді судом справ про оголошення померлою фізичної особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати фізичну особу загиблою від певного нещасного випадку, або інших обставин внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру, несуть юридичні особи, на території яких мав місце нещасний випадок внаслідок таких надзвичайних ситуацій. Тобто, суд під час вирішення питання щодо розподілу судових витрат зобов`язаний оцінити обґрунтованість рівня витрат на правничу допомогу у кожному конкретному випадку за критеріями співмірності необхідних і достатніх витрат. За приписами статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. У свою чергу, в підтвердження здійсненої правової допомоги, необхідно долучати й розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на: участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо. Слід зазначити, що як вказано у рішенні Конституційного Суду України від 30 вересня 2009 року №23рп/2009, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати. Право на правову допомогу - це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права. При цьому, необхідно враховувати, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. Проаналізувавши наведений у заяві про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, обсяг послуг, наданий адвокатом, а також подані ним документи, суд вважає, що відображена у цих доказах інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи (наданих послуг) відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір. Таким чином, суд вважає, що витрати в розмірі 5500 грн. відповідають критерію реальності таких витрат, розумності їхнього розміру, а також не суперечать принципу розподілу таких витрат, відтак подана заява відповідача є такою, що підлягає задоволенню. Також, при задоволенні позову у відповідності до ст.141 ЦПК України, з відповідача-1 слід стягнути на користь позивача 908,00 грн. сплаченого при подачі позову судового збору.

Outcome: approved