Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

[PERSON] звернувся до Приморського районного суду м. Одеси з позовною заявою до [PERSON] , Громадської організації «НАРОДНЕ БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ», в якій позивач просить суд: \~ \~ \~ \~1. \~ \~ \~ \~Визнати недостовірною та такою, що принижує честь і гідність, та порушує право на недоторканість ділової репутації [PERSON] інформацію, поширену Громадською організацією «НАРОДНЕ БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ» та [PERSON] під назвою «ИСТОРИЯ О ТОМ КАК МУСАЕВ ХАЛИД АБДУЛВАХИТОВИЧ НАЗАКОН НО ГРАЖДАНСТВО УКРАИНЫ ПОЛУЧИЛ.» за посиланням Як стало відомо [PERSON] 02 грудня 2021 року на сайті Громадської організації «НАРОДНЕ БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ» за посиланням : https://pbi.od.ua/%D0%BC%D1%83%D1%81%D0%B0%D0%B5%D0%B2-%D1%85%D0%B0%D0%BB%D0%B8%D0%B4-%D0%B0%D0%B1%D0%B4%D1%83%D0%BB%D0%B2%D0%B0%D1%85%D0%B8%D1%82%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87/ Громадською організацією «НАРОДНЕ БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ» було опубліковано матеріал від 21 жовтня 2021 року під назвою «История о том как [PERSON] незаконно получил гражданство Украины» (надалі Матеріал).В даному Матеріалі датованому 21 жовтня 2021 року розміщено інформацію стосовно [PERSON] , а саме зазначено: « [PERSON] незаконно получил гражданство Украины. Как стало известно из официального портала Судебная власть, оказывается [PERSON] бизнесмен и меценат, любитель бокса и открытия спортзалов, помощник АТО и благотворитель получил гражданство Украины в соответствии с Указом Президента от 01.06.2000 года №746/2000, что подтверждает решение Одесского окружного административного суда, которое вступило в силу 17.03.2021 года в деле №420/8789/20 и более того, уже сейчас находится на исполнении. Самое абсурдное в этом деле, что [PERSON] сам же обжаловал действия Миграционной службы, которая незаконно, минуя все нормы закона, помогла ему получить гражданство Украины. Причем, в упомянутом решении суда черным по белому установлено, что Департамент уголовного розыска Национальной полиции Украины и Главное управление Государственной Миграционной службы Украины в Одесской области предоставили в суд неоспоримые доказательства оснований для лишения [PERSON] гражданства Украины, а именно письмо от 11.08.2020 года исходящий номер №14/01/6-5080, которое было получено Государственной миграционной службе Украины в 2020 году, и в котором четко было изложено, что согласно информации предоставленной Национальным центром Интерпола в Румынии [PERSON] , имеющий зарегистрированное место проживания в Украине, получил гражданство Румынии на основании ст.11 Закона Румынии «О гражданстве», что документально подтверждено Указом Президента Национального агентства по вопросам гражданства №1396/Р/ от 30.09.2016 г. и заявлением самого же [PERSON] о получении гражданства Румынии №51703RD/2015 от 07.09.2015 г. и в последствие получением паспорта гражданина Румынии № [NUMBER] , выданным 26 марта 2019 года. Чтобы вы понимали, обозначу буквально: получая гражданство Украины [PERSON] был уже 4 года как гражданином Румынии. По законам Украины иметь двойное гражданство запрещено. Миграционная служба своими действиями и бездействием незаконно помогла [PERSON] в получении гражданства Украины. Только после пинка от Нацполиции, ГУ ГМС Украины в Одесской области провело проверку по данному факту и увидело основания для лишения [PERSON] гражданства Украины в соответствии п.1 ч.1 ст.19 Закона Украины «О гражданстве Украины. Как также стало известно из вышеописанного решения суда, Департамент уголовного розыска Нацполиции Украины направил материалы дела об утрате Мусаевым гражданства Украина на рассмотрение Комиссии при Президенте Украины по вопросу гражданства. НБР считает что [PERSON] необходимо лишить гражданства Украины на основании п.1 ч.1 ст.19 Закона Украины «О гражданстве» ведь наличие гражданства Румынии установлено вступившим в законную силу решением суда и неоспоримыми доказательствами.ЗАКОН ЕДИН ДЛЯ ВСЕХ!» 2. Зобов`язати Громадську Організацію «НАРОДНЕ БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ» та [PERSON] після набрання даним рішенням суду законної сили спростувати вказану недостовірну інформацію, що нею поширена стосовно [PERSON] шляхом розміщення на сайті «ИСТОРИЯ О ТОМ КАК МУСАЕВ ХАЛИД АБДУЛВАХИТОВИЧ НАЗАКОН НО ГРАЖДАНСТВО УКРАИНЫ ПОЛУЧИЛ.» за посиланням Як стало відомо [PERSON] 02 грудня 2021 року на сайті Громадської організації «НАРОДНЕ БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ» за посиланням : https://pbi.od.ua/%D0%BC%D1%83%D1%81%D0%B0%D0%B5%D0%B2-%D1%85%D0%B0%D0%BB%D0%B8%D0%B4-%D0%B0%D0%B1%D0%B4%D1%83%D0%BB%D0%B2%D0%B0%D1%85%D0%B8%D1%82%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87/ Громадською організацією «НАРОДНЕ БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ» було опубліковано матеріал від 21 жовтня 2021 року під назвою «История о том как [PERSON] незаконно получил гражданство Украины» (надалі Матеріал).В даному Матеріалі датованому 21 жовтня 2021 року розміщено інформацію стосовно [PERSON] , а саме зазначено: « [PERSON] незаконно получил гражданство Украины. Как стало известно из официального портала Судебная власть, оказывается [PERSON] бизнесмен и меценат, любитель бокса и открытия спортзалов, помощник АТО и благотворитель получил гражданство Украины в соответствии с Указом Президента от 01.06.2000 года №746/2000, что подтверждает решение Одесского окружного административного суда, которое вступило в силу 17.03.2021 года в деле №420/8789/20 и более того, уже сейчас находится на исполнении. Самое абсурдное в этом деле, что [PERSON] сам же обжаловал действия Миграционной службы, которая незаконно, минуя все нормы закона, помогла ему получить гражданство Украины. Причем, в упомянутом решении суда черным по белому установлено, что Департамент уголовного розыска Национальной полиции Украины и Главное управление Государственной Миграционной службы Украины в Одесской области предоставили в суд неоспоримые доказательства оснований для лишения [PERSON] гражданства Украины, а именно письмо от 11.08.2020 года исходящий номер №14/01/6-5080, которое было получено Государственной миграционной службе Украины в 2020 году, и в котором четко было изложено, что согласно информации предоставленной Национальным центром Интерпола в Румынии [PERSON] , имеющий зарегистрированное место проживания в Украине, получил гражданство Румынии на основании ст.11 Закона Румынии «О гражданстве», что документально подтверждено Указом Президента Национального агентства по вопросам гражданства №1396/Р/ от 30.09.2016 г. и заявлением самого же [PERSON] о получении гражданства Румынии №51703RD/2015 от 07.09.2015 г. и в последствие получением паспорта гражданина Румынии № [NUMBER] , выданным 26 марта 2019 года. Чтобы вы понимали, обозначу буквально: получая гражданство Украины [PERSON] был уже 4 года как гражданином Румынии. По законам Украины иметь двойное гражданство запрещено. Миграционная служба своими действиями и бездействием незаконно помогла [PERSON] в получении гражданства Украины. Только после пинка от Нацполиции, ГУ ГМС Украины в Одесской области провело проверку по данному факту и увидело основания для лишения [PERSON] гражданства Украины в соответствии п.1 ч.1 ст.19 Закона Украины «О гражданстве Украины. Как также стало известно из вышеописанного решения суда, Департамент уголовного розыска Нацполиции Украины направил материалы дела об утрате Мусаевым гражданства Украина на рассмотрение Комиссии при Президенте Украины по вопросу гражданства. НБР считает что [PERSON] необходимо лишить гражданства Украины на основании п.1 ч.1 ст.19 Закона Украины «О гражданстве» ведь наличие гражданства Румынии установлено вступившим в законную силу решением суда и неоспоримыми доказательствами.ЗАКОН ЕДИН ДЛЯ ВСЕХ!». Представник позивач наполягала на задоволені позову з підстав викладених у позовній заяві. Відповідачі заперечували щодо задоволення позову, подавши до суду відзиви на позовну заяву. Третя особа правом на надання письмових пояснень не скористалась, представник заявила про необхідність вирішення справи на розсуд суду. Суд, дослідивши матеріали справи, заслухавши думки сторін приходить до наступних висновків. Відповідно до матеріалів справи встановлено, що за посиланням : https://pbi.od.ua/%D0%BC%D1%83%D1%81%D0%B0%D0%B5%D0%B2-%D1%85%D0%B0%D0%BB%D0%B8%D0%B4-%D0%B0%D0%B1%D0%B4%D1%83%D0%BB%D0%B2%D0%B0%D1%85%D0%B8%D1%82%D0%BE%D0%B2%D0%B8%D1%87/ Громадською організацією «НАРОДНЕ БЮРО РОЗСЛІДУВАНЬ» в інтернет мережі для необмеженого кола користувачів було опубліковано матеріал від 21 жовтня 2021 року під назвою «История о том как [PERSON] незаконно получил гражданство Украины», що підтверджується роздруківками з вказаного сайту. Наявність даної статті за вказаним посиланням відповідачем не спростовано та не поставлено під сумнів. Позивачем було надано до суду Висновок лінгвістичного дослідження спеціаліста, підготовлений професором кафедри прикладної лінгвістики Одеського національного університету імені І.І.Мечникова, професором, доктором філологічних наук Н. В. Кондратенко від 14.02.2022 року. За змістом Висновку вбачається, що : «1. Висловлювання: «Причем, в упомянутом решении суда черным по белому установлено, что Департамент уголовного розыска Национальной полиции Украины и Главное управление Государственной Миграционной службы Украины в Одесской области предоставили в суд неоспоримые доказательства оснований для лишения [PERSON] гражданства Украины, а именно письмо от 11.08.2020 года исходящий номер №14/01/6-5080, которое было получено Государственной миграционной службе Украины в 2020 году, и в котором четко было изложено, что согласно информации предоставленной Национальным центром Интерпола в Румынии [PERSON] , имеющий зарегистрированное место проживания в Украине, получил гражданство Румынии на основании ст.11 Закона Румынии «О гражданстве», что документально подтверждено Указом Президента Национального агентства по вопросам гражданства №1396/Р/ от 30.09.2016 г. и заявлением самого же [PERSON] о получении гражданства Румынии №51703RD/2015 от 07.09.2015 г. и в последствие получением паспорта гражданина Румынии № [NUMBER] , выданным 26 марта 2019 года.» є фактичним твердженням. 2. Висловлювання: «Самое абсурдное в этом деле, что [PERSON] сам же обжаловал действия Миграционной службы, которая незаконно, минуя все нормы закона, помогла ему получить гражданство Украины» є оціночним судженням. 3. Висловлювання: «Чтобы вы понимали, обозначу буквально: получая гражданство Украины [PERSON] был уже 4 года как гражданином Румынии» є фактичним твердженням. 4. Висловлювання: «По законам Украины иметь двойное гражданство запрещено. Миграционная служба своими действиями и бездействием незаконно помогла [PERSON] в получении гражданства Украины» складається з двох висловлювань: перше є фактичним твердженням, а друге оціночним судженням.». Відповідно до статей 28, 68 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності та ніхто не може бути підданий такому поводженню, що принижує його гідність. Кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Згідно зі статтями 94, 277 ЦК України, частиною четвертою статті 32Конституції України кожному гарантується право на захист ділової репутації та спростування недостовірної інформації особою, яка поширила таку інформацію. Відповідно до статті 34 Конституції України кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибіроку Згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України застосовують при розгляді справ Конвенцію прозахист правлюдини іосновоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Статтею 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка відповідно до статті 9 Конституції України, є частиною національного законодавства, передбачено, що кожен має право на свободу вираження поглядів. Це право включає свободу дотримуватися своїх поглядів, одержувати і передавати інформацію та ідеї без втручання органів державної влади і незалежно від кордонів. Здійснення цих свобод, оскільки воно пов`язане з обов`язками і відповідальністю, може підлягати таким формальностям, умовам, обмеженням або санкціям, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадської безпеки, для запобігання заворушенням чи злочинам, для охорони здоров`я чи моралі, для захисту репутації чи прав інших осіб, для запобігання розголошенню конфіденційної інформації або для підтримання авторитету і безсторонності суду. Під поширенням інформації слід розуміти опублікування її у пресі, передавання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення у мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку, доведення до хочаб однієї особи. Недостовірною вважається інформація, яка не відповідає дійсності або викладена неправдиво, тобто містить відомості про події та явища, яких не існувало взагалі або які існували, але відомості про них не відповідають дійсності (неповні або перекручені). Статтею 270ЦК України встановлено, що відповідно до Конституції України фізична особа, зокрема, має право на повагу до гідності та честі. Відповідно до ст.275ЦК України фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. Захист особистого немайнового права здійснюється способами, встановленими главою 3 цього Кодексу. Згідно ч.1 ст.277ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову про захист гідності, честі чи ділової репутації, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. За статтею 297ЦК України кожен має право на повагу до його гідності та честі. Гідність та честь фізичної особи є недоторканними. Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі. Згідно положень статті 277ЦК України та роз`яснень, які містяться в п.19 постанови ПленумуВерховного СудуУкраїни від27лютого 2009року №1«Про судовупрактику усправах прозахист гідностіта честіфізичної особи,а такожділової репутаціїфізичної таюридичної особи» фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок поширення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. У законодавстві робиться чітке розмежування між інформацією фактичного характеру, яка має бути доведена, й оціночними судженнями, які не підлягають доведенню і спростуванню (статті 47-1 Закону України «Про інформацію»). Негативна інформація, поширена про особу, вважається недостовірною, якщо особа, яка її поширила, не доведе протилежного. Вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначити характер такої інформації та з`ясувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. Частиною 1 статті 200ЦК України передбачено, що інформацією є будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді. Згідно частини 2 статті 47-1 Закону України «Про інформацію» оціночними судженнями, за винятком образи чи наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, зокрема: критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, з огляду на характер використання мовних засобів, зокрема: гіпербол, алегорій, сатири. Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Наклеп - це юридичний термін, який означає поширення свідомо неправдивих вигадок, які ганьблять особу чи групу осіб . Наклеп це завжди неправдиві факти ( з прізвищами, відомостями про особу від конкретної особи чи іншого джерела інформації), а от оціночні судження є лише припущеннями, думками певних осіб. В кримінальному законодавстві України до 2001 р. наклеп був умисним злочином приватного обвинувачення (за деякими винятками). Після введення в дію нового Кримінального кодексу України наклеп декриміналізували. Парламентська асамблея ради Європи позитивно оцінила декриміналізацію наклепу. Таким чином, відповідно до статті 277ЦК не є предметом судового захисту оціночні судження, думки, переконання, критична оцінка певних фактів і недоліків, які, будучи вираженням суб`єктивної думки і поглядів відповідача, не можна перевірити на предмет їх відповідності дійсності (на відміну від перевірки істинності фактів) і спростувати, що відповідає прецедентній судовій практиці Європейського суду з прав людини при тлумаченні положень статті 10 Конвенції. У пункті 19 вказаної Постанови Пленуму Верховного Суду України судам роз`яснено, що, вирішуючи питання про визнання поширеної інформації недостовірною, суди повинні визначати характер такої інформації та з`ясовувати, чи є вона фактичним твердженням, чи оціночним судженням. За приписами ст.30 Закону України «Про інформацію», ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовно-стилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду. У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Лінгенс проти Австрії» суд розрізняє факти та оціночні судження. Існування фактів можна довести, а правдивість критичного висловлювання не підлягає доведенню. Вимога доводити правдивість критичного висловлювання є неможливою для виконання і порушує свободу на власну точку зору, що є фундаментальною частиною права, захищеногост. 10 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року. Питання про визначення ствердження як факту або оціночного судження знаходиться у сфері свободи розсуду національного суду. Європейський Суд з прав людини у своїй прецедентній практиці звертає увагу на необхідність розмежування твердження про факти та оціночні судження, підкреслюючи, що слід уважно розрізняти факти та оціночні судження. Наявність фактів можна довести, а правдивість оціночних суджень не можна. Що ж стосується оціночних суджень, цю вимогу неможливо виконати, і вона є порушенням самої свободи поглядів, яка є основною складовою права, гарантованого статтею 10 Конвенції (справа «Лінгенс проти Австрії», рішення від 08 липня 1986 року, п.46). Розвиваючи ці положення у справі «Ліндон, Очаковські-Лоран та Жулі проти Франції», Європейський суд з прав людини нагадав, що для того, щоб оцінити виправданість оспорюваного висловлювання, необхідно провести різницю між твердженнями про факти і оціночні судження. У той час як реальність фактів може бути продемонстрована, правдивість оціночних суджень не може бути предметом доведення. Вимогу довести правдивість оціночного судження неможливо виконати, це порушує саме право на вільне вираження думки, яке є найважливішим елементом права, гарантованого ст.10 Конвенції. Класифікація висловлювання як твердження про факт або оціночного судження являє собою питання, яке перш за все знаходиться в рамках свободи розсуду національних органів влади, зокрема національних судів. Однак навіть якщо висловлювання є оціночним судженням, воно повинно бути підтримано достатньою фактичною підставою, за відсутності якої воно буде визнано таким, що виходить за належні рамки (справа «Ліндон, Очаковські та Жулі проти Франції», рішення від 22 жовтня 2007 року, п.55). Відповідно до п. 9, 11 Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи - відповідачами у справі про захист гідності, честі чи ділової репутації є фізична або юридична особа, яка поширила недостовірну інформацію, а також автор цієї інформації. Відповідачем у випадку поширення інформації, яку подає посадова числужбова особа при виконанні своїх посадових (службових) обов`язків, зокрема при підписанні характеристики тощо, є юридична особа, в якій вона працює. Враховуючи, що розгляд справи може вплинути на права та обов`язки цієї особи, остання може бути залучена до участі у справі в порядку, передбаченому статтею 36 ЦПК. Посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації. У разі поширення інформації посадовою чи службовою особою для визначення належного відповідача необхідно з`ясовувати, від імені кого ця особа виступає. Якщо посадова чи службова особа виступає не від імені юридичної особи і не при виконанні посадових (службових) обов`язків, то належним відповідачем є саме вона. З матеріалів справи №420/8789/20 вбачається, що позивач оскаржив рішення Одеського окружного адміністративного суду від 17.03.2021 року, яке постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року рішення Одеського окружного адміністративного суду було скасовано, а позовні вимоги позивача було задоволено, визнано протиправними дії Державної міграційної служби України та Головного управління міграційної служби України в Одеській області по підготовці подання про втрату Позивачем громадянства України та зобов`язано Державну міграційну служби України та Головне управління міграційної служби України в Одеській області відкликати з Комісії при Президентові України з питань громадянства подання про втрату громадянства України позивачем. Одночасно Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 22 червня 2021 року встановлено факт законності набуття Позивачем громадянства України на підставі Указу Президента від 01 червня 2000 року №746/2000. До того ж, П`ятий апеляційний адміністративний суд встановив, що факт наявності громадянства Румунії у позивача не доведено, не існує жодного доказу на підтвердження такої обставини. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПУ України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом На підставі викладеного матеріал наведений відповідачами у публікації в частині фактичних тверджень є недостовірним та таким, що порочить честь та гідність позивача. Відповідно до статті 141 ЦПК України з відповідачів на користь позивача підлягає стягненню судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: partial