Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

До Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області звернувся [PERSON] з позовом до [PERSON] , треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору на стороні позивача - Служба у справах дітей виконавчого комітету Шполянської міської ради ОТГ Черкаської області, Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Золотоніської міської ради про визначення місця проживання дитини з батьком та стягнення аліментів на утримання дитини. В обґрунтування позову зазначено, що сторони перебували у зареєстрованому шлюбі, який рішенням Шполянського суду від 02.06.2021, розірвано. Від вказаного шлюбу сторони мають сина [PERSON] , [INFO] . З моменту припинення шлюбних відносин з червня 2020 року позивач проживає окремо з сином. На даний час як батько дитини, усвідомлюючи свою особисту відповідальність за виховання та піклування про дитину, створення для неї належних соціально-побутових умов проживання, збереження психічного та фізичного здоров`я вважає за необхідне визначити місце проживання їхньої спільної дитини [PERSON] за його місцем проживання та стягнути з відповідача аліменти на утримання сина. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 28.12.2021 відкрито загальне позовне провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Ухвалою Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 23.02.2022 підготовче провадження у справі закрито та призначено до судового розгляду по суті. У судове засідання позивач [PERSON] не з`явився, направив на адресу суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, на позовних вимогах викладених в позовній заяві, наполягає та просить суд задовольнити позов повністю. Відповідач [PERSON] у судове засідання не прибула, про причини неявки суд не повідомила, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином. Відповідач відзив на позов не надала. Представник третьої особи служби у справах дітей Шполянської міської ради, в інтересах дитини, у судове засідання не з`явився, надіслав заяву про розгляд справи у відсутність представника, позовні вимоги підтримує. Управління праці та соціального захисту населення виконавчого комітету Золотоніської міської ради явку свого представника у судове засідання не забезпечило. Пунктами 10, 11 частини 2 статті 2 ЦПК України визначено, що одними із основних принципів цивільного судочинства є розумність строків розгляду справи судом та неприпустимість зловживання процесуальними правами. Згідно з ч. 1, 2 ст. 210 ЦПК України суд має розпочати розгляд справи по суті не пізніше ніж через шістдесят днів з дня відкриття провадження у справі, а у випадку продовження строку підготовчого провадження - не пізніше наступного дня з дня закінчення такого строку. Суд розглядає справу по суті протягом тридцяти днів з дня початку розгляду справи по суті. Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року, суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду, як джерело права. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) встановлено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Згідно з нормами ст. 17 Конвенції, жодне з положень цієї Конвенції не може тлумачитись як таке, що надає будь-якій державі, групі чи особі право займатися будь-якою діяльністю або вчиняти будь-яку дію, спрямовану на скасування будь-яких прав і свобод, визнаних цією Конвенцією, або на їх обмеження в більшому обсязі, ніж це передбачено в Конвенції. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. У своєму рішенні у справі «Калашников проти Росії» Європейський суд зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема, складність справи, поведінка заявника та поведінка компетентних органів влади. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду вбачається, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. Вищенаведені положення закону направлені на дотримання розумних строків розгляду справи і на недопущення зловживання своїми процесуальними правами та правами інших осіб, які беруть участь у справі. Праву особи на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку кореспондує обов`язок добросовісно користуватися наданими законом процесуальними правами, утримуватись від дій, що зумовлюють затягування судового процесу, заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються його безпосередньо та вживати надані процесуальним законом заходи для скорочення періоду судового провадження (ALIMENTARIA SANDERS S.A. V. SPAIN, №11681/85, §35, ЄСПЛ, від 07 липня 1989 року). Неявка осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час та місце судового розгляду справи являється їх волевиявленням, яке свідчить про відмову від реалізації свого права на безпосередню участь у судовому розгляді справи та інших процесуальних прав, тому не може бути перешкодою для розгляду судом апеляційної інстанції питання по суті. Виходячи з вищенаведених норм Конвенції та практики Європейського суду, вимог п.11 частини 3 статті 2 ЦПК України, статті 210 ЦПК України, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін по справі. Відповідно до вимог ч. 2 ст. 247 ЦПК України не здійснювалось фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу, у зв`язку з розглядом справи за відсутності учасників справи. Дослідивши подані суду письмові докази, оцінивши їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді у судовому процесі всіх обставин справи в їх сукупності, суд зазначає про таке. Згідно з ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюванних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З матеріалів справи судом встановлено, що 28.03.2019 між позивачем та відповідачем було зареєстровано шлюб, Шполянським районним відділом ДРАЦС, актовий запис № 2, від якого сторони мають малолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Рішенням Шполянського міськрайонного суду Черкаської області від 02.06.2021шлюб між позивачем та відповідачем розірвано. Згідно з довідкою виданою виконавчим комітетом Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 02.12.2021 №2408, [PERSON] , [INFO] з червня 2020 і по даний час постійно та безперервно проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з батьком [PERSON] та знаходиться на повному його утриманні. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шполянської міської ради від 02.02.2022виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , який проживає та зареєстрований в житловому будинку, який належить матері позивача [PERSON] , та відповідно до акта обстеження умов проживання, будинок знаходиться в задовільному стані, наявні всі необхідні речі для повноцінного розвитку дитини, забезпечена продуктами харчування, дитина ділить кімнату з батьком, в якій відведено місце для сну, ігор, навчання, дитина забезпечена відповідно до його віку, одягом та взуттям. Згідно з довідкою старости с. Хвильово-Сорочин, Золотоніського району, Черкаської області від 05.01.2022 № 8, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично за адною адресою з мамою [PERSON] не проживає. Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає про таке. Відповідно до ч. 2, 8, 9 статті 7 СК України, сімейні відносини можуть бути врегульовані за домовленістю (договором) між їх учасниками. Регулювання сімейних відносин має здійснюватися з максимально можливим урахуванням інтересів дитини, членів сім`ї. Сімейні відносини регулюються на засадах справедливості, добросовісності та розумності, відповідно до моральних засад суспільства. Згідно з ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини (частина третя статті 11 Закону України «Про охорону дитинства»). Відповідно до статті 12 Закону України «Про охорону дитинства», на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці. Виховання дитини має спрямовуватися на розвиток її особистості, поваги до прав, свобод людини і громадянина, мови, національних історичних і культурних цінностей українського та інших народів, підготовку дитини до свідомого життя у суспільстві в дусі взаєморозуміння, миру, милосердя, забезпечення рівноправності всіх членів суспільства, злагоди та дружби між народами, етнічними, національними, релігійними групами. Положеннями частини першої статті 18, частини першої статті 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-XII (далі - Конвенція про права дитини), визначено, що держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. У частині першій статті 9 Конвенції про права дитини передбачено, що держави-учасниці забезпечують те, щоб дитина не розлучалася з батьками всупереч їх бажанню, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням, визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в найкращих інтересах дитини. Таке визначення може бути необхідним у тому чи іншому випадку, наприклад, коли батьки жорстоко поводяться з дитиною або не піклуються про неї, або коли батьки проживають роздільно і необхідно прийняти рішення щодо місця проживання дитини. Відповідно до частини четвертої статті 29 ЦК України, місцем проживання фізичної особи, яка не досягла десяти років, є місце проживання її батьків (усиновлювачів) або одного з них, з ким вона проживає, опікуна або місцезнаходження навчального закладу чи закладу охорони здоров`я, в якому вона проживає. Згідно зі статтею 141 СК України, мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини. Відповідно до ч.1 ст.160 СК України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків. Частинами першою, другою статті 161 СК України встановлено, якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. Орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини. У частині першій статті 3 Конвенції про права дитини визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. У рішенні Європейського суду з прав людини від 11 липня 2017 року у справі «М. С. проти України», заява № 2091/13, суд зауважив, що при визначенні найкращих інтересів дитини у кожній конкретній справі необхідно враховувати два аспекти: по-перше, інтересам дитини найкраще відповідає збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я є особливо непридатною або неблагополучною; по-друге, у найкращих інтересах дитини є забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагонадійним (параграф 76). У параграфі 54 рішення Європейського суду з прав людини «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року, заява № 31111/04, зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини. Аналіз наведених норм права, практики Європейського суду з прав людини дає підстави для висновку, що рівність прав батьків щодо дитини є похідною від прав та інтересів самої дитини на гармонійний розвиток та належне виховання, й у першу чергу повинні бути визначені та враховані інтереси дитини, виходячи із об`єктивних обставин спору, а вже тільки потім права батьків. Міжнародні та національні норми не містять положень, які б наділяли будь-кого з батьків пріоритетним правом на проживання з дитиною. При визначенні місця проживання дитини судами необхідно крізь призму врахування найкращих інтересів дитини встановлювати та надавати належну правову оцінку всім обставинам справи, які мають значення для правильного вирішення спору. Отже, при розгляді справ щодо місця проживання дитини суди насамперед мають виходити з інтересів самої дитини, враховуючи при цьому сталі соціальні зв`язки, місце навчання, психологічний стан тощо, а також дотримуватися балансу між інтересами дитини, правами батьків на виховання дитини і обов`язком батьків діяти в її інтересах. Нормами статті 19 СК України встановлено, що при розгляді спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, визначення місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе, не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних в результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 лютого 2019 року в справі № 377/128/18, провадження № 61-44680св18, вказано, що тлумачення частини першої статті 161 СК України свідчить, що під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини враховується ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особисту прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення. До інших обставин, що мають істотне значення, можна віднести, зокрема: особисті якості батьків; відносини, які існують між кожним з батьків і дитиною (як виконують батьки свої батьківські обов`язки по відношенню до дитини, як враховують її інтереси, чи є взаєморозуміння між кожним з батьків і дитиною); можливість створення дитині умов для виховання і розвитку». У Постанові Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, провадження № 14-327цс18, викладено висновок про те, що Декларація прав дитини не є міжнародним договором у розумінні Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23 травня 1969 року та Закону № 1906-IV, а також не містить положень щодо набрання нею чинності. У зв`язку із цим Декларація прав дитини не потребує надання згоди на її обов`язковість Верховною Радою України і не є частиною національного законодавства України. Разом з тим, положення Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої Верховною Радою України 27 лютого 1991 року, про те, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3), узгоджуються з нормами Конституції України та законів України, тому саме її норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей». Як встановлено судом та вбачається із матеріалів справи, на даний час сторони як батьки малолітнього [PERSON] проживають окремо. Згідно з довідкою виданою виконавчим комітетом Шполянської міської ради об`єднаної територіальної громади Черкаської області від 02.12.2021 №2408, [PERSON] , [INFO] з червня 2020 і по даний час постійно та безперервно проживає за адресою: [ADDRESS] , разом з батьком [PERSON] та знаходиться на повному його утриманні. Відповідно до висновку органу опіки та піклування Шполянської міської ради від 02.02.2022 виконавчий комітет, як орган опіки та піклування, вважає за доцільне визначити місце проживання малолітньої дитини [PERSON] , [INFO] з батьком [PERSON] , який проживає та зареєстрований в житловому будинку, який належить матері позивача [PERSON] , та відповідно до акта обстеження умов проживання, будинок знаходиться в задовільному стані, наявні всі необхідні речі для повноцінного розвитку дитини, забезпечена продуктами харчування, дитина ділить кімнату з батьком, в якій відведено місце для сну, ігор, навчання, дитина забезпечена відповідно до його віку, одягом та взуттям. Згідно з довідкою старости с. Хвильово-Сорочин, Золотоніського району, Черкаської області від 05.01.2022 № 8, [PERSON] , [INFO] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] , але фактично за адною адресою з мамою [PERSON] не проживає. У підготовчому судовому засіданні мати дитини [PERSON] проти задоволення позову в частині визначення місця проживання дитини з батьком - [PERSON] не заперечувала. Виходячи із обставин цієї справи, враховуючи, що батьки не змогли самостійно вирішити спір щодо визначення місця проживання дитини та забезпечити доброзичливе спілкування один з одним, при визначенні місця проживання малолітньої дитини сторін у цій справі судом враховано, що дитина з червня 2020 року постійно і безперервно проживає з позивачем та його батьками, перебуває на повному утриманні позивача, а також надані рекомендації органу опіки і піклування, якими рекомендовано визначити місце проживання дитини з батьком, створення останнім належних умов для проживання, виховання та забезпечення дитини. Таким чином на підставі викладеного вище, зважаючи, що даний спір стосується вкрай чутливої сфери правовідносин, а також що в інтересах дитини є турбота та підтримка і з боку матері, і з боку батька, надаючи першочергового значення та оцінці саме найкращим інтересам дитини, врахувавши всі обставини спору, суд приходить до висновку визначити місце проживання спільного сина сторін з батьком, оскільки це буде відповідати якнайкращим інтересам дитини та сприятиме повноцінному її вихованню та розвитку. При цьому суд зауважує, що мама дитини, яка безсумнівно відіграє важливу роль у житті та розвитку дитини, має право та обов`язок піклуватися про її здоров`я, стан її розвитку, незалежно від того, з ким дитина буде проживати. Крім того матеріали справи не містять доказів того, що позивач по справі чинить перешкоди відповідачу у спілкуванні та вихованні сина, оскільки в матеріалах справи відсутні докази звернення відповідача з відповідними зверненнями до компетентних органів. Також суд зауважує, що у разі зміни обставин у відносинах сторін спору, у першу чергу, як батьків, а також встановлення можливості їхнього спільного спілкування та проведення часу з дитиною, визначене у цій справі місце проживання дитини може бути змінено як за згодою батьків, так і в судовому порядку. Відповідно до ст.157 СК України питання виховання дитини вирішується батьками спільно. Той з батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь в її вихованні й має право на особисте спілкування з нею. Той з батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь в її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини Щодо позовних вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] , [INFO] , суд зазначає про таке. Згідно з ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України встановлено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Згідно з до ч.1 ст.183 СК України частка заробітку матері, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Відповідно до ч. 1 ст. 79 СК України аліменти присуджуються за рішенням суду від дня подання позовної заяви. Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 1 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Судом встановлено, що дитина виховується позивачем, перебуває на його утриманні і потребує матеріальної допомоги, відповідач є особою працездатного віку, у зв`язку з чим може надавати матеріальну допомогу на утримання сина. Оцінивши надані докази в сукупності та з урахуванням того, що відповідач добровільно не надає належної та достатньої матеріальної допомоги на утримання дитини, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення аліментів підлягає задоволенню в розмірі 1/4 частини всіх видів доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Щодо посилання відповідача у підготовчому судовому засіданні на те, що остання не працює, перебуває у відпустці по догляду за дитиною, суд зауважує, що відповідно до підпункту 12 пункту 12 Переліку видів доходів, які враховуються при визначенні розміру аліментів на одного з подружжя, дітей, батьків, інших осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 26.02.1993 № 146 утримання аліментів не провадиться з допомоги по догляду за дитиною до досягнення нею трирічного віку. Згідно з ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Частиною 1 ст.430 ЦПК України передбачено, що суд допускає негайне виконання судових рішень у справах про стягнення аліментів - у межах суми платежу за один місяць. Частиною шостою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Так, від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються позивачі згідно з ч.1 п. 9 Закону України «Про судовий збір», а тому з відповідача підлягає стягненню в дохід держави судовий збір у сумі 992 гривні 40 копійок.

Outcome: approved