Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся в суд з позовом до відповідачки про розірвання шлюбу та стягнення аліментів. Посилається на те, що з відповідачкою перебуває у шлюбі, зареєстрованому 04 червня 2011 року за актовим записом №324 Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. У період шлюбу у них народився син [PERSON] , [INFO] . Причиною розірвання шлюбу є те, що протягом останніх років сімейне життя між ними поступово погіршувалося, що в кінцевому результаті призвело до фактичного припинення шлюбних відносин. Відповідачка постійно нехтує сімейними цінностями, з її ініціативи між ними постійно виникають сварки. Сторони не можуть як сім`я проживати разом, виконувати сімейні обов`язки, спокійно вирішувати навіть не складні поточні проблеми. Кожен з них по-різному дивиться на головні критерії шлюбу, життя та сім`ї. Позивач вважає, що шлюб між ними є формальним, оскільки особисті відносини уже тривалий час мають негативний характер, між ними відсутнє нормальне спілкування. На момент звернення до суду ведення спільного господарства та сумісне проживання припинено, подальшого сенсу підтримувати сімейні відносини позивач не вбачає. Починаючи з початку 2022 року сторони разом не проживають. Вихованням та матеріальним забезпеченням неповнолітнього сина позивач займається один. Відповідачка ухиляється від покладеного на неї обов`язку утримання малолітнього сина. Угоди про добровільну сплату аліментів між ними не досягнуто. Стан здоров`я та матеріальне становище відповідачки дозволяє сплачувати аліменти. Посилаючись на викладені обставини, просить суд шлюб між ним та [PERSON] , зареєстрований 04 червня 2011 року Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області за актовим записом №324, розірвати, неповнолітнього сина [PERSON] залишити проживати з батьком [PERSON] та стягнути з відповідачки на користь позивача аліменти на утримання сина в розмірі 2500 грн. щомісячно до досягнення ним повнолітнього віку. В судове засідання позивач [PERSON] не з`явився. Подав заяву про розгляд справи у його відсутності. Позовні вимоги підтримує повністю, просить їх задовольнити. Відповідачка [PERSON] в судове засідання не з`явилася. Подала заяву від 02.06.2022 р., завірену приватним нотаріусом Хустського районного нотаріального округу Чіжмарь С.І., про розгляд справи у її відсутності. Позовні вимоги визнає повністю. Відповідно до ч.3 ст. 223, ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у зв`язку з неявкою учасників справи, суд вважає за можливе провести розгляд справи по суті, без проведення фіксування судового засідання технічними засобами. Дослідивши докази по справі суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони перебувають у шлюбі, зареєстрованому 04 червня 2011 року, що стверджується свідоцтвом про одруження серії [NUMBER] , актовий запис №324, видане Жовтневим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Маріупольського міського управління юстиції у Донецькій області. У період шлюбу у сторін народилася дитина - син [PERSON] , [INFO] . Також з матеріалів справи вбачається, що місцем реєстрації позивача [PERSON] є: [ADDRESS] , фактичним місцем проживання: [ADDRESS] ; зареєстрованим місцем проживання відповідачки [PERSON] є [ADDRESS] . Згідно довідки від 15 квітня 2022 року відповідачка [PERSON] взята на облік як внутрішньо переміщена особа з фактичним місцем проживання: [ADDRESS] . Задовольняючи позов про розірвання шлюбу, суд виходить з того, що добровільність шлюбу - одна з основних його засад. Шлюб - це сімейний союз, при цьому слово сімейний засвідчує, що шлюб створює сім`ю, а слово союз підкреслює договірну природу шлюбу, яка зумовлює його добровільний характер. Шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Шлюб припиняється внаслідок його розірвання. Розірвання шлюбу засвідчує стійкий розлад подружніх стосунків. Позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. Позивач скористався даним правом та звернувся до суду з цим позовом, наполягає на розірванні шлюбу. Збереження шлюбу можливе на паритетних засадах, на почуттях взаємної любові та поваги, взаємодопомоги та підтримки, тобто на тому, що є моральною основою шлюбу, а позивач не має намір зберігати шлюб з відповідачем. Суд вважає, що причини, що спонукають позивача наполягати на розірванні шлюбу є обґрунтованими і подальше спільне життя подружжя та збереження шлюбу суперечило б його інтересам, що має істотне значення, внаслідок чого шлюб підлягає розірванню. Відповідно до ч. 3, 4 ст. 56 СК України, кожен із подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість. Відповідно до положень ч.1 ст.110, ч.2 ст.112 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя та суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, що мають істотне значення. Судом встановлено, що причиною припинення шлюбно-сімейних відносин є те, що між сторонами відсутнє взаєморозуміння, сім`я розпалася та існує лише формально. При таких обставинах позовні вимоги є обґрунтованими, подальше спільне життя подружжя й збереження шлюбу суперечило б інтересам позивача, який наполягає на розірванні шлюбу, тому позов про розірвання шлюбу підлягає до задоволення. Щодо вирішення питання про залишення неповнолітнього сина на проживанні разом з батьком та стягнення з відповідачки аліментів на утримання дитини, суд зазначає наступне. За загальним правилом за відсутності спору щодо того з ким із батьків будуть проживати неповнолітні діти, суд може вирішити питання про залишення проживання дитини з матір`ю чи батьком одночасно з вимогою про розірвання шлюбу. Лише за наявності такого спору між батьками суд повинен роз`яснити сторонам порядок вирішення питання про визначення місця проживання дитини. Такого ж правового висновку дійшов Верховний Суд у своїх постановах від 15 січня 2020 року у справі № 200/952/18 та від 22 грудня 2021 року в справі № 339/143/20. Оскільки між сторонами у справі відсутній спір щодо визначення місця проживання неповнолітнього сина, і такі погодилися, що син залишиться проживати разом з батьком, з яким він наразі проживає, то відповідна позовна вимога [PERSON] також підлягає задоволенню. Статтею 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1989 року визначено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Право дитини на належне утримання передбачено низкою норм законодавства України. Так, частиною першою та другою статті 27 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ч. 7, ч.8 ст. 7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей, суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 8 Закону України "Про охорону дитинства" кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних умов для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. У відповідності до ст.141 СК України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини. За змістом ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Згідно ч.3 ст.181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Статтею 182 СК України передбачені обставини, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Відповідно до ч.2 ст.182 СК України розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Таким чином, мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину є встановленою Законом гарантією для забезпечення інтересів дитини. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» встановлено прожитковий мінімум на дітей віком від 6 до 18 років: з 1 січня 2022 року - 2618 гривень. При цьому, статтею 184 СК України врегульовано питання щодо визначення розміру аліментів у твердій грошовій сумі. Згідно з вказаною статтею СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Оскільки на теперішній час неповнолітня дитина постійно проживає разом з позивачем, суд вважає, що позивач має право на отримання аліментів від матері дитини, яка повинна виконувати свій обов`язок щодо утримання сина належним чином. Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Відповідно до ст. 81 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом; кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу для своїх вимог. Відповідно до ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. З урахуванням вищевказаного, даних, які могли вказувати на неможливість або істотність обмеження надавати відповідачкою матеріальну підтримку позивачу судом не встановлено. Визначаючи розмір стягуваних аліментів, суд враховує матеріальне становище сторін та неповнолітньої дитини, а також враховує стан здоров`я відповідачки, яка є молодою, працездатною особою, та її спроможність сплачувати аліменти на утримання дитини. Суд визначає розмір аліментів у сумі 2 500 гривень щомісячно на дитину до досягнення нею повноліття, оскільки такий розмір відповідає встановленому ч.3 ст. 184 СК України мінімальному рекомендованому розміру аліментів на одну дитину і відповідачка в нотаріально посвідченій заяві не заперечує можливість надання утримання дитині в такому розмірі. Такий розмір аліментів відповідає вимогам закону про те, що розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини, адже такий розмір забезпечить необхідний мінімум для існування дитини, загалом надасть можливість дотримання принципу достатнього забезпечення дитини. З врахуванням принципу співмірності, розумності аліменти у розмірі 2500 грн. відповідатимуть інтересам дитини і не порушуватимуть як законні інтереси платника аліментів, так і законні інтереси їх отримувача. Відповідно до ст. 141 ЦПК України, суд, вважає за необхідне стягнути з відповідачки на користь Держави судовий збір у розмірі 992,40 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову про стягнення аліментів. Згідно ч.1 ст. 430 ЦПК України, рішення суду в частині стягнення аліментів підлягає негайному виконанню - у межах суми платежу за один місяць.

Outcome: approved