Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

Представник позивача адвокат Антонюк І.А., в інтересах позивача [PERSON] , звернулася до суду з позовом до [PERSON] , у якому просить суд визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням за місцем реєстрації, за адресою: [ADDRESS] . Заявлені позовні\~\~вимоги обґрунтовано\~тим,\~\~що позивач\~у справі на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 21 грудня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Старовойтовим О.С. і зареєстрованого в реєстрі за № 5029, є власником житлового будинку та земельної ділянки, розташованих за адресою: [ADDRESS] . Відповідач у\~справі [PERSON] \~є зареєстрованим\~за даною\~адресою,\~однак не\~проживає за\~місцем реєстрації. Він є\~онуком колишнього\~власника будинку\~ [PERSON] .\~Його реєстрація\~у належному\~позивачу домоволодінні\~є формальною,\~так як\~він багато\~років проживає\~в Італії.\~Особисті речі\~відповідача в\~будинку відсутні.\~Витрати по\~утриманню житла\~та сплаті\~комунальних платежів\~позивач несе\~самостійно. Між позивачем та відповідачем не укладались будь-які цивільно-правові угоди, які б давали останньому право користування житловим приміщенням та відповідно до яких за ним зберігалося б житлове приміщення понад строки, встановлені чинним законодавством. Будь-які інші поважні причини збереження права користування житлом відсутні. При цьому, представник позивача зазначає, що своїми діями відповідач порушує право позивача, як власника, на володіння та розпорядження належним йому житловим будинком. З огляду на вищевикладене, представник позивача вважає, що [PERSON] втратив право користування житловим приміщенням у будинку [ADDRESS] . Ухвалою судді Черкаського районного суду Черкаської області Миколаєнко Т.А. від 21 березня 2022 року відкрито провадження у справі; вирішено проводити її розгляд в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін 20 квітня 2022 року; запропоновано відповідачу протягом п`ятнадцяти днів із дня вручення даної ухвали подати відзив на позовну заяву, а також всі письмові та електронні докази (які можливо доставити до суду), висновки експертів і заяви свідків, що підтверджують заперечення проти позову; встановлено позивачу п`ятиденний строк з дня отримання відзиву на позовну заяву для подачі до суду відповіді на відзив, а відповідачу п`ятиденний строк для подачі заперечення щодо наведених позивачем у відповіді на відзив пояснень, міркувань та аргументів /а.с. 30-31/. 20 квітня 2022 року у зв`язку з неявкою учасників справи проведення розгляду справи відкладено до 25 травня 2022 року. У судовому засіданні представник позивача адвокат Антонюк І.А. заявлені позовні вимоги підтримала у повному обсязі та просила суд їх задовольнити, виходячи з підстав, наведених у позові. Доповнень не мала. Відповідач [PERSON] ,\~будучи належним\~чином повідомлений\~про дату,\~час і\~місце проведення\~розгляду справи,\~у судове\~засідання не\~з`явився,\~про причини\~неявки суд\~не повідомив.Із заявами, клопотаннями, у тому числі про відкладення розгляду справи, до суду не звертався. Правом на подачу відзиву на позовну заяву у встановлений законом строк відповідач не скористався. Згідно з частиною 8 статті 178 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України) у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Відповідно до частини 1 статті 223 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи. За змістом частини 1 статті 280 ЦПК України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Враховуючи викладене, зважаючи на те, що відповідач, будучи належним чином повідомлений про дату, час і місце розгляду справи, зокрема, шляхом направлення копії позовної заяви разом з додатками і ухвалою суду за місцем його реєстрації, а також у порядку, визначеному частиною 11 статті 128 ЦПК України, повторно не з`явився у судове засідання без повідомлення причин та не подав відзив, а представник позивача не заперечує проти заочного розгляду справи, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення на підставі доказів, які містяться в матеріалах справи. За приписами статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно зі статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ст. 82 цього Кодексу, тобто тягар доказування лежить на сторонах цивільно-правового спору. Згідно зі статтями 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи виникає спір. Доказування у цивільній справі, як і судове рішення, не може ґрунтуватися на припущеннях. Заслухавши вступне слово представника позивача допитавши свідків, дослідивши матеріали справи та оцінивши наявні у справі докази у їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, повно, всебічно та безпосередньо з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, суд дійшов наступних висновків. Судом установлено,\~що на підставі договору дарування житлового будинку та земельної ділянки від 21 грудня 2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Черкаського районного нотаріального округу Черкаської області Старовойтовим О.С. і \~зареєстрованого \~в реєстрі\~за №\~5029, позивач у справі [PERSON] є власником житлового будинку з господарськими та побутовими будівлями і спорудами, а також власником земельної ділянки, площею 0,1100 га, кадастровий номер 7124989000:02:004:0519, розташованих за адресою: [ADDRESS] /а.с. 6-7/. Право власності\~на зазначений\~вище будинок\~та земельну\~ділянку було\~зареєстровано за\~позивачем [PERSON] \~21\~грудня 2021\~року,\~що підтверджено\~Витягами з\~Державного реєстру\~ речових\~ прав\~ на\~ нерухоме\~ майно\~ про\~ реєстрацію\~ права\~ власності\~ №\~291551605 від 21 грудня 2021 року та № 291552875 від 21 грудня 2021 року, відповідно /а.с. 8, 9/. З довідки, виданої виконавчим комітетом Червонослобідської сільської ради Черкаського району Черкаської області, № 3097/02-23 від 29 грудня 2021 року встановлено, що у будинку за адресою: [ADDRESS] , зареєстрований, зокрема, відповідач у справі [PERSON] , [INFO] /а.с. 17/. Зі змісту позовної заяви вбачається, що відповідач [PERSON] є онуком колишнього власника будинку [PERSON] та з 2007 року проживає в Італії, будинком не цікавиться, спроб вселитися не виявляв, комунальні послуги не сплачує, участі в утриманні будинковолодіння не приймає, але з реєстрації місця проживання не знявся та продовжує бути зареєстрованим у будинку і до сьогодні. При цьому, будь-яких перешкод щодо доступу до житла позивач йому не чинив. Відповідно до копії Акту обстеження житлово-побутових умов [PERSON] , підписаного депутатом Червонослобідської сільської ради Жупинас Т.В., а також членами комісії сусідами: [PERSON] та [PERSON] , за адресою: [ADDRESS] , зареєстровані та проживають: власник домоволодіння позивач у справі [PERSON] , [INFO] , його дружина [PERSON] , [INFO] , син [PERSON] , [INFO] , дочка [PERSON] , [INFO] , а також зареєстрований, але, зі слів сусідів, не проживає із 2007 року відповідач у справі [PERSON] /а.с. 18 /. Крім того, на підтвердження заявлених позовних вимог представником позивача долучено до матеріалів справи дві копії документів, викладені іноземною\~мовою,\~без надання\~офіційного перекладу\~на українську\~мову/а.с. 19,20/. Водночас, частиною першою статті 10 Конституції України передбачено, що державною мовою в Україні є українська мова. Як роз`яснив Конституційний Суд України у Рішенні від 14 грудня 1999 року № 10-рп/99 (справа №1-6/99) положення частини першої статті 10 Конституції України треба розуміти так, що українська мова як державна є обов`язковим засобом спілкування на всій території України при здійсненні повноважень органами державної влади та органами місцевого самоврядування (мова актів, роботи, діловодства, документації тощо), а також в інших публічних сферах суспільного життя, які визначаються законом (частина п`ята статті 10 Конституції України). За приписами статті 9 ЦПК України цивільне судочинство в судах провадиться державною мовою. Суди використовують державну мову в процесі судочинства та гарантують право учасникам судового процесу на використання ними в судовому процесі рідної мови або мови, якою вони володіють. Учасники судового процесу, які не володіють або недостатньо володіють державною мовою, мають право робити заяви, надавати пояснення, виступати в суді і заявляти клопотання рідною мовою або мовою, якою вони володіють, користуючись при цьому послугами перекладача, в порядку, встановленому цим Кодексом. Відповідно до частини 1 статті 14 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» у судах України судочинство провадиться, а діловодство здійснюється державною мовою. У судовому процесі може застосовуватися інша мова, ніж державна, у порядку, визначеному процесуальними кодексами України та Законом України "Про судоустрій і статус суддів". Разом з тим, згідно з вимогами пункту 12 частини 1 статті 34 Закону України «Про нотаріат» засвідчення вірності перекладу документів з однієї мови на іншу віднесено до функцій державних та приватних нотаріальних контор. Крім того, пунктом 7 частини 1 статті 38 Закону України «Про нотаріат» передбачено, що вірність перекладу документів з однієї мови на іншу засвідчують також консульські установи України. За змістом статті 79 Закону України «Про нотаріат» нотаріус засвідчує вірність перекладу документа з однієї мови на іншу, якщо він знає відповідні мови. Якщо нотаріус не знає відповідних мов, переклад документа може бути зроблено перекладачем, справжність підпису якого засвідчує нотаріус. При цьому перекладач, поряд з документом, що встановлює його особу, повинен представити документ, який підтверджує його кваліфікацію. Таким чином, суд позбавлений можливості ознайомитися зі змістом документів, складених іноземною мовою, та не може надати їм правову оцінку. Водночас, суд звертає увагу на те, що текст документу є головним елементом документу та повинен містити інформацію, заради фіксування якої його було створено. Іншими словами, документ, що надається, повинен мати текст, який можливо дослідити та який несе певний зміст. З урахуванням наведеного, копії документів, що викладені\~іноземною мовою,\~без надання\~офіційного перекладу\~на українську\~мову,не є належними та допустимими доказами у розумінні статей 77-78 ЦПК України і не можуть бути прийняті судом. Допитані у судовому засіданні за клопотанням представника позивача адвоката Антонюк І.А. свідки [PERSON] та [PERSON] , кожна окремо, дали суду покази, якими засвідчили факт не проживання відповідача у справі [PERSON] за місцем реєстрації із 2007 року. Сторони не пов`язані спільним побутом і не мають взаємних прав та обов`язків. Стаття 41 Конституції України проголошує право кожного володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. При цьому, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом; ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності; право приватної власності є непорушним. Дана норма кореспондується з положеннями частини 1 статті 321 Цивільного кодексу України (далі ЦК України), якою визначено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Принцип непорушності права приватної власності проголошено і в низці міжнародних документів, зокрема: статті 17 Загальної декларації прав людини, прийнятої і проголошеної резолюцією 217 A (III) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року; статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР. Принцип непорушності права приватної власності означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. При вирішенні даного спору суд враховує, що одним із проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Ця позиція суду ґрунтується, в тому числі, на правовому висновку Конституційного Суду України, викладеному у рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 у справі №1-33/2004. За приписами частини 1 статті 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини 1 статті 317 ЦК України власникові належить право володіння, користування та розпорядження своїм майном, а статтею 150 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з частиною 1 статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Частиною 4 статті 334 ЦК України передбачено, що права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації, виникають з дня такої реєстрації відповідно до закону. Зміст зазначеної правової норми свідчить про те, що право власності позивача на будинок, яке включає право вільно володіти, користуватися та розпоряджатися майном на власний розсуд, виникло після реєстрації цього права у встановленому законом порядку. За приписами статті 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Аналіз наведених вище норм цивільного законодавства України дає підстави для висновку про те, що, у разі будь-яких обмежень у здійсненні права користування та розпорядження своїм майном, власник має право вимагати усунення відповідних перешкод, у тому числі шляхом звернення до суду за захистом свого майнового права. Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його прав, хоч би ці порушення і не були поєднані з позбавленням його володіння майном. Статтею 379 ЦК України визначено, що житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Частиною 2 статті 64 Житлового кодексу Української РСР встановлено, що до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. За змістом статті 71 Житлового кодексу Української РСР при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Жиле приміщення зберігається за тимчасово відсутнім наймачем або членами його сім`ї понад шість місяців у випадках: 1) призову на строкову військову службу або направлення на альтернативну (невійськову) службу, а також призову офіцерів із запасу на військову службу на строк до трьох років - протягом усього періоду проходження зазначеної військової служби; призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, на військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період - протягом усього періоду проходження військової служби, а якщо під час її проходження вони отримали поранення, інше ушкодження здоров`я та перебувають на лікуванні в закладах охорони здоров`я або потрапили в полон чи визнані безвісно відсутніми - на строк до дня, наступного за днем їх взяття на військовий облік у відповідних територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, відповідному підрозділі Служби зовнішньої розвідки України після звільнення з військової служби після закінчення ними лікування в закладах охорони здоров`я, незалежно від строку лікування, повернення з полону, скасування рішення суду про визнання особи безвісно відсутньою чи ухвалення судом рішення про оголошення особи померлою; 2) тимчасового виїзду з постійного місця проживання за умовами і характером роботи або у зв`язку з навчанням (учні, студенти, стажисти, аспіранти тощо), у тому числі за кордоном, - протягом усього часу виконання цієї роботи або навчання; 3) влаштування дитини (дітей) на виховання до родичів, опікуна чи піклувальника, у прийомну сім`ю, дитячий будинок сімейного типу, заклад для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, - протягом усього часу їх перебування у родичів, опікуна чи піклувальника, прийомній сім`ї, дитячому будинку сімейного типу, закладі для дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування. Якщо з будинку, квартири (їх частини) вибула дитина (діти) і членів її (їх) сім`ї не залишилося, це житло може бути надано за договором оренди іншому громадянину до закінчення строку перебування дитини (дітей) у дитячому закладі або до досягнення нею (ними) повноліття і повернення від родичів, опікуна чи піклувальника, в окремих випадках - до закінчення навчання в загальноосвітніх навчальних закладах усіх типів і форм власності, у тому числі для громадян, які потребують соціальної допомоги та соціальної реабілітації, а також в професійно-технічних чи вищих навчальних закладах або до закінчення строку служби у Збройних Силах України та інших військових формуваннях; 4) виїзду у зв`язку з виконанням обов`язків опікуна чи піклувальника, наданням батькам-вихователям житлового будинку або багатокімнатної квартири для створення дитячого будинку сімейного типу - протягом усього часу виконання таких обов`язків; 5) влаштування непрацездатних осіб, у тому числі дітей з інвалідністю, у будинку-інтернаті та іншій установі соціальної допомоги - протягом усього часу перебування в них; 6) виїзду для лікування в лікувально-профілактичному закладі - протягом усього часу перебування в ньому; 7) взяття під варту або засудження до арешту, обмеження волі, позбавлення волі на певний строк чи довічне позбавлення волі - протягом усього часу перебування під вартою або відбування покарання, якщо в цьому будинку, квартирі (їх частині) залишилися проживати інші члени сім`ї. Якщо в будинку, квартирі (їх частині) не залишилися проживати інші члени сім`ї наймача, це житло може бути надано за договором оренди (найму) у встановленому законом порядку іншому громадянину до звільнення таких осіб з-під варти або до відбуття ними покарання. У випадках, передбачених пунктами 1-7 цієї статті, право користування жилим приміщенням зберігається за відсутнім протягом шести місяців з дня закінчення строку, зазначеного у відповідному пункті. Відповідно до законодавства України може бути встановлено й інші умови і випадки збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами на більш тривалий строк. Статтею 72 Житлового кодексу Української РСР передбачено, що визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Пленум Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у постанові № 5 від 07 лютого 2014 року «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» надав роз`яснення, що відповідно до положень ст.ст. 391, 396 ЦК України, позов про усунення порушень права, не пов`язаних із позбавленням володіння, підлягає задоволенню у разі, якщо позивач доведе, що він є власником або особою, яка володіє майном (має речове право) з підстави, передбаченої законом або договором, і що діями відповідача, не пов`язаними з позбавленням володіння, порушується його право власності чи законного володіння. Отже,\~з матеріалів\~справи вбачається,\~що позивач\~є власником\~житлового будинку\~за адресою: [ADDRESS] . Відповідач [PERSON] зареєстрований у домоволодінні позивача за вищевказаною адресою, однак у 2007 році добровільно залишив спірне житло і з того часу у ньому не проживає без поважних причин. На час розгляду справи відповідач [PERSON] не являється членом сім`ї позивача, як власника будинку, і ніколи ним не був, вони не пов`язані та не були пов`язані спільним побутом, а тому положення статті 405 ЦК України до спірних правовідносин застосуванню не підлягають. Крім того, судом установлено, що відповідач [PERSON] тривалий час не несе жодних витрат по утриманню спірного будинку, комунальні послуги не сплачує, доказів того, що він намагався вирішити питання про вселення до спірного житла, суду не надано, що свідчить про те, що помешканням відповідач не цікавиться. Оскільки у матеріалах справи немає даних щодо укладання цивільно-правових угод між позивачем та відповідачем, які б надавали останньому право на користування житловим приміщенням у будинку, суд дійшов висновку про те, що відсутні правові підстави для реєстрації у даному домоволодінні місця проживання відповідача та, відповідно, і користування ним. Твердження представника позивача щодо відсутності перешкод для користування будинком відповідачем не оспорюються та не спростовуються матеріалами справи. Враховуючи вищевикладене, суд переконаний, що є достатні правові підстави для виправданого, тобто законного втручання у гарантоване ст. 8 Конвенції право кожного на повагу до свого житла, та вважає необхідним заявлені позовні вимоги задовольнити, визнати відповідача [PERSON] таким, що втратив право користування житловим приміщенням у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] , оскільки судом достовірно встановлено, що відповідач не є та ніколи не був членом сім`ї власника і не користується житлом за місцем реєстрації понад 6 місяців (загалом із 2007 року) без поважних причин. Відповідно до статті 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» судове рішення, яке набрало законної сили, про позбавлення права користування житловим приміщенням є підставою для зняття особи з реєстрації. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Водночас, у позовній заяві позивач не ставить вимоги про стягнення судового збору з відповідача. Відтак, ухвалюючи рішення, витрати по сплаті судового збору суд залишає за позивачем. Враховуючи наведене та

Outcome: approved