Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

Позивач 04 лютого 2022 року звернувся до Ленінського районного суду м. Дніпропетровська з вищезазначеним позовом, у якому просив зменшити розмір аліментів, що стягуються на підставі рішення Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2007 року з позивача на користь [PERSON] на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , з 1/4 частини на 1/6 частину з усіх видів заробітку (доходів), але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позов мотивований тим, що рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 25 грудня 2007 року з позивача на користь відповідача стягуються аліменти на утримання неповнолітнього сина [PERSON] в розмірі 1/4 частки всіх доходів на утримання неповнолітнього сина [PERSON] , але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Позивач також утримує ще двох малолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . На час ухвалення рішення про стягнення аліментів позивач працював зварювальником, але після погіршення стану здоров`я, він втратив роботу. На теперішній час позивач працює неофіційно та періодично, оскільки не має постійної роботи. Тому позивач вважає, що на теперішній час є підстави для зменшення розміру аліментів, що стягуються з нього на користь відповідача на утримання сина [PERSON] . Ухвалою Ленінського\~районного суду\~м.\~Дніпропетровська від\~18\~березня 2022\~року прийнято\~до розгляду\~та відкрито\~провадження у\~справі в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач надав суду заяву з проханням розглядати справу без його участі, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце слухання справи повідомлялась належним чином. У відзиві на позов просила розглядати справу без її участі, в задоволенні позову відмовити, посилаючись на те, що позивач не надав доказів на підтвердження його дійсного матеріального стану, наявності/відсутності зареєстрованого за позивачем майна. Надані позивачем медичні документи не підтверджують дійсного розміру витрат, які поніс позивач. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Суд, дослідивши матеріали справи, оцінивши надані та здобуті докази, вважає, що в задоволенні позову слід відмовити за наступних підстав. Судом встановлено, що [PERSON] та [PERSON] перебували в зареєстрованому шлюбі, 02 червня 2010 року Ленінським відділом РАЦС Дніпропетровського МУЮ видано свідоцтво про розірвання шлюбу. Від сумісного шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] . Ленінським районним судом м. Дніпропетровська 06 лютого 2008 року видано виконавчий лист по цивільній справі 2-4280/2007 про стягнення з [PERSON] на утримання сина [PERSON] аліменти у розмірі 1/4 частини його заробітку, але не менше, ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідно віку, щомісячно, починаючи з 17 жовтня 2007 року і до повноліття дитини, або зміни матеріального положення сторін, на користь матері дитини [PERSON] (а.с. 19-20). 20 листопада 2010 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с. 18). 26 червня 2020 року зареєстровано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , прізвище дружини після реєстрації шлюбу « [PERSON] » (а.с. 17). Заборгованість позивача зі сплати аліментів на утримання сина [PERSON] станом на 01 серпня 2021 року складає 96138,00 грн. (а.с. 21-22). Відповідно до частини другої статті 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою (ч. 3 ст. 51 Конституції України). Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Ці ж самі положення закріплено в п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів». Таким чином, зміна сімейного стану позивача, а саме народження дітей не є безумовною підставою для зміни розміру аліментів, а батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду у складі колегії судді Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 16.09.2020 року по справі № 565/2071/19. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. З урахуванням встановлених обставин і вимог статей 12, 81 ЦПК України, дійшов висновку про відмову в позові, виходячи з того, що позивач не довів обставин, на які посилався в обґрунтування своїх позовних вимог, які б давали підстави вважати, що його матеріальний стан змінився та його доходи є значно нижчими від тих, які були на час ухвалення рішення про стягнення аліментів, зокрема, позивачем не надано доказів на підтвердження перебування на його утриманні дітей та доказів понесених позивачем витрат на лікування. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України суд виходить із наступного. Позов [PERSON] задоволенню не підлягає, тому судовий збір, сплачений позивачем, за рахунок відповідача не відшкодовується. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, в тому числі, витрати на професійну правничу допомогу (пункт 3 частини першої статті 133 ЦПК України). Відповідач у відзиві на позов просила суд стягнути з позивача на користь відповідача витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3477,20 грн. Згідно зі статтею 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правничої допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), розрахунок наданих послуг, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає квитанцію про оплату правової допомоги наданої адвокатом. Верховний Суд у своїй постанові від 03.05.2018 року в справі № 372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме: надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Як вбачається з матеріалів справи позивачем не було надано належних та допустимих доказів, на підтвердження понесених ним витрат на професійну правничу допомогу, зокрема, платіжних документів про оплату таких послуг, а тому витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 3477,20 грн. слід віднести за рахунок відповідача. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Судове рішення відповідає критерію обґрунтованості судового рішення. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed