Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

16 грудня 2021 року до Бориспільського міськрайонного суду Київської області з позовом звернувся позивач [PERSON] , з проханням визначити йому додатковий строк, достатній для подання заяви про прийняття спадщини у 3 (три) місяці після смерті мами [PERSON] , яка померла [INFO] . Позовні вимоги обґрунтовано тим, що [INFO] померла мати позивача [PERSON] .. Після її смерті відкрилась спадщина, яка складається із земельної ділянки, площею 1,6033 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровий номер 3220885700:03:003:0006; земельної ділянки, площею 1,6780 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровий номер 3220885700:03:003:0057; квартири [ADDRESS] . За життя [PERSON] склала заповіт, яким вказані вище земельні ділянки заповіла позивачу, а квартиру донці [PERSON] . Позивач пропустив строк звернення до нотаріальної контори з заявою про прийняття спадщини, оскільки фактично прийняв її та помилково вважав, що наявність заповіту, складеного мамою на його ім`я є безумовною і безспірною підставою для отримання спадщини та правовстановлюючих документів на вказані земельні ділянки. У судове засідання позивач не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Натомість представник позивача подав до суду заяву з проханням слухати справу без його участі, позовні вимоги повністю підтримав та просив задовольнити. Від Вороньківської ОТГ надійшов лист, за змістом якого при вирішенні позову відповідач покладається на думку суду та просить справу слухати без участі їх представника. Дослідивши подані заяви, матеріали цивільної справи та наявні в ній докази, суд дійшов висновку, що позов підлягає задоволенню з наступних підстав. Приписами ч. 1, 3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Частиною 3, 4 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Відповідно ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень. Обґрунтовуючи судове рішення, суд також приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року (серія А, № 303А, п. 2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Судом встановлено, що [INFO] померла мати позивача - [PERSON] , про що в книзі реєстрації актів про смерть 18 січня 2016 року зроблено запис за № 7, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 18 січня 2016 року Виконавчим комітетом Новопетрівської сільської ради Вишгородського району Київської області (а.с. 4). Родинні відносини між позивачем та спадкодавцем [PERSON] підтверджуються копією заповіту від 31 березня 2008 року, за змістом якого спадкодавець розпорядилась належним їй майном на випадок смерті на користь сина [PERSON] (а.с. 5). Згідно заповіту від 31 березня 2008 року, посвідченого секретарем виконавчого комітету Мирненської сільської ради Бориспільського району Київської області Шилофост К.В., [PERSON] заповіла на користь сина - [PERSON] : земельну ділянку, площею 1,6033 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровий номер 3220885700:03:003:0006 та земельну ділянку, площею 1,6780 га, з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва з кадастровий номер 3220885700:03:003:0057, а донці - [PERSON] : квартиру [ADDRESS] (а.с. 5). З листа Приватного нотаріуса Бориспільського районного нотаріального округу Мороз О.А. від 25 жовтня 2016 року за № 95/01-16 вбачається, що позивач пропустив шести місячний строк звернення до нотаріуса із заявою про прийняття спадщини, у зв`язку з чим [PERSON] рекомендовано звернутись до суду (а.с. 10). Відповідно ст. 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом. За загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починає-ться з часу відкриття спадщини (частина третя статті 1222, частина перша статті 1220, частина перша статті 1270 ЦК України). Відповідно ч. 1 ст. 1222 ЦК України спадкоємцями за заповітом і за законом можуть бути фізичні особи, які є живими на час відкриття спадщини, а також особи, які були зачаті за життя спадкодавця і народжені живими після відкриття спадщини. Згідно ч. 2 ст. 1223 ЦК України у разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі неохоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Спадкоємець за заповітом чи за законом має право прийняти спадщину або не прийняти її (ч. 1 ст.1268 ЦК України). Частиною 1 ст. 1269 ЦК України встановлено, що спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно із спадкодавцем, має подати нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування заяву про прийняття спадщини. Відповідно ч. 3 ст. 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Тобто право на спадщину належить спадкоємцеві з моменту її відкриття й закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав із спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. За змістом ст. 1272 ЦК України якщо спадкоємець протягом строку, встановлюного ст. 1270 цього Кодексу, не подав заяву про прийняття спадщини, він вважається таким, що не прийняв її. За письмовою згодою спадкоємців, які прийняли спадщину, спадкоємець, який пропустив строк для прийняття спадщини, може подати заяву про прийняття спадщини нотаріусу або в сільських населених пунктах - уповноваженій на це посадовій особі відповідного органу місцевого самоврядування за місцем відкриття спадщини. За позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. Згідно п. 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України за №7 від 30.05.2008 року «Про судову практику у справах про спадкування» вирішуючи питання про визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Прийняття спадщини як за заповітом, так і за законом є правом спадкоємця й залежить виключно від його власного волевиявлення. Для прийняття спадщини необхідне волевиявлення спадкоємця і здійснення ним певних дій. Таким чином, відповідно до наведених вище положень цивільного законодавства України для набуття прав щодо вступу в спадщину, на спадкоємця покладається вимога подати відповідну заяву про прийняття спадщини у шестимісячний строк. Позивач у термін, встановлений ст. 1270 ЦК України, не звернувся до нотаріальної контори за оформленням та отриманням свідоцтва про право на спадщину за заповітом, оскільки помилково вважав, що наявність чинного і не скасованого заповіту матері, яким остання розпорядилась своїм майном (земельними ділянками) на користь [PERSON] є безумовною підставою для оформлення спадкових прав на вказане майно протягом будь-якого часу. З огляду на викладені обставини, суд вважає, що позивач з поважних причин пропустив строк, встановлений законом для прийняття спадщини. Крім того, суд вважає, що позивач у інший спосіб, крім як звернутися до суду із позовом про визначення додаткового строку для прийняття спадщини, відновити своє порушене право позивач не може. Враховуючи вищевикладене, суд вважає за можливе визначити позивачу додатковий строк для прийняття спадщини тривалістю 3 (три) місяці. На підставі викладеного та

Outcome: approved