Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

У лютому 2022 року позивач звернулась до суду з вище вказаним позовом в обґрунтування якого посилалась на те, що їй на праві власності належить квартира [ADDRESS] , де окрім неї також значаться зареєстрованими відповідачі, які більш ніж протягом року за вказаною адресою не проживають. Зазначала, що відповідачі постійно проживають в російській федерації, мають громадянство росії та постійно проживають у вказаній країні, проте їх реєстрація у належній позивачці квартирі чинить їй перешкоди в користуванні вказаною власністю, призводить до додаткових фінансових витрат, оскільки останні втратили інтерес до вказаного житла та не приймають участі в його утриманні, при цьому їх реєстрація позбавляє її можливості отримати субсидію. На підставі вище викладеного, посилаючись на норми матеріального права, просила визнати відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою [ADDRESS] . В судове засідання позивач не з`явилась, направила до суду заяву в якій просила справу розглядати без її участі, позовні вимоги підтримала та просила задовольнити. Представник третьої особи Служби у справах дітей Чернівецької міської ради звернувся до суду з заявою про розгляд справи без його участі. Відповідно до вимог ч. 3 ст. 211 ЦПК України, учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Справа слухалась у відсутності відповідачів, які не з`явились в судове засідання незважаючи на те, що вважаються належним чином повідомленими судом про час та місце розгляду справи за зареєстрованим місцем проживання. Про причини своєї неявки суд не повідомила і не подала відповідної мотивованої заяви про відкладення розгляду справи. Згідно ст. 280 ЦПК України, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. У разі участі у справі кількох відповідачів заочний розгляд справи можливий у випадку неявки в судове засідання всіх відповідачів. Оскільки відповідачі, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, про причини неявки не повідомили та не направили відзиву, а позивач не заперечувала проти розгляду даної цивільної справи за відсутності відповідачів, в судовому засіданні постановлено ухвалу про заочний розгляд справи. В рамках судового розгляду даного спору судом залучено до участі у справі в якості третьої особи Службу у справах дітей Чернівецької міської ради. Суд, дослідивши письмові докази по справі, вважає, що позов обґрунтований і підлягає задоволенню, виходячи з наступного. Згідно ч. 1 ст. 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Частиною першою ст. 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно вимог ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до вимог ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Статтею 41 Конституції України визначено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 328 ЦК України, право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Судом встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу від 06.09.2002 року позивачу на праві власності належить квартира за адресою [ADDRESS] . Згідно роз`яснень, які містяться в п. 34 Постанови Пленуму Вищого Спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» від 07.02.2014 року № 5, під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла. Відповідно до довідки Відділу ведення реєстру територіальної громади Чернівецької міської ради від 09.12.2021 року у належній позивачу квартирі окрім неї також зареєстровані відповідачі (а/с 9). Згідно акту ТОВ «Єврокомунбуд» №199 від 29.12.2021 року відповідачі за адресою [ADDRESS] не проживають більше двох років (а/с 10). У відповідності до ч. 2 ст. 386 ЦК України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до вимог ст. 391 ЦК України, ст.150 ЖК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Статтею 156 ЖК України передбачено, що члени сім`ї власника жилого будинку, які проживають разом із ним у будинку, що йому належить користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку, якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Натомість, за змістом ч. 2 ст. 405 ЦК України, член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Судом встановлено, що право позивача вільно реалізовувати своє право володіння, користування та розпорядження власністю підлягає захисту, оскільки відповідачі не проживають у належній позивачу квартирі понад один рік, не приймає участі в утриманні майна та сплаті комунальних послуг, тим самим чинить позивачу перешкоди у користуванні вказаним будинковолодінням. Матеріали справи не містять доказів щодо поважності відсутності відповідачів за місцем своєї реєстрації в Україні, а також того що вони не втратили інтерес до вказаного житла. За таких обставин, суд приходить до висновку, що відповідачі втратили право користування квартирою [ADDRESS] , у зв`язку з відсутністю в житловому приміщенні без поважних причин понад один рік. Вирішуючи даний спір по суті в контексті пред`явлених вимог до [PERSON] , який на момент предявлення позову був неповнолітнім суд зазначає наступне. Так, за змістом ч. 2 ст. 18 Закону України "Про охорону дитинства" діти - члени сім`ї наймача або власника жилого приміщення мають право користуватися займаним приміщенням нарівні з власником або наймачем. Принципом 4 Декларації прав дитини, прийнятої резолюцією 1386 (XIV) Генеральної Асамблеї ООН від 20 листопада 1959 року, передбачено, що дитина має користуватися благами соціального забезпечення. Їй має належати право на здорове зростання і розвиток; з цією метою спеціальні догляд і охорона мають бути забезпечені дитині та її матері, зокрема належний допологовий і післяпологовий догляд. Дитина повинна мати право на належні харчування, житло, відпочинок і медичне обслуговування. Отже, будучи неповнолітнім [PERSON] не міг самостійно визначати своє місце проживання, натомість його місцем проживання в розумінні ст. 29 ЦК України є місце проживання його батьків, при цьому на момент ухвалення заочного рішення судом [PERSON] досяг повноліття, а тому суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення вимог позивача про визнання [PERSON] таким, що втратив право користування належним позивачу житлом. На підставі вище викладеного та

Outcome: approved