Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

25 листопада 2021 року до Дарницького районного суду м. Києва надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням. Позовна заява обґрунтована тим, що позивач є власником квартири за адресою: [ADDRESS] . За вищезазначеною адресою окрім позивача та відповідача зареєстровано ще чотири особи. Відповідач не проживає в квартирі, не сплачує комунальні послуги, наразі фактично проживає на території Російської Федерації, а тому позивач, як власник домоволодіння , просить суд визнати відповідача такою, що втратила право на користування даним житловим приміщенням. Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25 листопада 2021 року цивільну справу № 753/24150/21 передано судді Шаповаловій К.В. Фактично справу передано судді 29 листопада 2021 року. 10 грудня 2021 року до суду надійшла відповідь з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача. Ухвалою суду від 15 грудня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено розгляд позовної заяви за правилами спрощеного позовного провадження з викликом сторін у судове засідання на 24 лютого 2022 року. 24 лютого 2022 року судове засідання не відбулось, оскільки відповідно до розпорядження голови Дарницького районного суду м. Києва від 24 лютого 2022 року № 2-вс у зв`язку з введенням на території України 24 лютого 2022 року воєнного стану відповідно до Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року № 64/2022, з метою збереження життя та здоров`я працівників суду та відвідувачів оголошено здійснення розгляду лише кримінальних проваджень, у яких особи тримаються під вартою та у разі наявності клопотань, що потребують невідкладного розгляду, а також припинено пропуск до приміщення суду усіх відвідувачів, окрім учасників судового процесу за заявами та клопотаннями, що потребують невідкладного розгляду. Розгляд справи було призначено на 18 травня 2022 року. У судове засідання 18 травня 2022 року позивачка не з`явилась, від неї надійшла заява про можливість розгляду справи за її відсутності, позов вона підтримала, просила задовольнити та у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану відкликала заяву про допит свідків, подану разом із позовною заявою. Відповідачка у судові засідання не з`являлись, копія позовної заяви з додатками та процесуальні документи надсилались їй за зареєстрованим місцем проживання відповідачки До суду повертались конверт із позначкою «адресат відсутній за вказаною адресою». Інформація про стан розгляду справи викладалась у відповідних процесуальних документах - ухвалах суду, які, відповідно до приписів Порядку ведення Єдиного державного реєстру судових рішень України оприлюднювались у цьому Реєстрі. Крім того, суд зазначає, що повідомлення відповідачки за фактичним місцем проживання: [ADDRESS] на разі є неможливим, оскільки у зв`язку з повномасштабним вторгненням РФ на територію України 24 лютого 2022 року Україна розірвала дипломатичні відносини з Росією, що у свою чергу з цієї дати унеможливлює направлення різних запитів та листів до посольства РФ в Україні у зв`язку із припиненням його роботи на території України. У відповідності до частини восьмої статті 279 ЦПК України при розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, а у випадку розгляду справи з повідомленням (викликом) учасників справи - також заслуховує їх усні пояснення та показання свідків. Судові дебати не проводяться. Положеннями статті 174 ЦПК України закріплено, що при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом. Заявами по суті справи є: позовна заява; відзив на позовну заяву (відзив); відповідь на відзив; заперечення; пояснення третьої особи щодо позову або відзиву. Подання заяв по суті справи є правом учасників справи. У відповідності до статей 174, 178 ЦПК України відповідач та її законний представник не скористалися своїм процесуальним правом та не направили суду відзив на позовну заяву, із викладенням заперечень проти позову. Відповідно до частини восьмої статті 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Суд, дослідивши матеріали справи, всебічно, повно, об`єктивно та безсторонньо оцінивши докази за своїм внутрішнім переконанням, вважає, що позов підлягає задоволенню враховуючи таке. Як вбачається з матеріалів справи, квартира за адресою: [ADDRESS] відповідно до свідоцтва про право власності від 16 листопада 2011 року № 53273 на праві спільної частково власності належало: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в рівних долях (а.с. 9). Відповідно до довідки про державну реєстрацію прав від 10 грудня 2011 року за [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] зареєстровано право власності на вказану квартиру по 1\\5 частки за кожним. Згідно із договором дарування 1/5 частини квартири від 8 червня 2012 року [PERSON] подарував [PERSON] (позивачці) 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 11-12). Відповідно до договору дарування 1/5 частини квартири від 25 грудня 2015 року [PERSON] подарувала [PERSON] (позивачці) 1/5 частину квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 13-15). За договорами дарування 1/5 частин квартири від 23 листопада та 28 грудня 2020 року [PERSON] подарував [PERSON] (позивачці) по 1/5 частці квартири за адресою: [ADDRESS] (а.с. 16-20). Отже, на цей час квартира за адресою: [ADDRESS] належить [PERSON] . Як зазначається у позовній заяві, відповідачка зареєстрована в даній квартирі з 18 лютого 2016 року, що підтверджується відомостями, які містяться у витязі з Реєстру територіальної громади м. Києва № 69906788 від 17 вересня 2021 року (а.с.21). Факт реєстрації відповідача підтверджується також відомостями з електронного реєстру територіальної громади м. Києва ГІОЦ/КМДА про зареєстроване місце проживання відповідача (а.с. 37). Позивач вказує, що відповідач не проживає за вказаною адресою з 2015 року. Факт не проживання відповідача у квартирі підтверджується: актом про не проживання від 23 листопада 2021 року, довіреністю від 10 грудня 2019 року, видану від відповідачки на ім`я позивачки щодо керування та розпорядження майном відповідачки, зокрема квартирою за адресою: [ADDRESS] , довідкою від 13 травня 2019 року, виданою [PERSON] . Окрім того, позивач посилається на те, що відповідач не сплачує кошти за комунальні послуги, не бере участі в утриманні майна, не має особистих речей в квартирі. Згідно із статтею 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Відповідно до частини першої статті 316 Цивільного кодексу України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Відповідно до частини першої статті 319 Цивільного кодексу України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Стаття 391 Цивільного кодексу України регламентує, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Усунення перешкод власник може вимагати навіть тоді, коли ці перешкоди не пов`язані з позбавленням його володінням майном. Як зазначалося, матеріалами справи підтверджується право власності позивачки на квартиру за адресою: [ADDRESS] . Згідно із частиною першої статті 383 Цивільного кодексу України та статтею 150 Житлового кодексу УРСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб, мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд. Відповідно до статті 156 Житлового кодексу УРСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. За змістом частини другої статті 386 Цивільного кодексу України власник, який має підстави передбачати можливість порушення свого права власності іншою особою, може звернутися до суду з вимогою про заборону вчинення нею дій, які можуть порушити його право, або з вимогою про вчинення певних дій для запобігання такому порушенню. Відповідно до статті 391 Цивільного кодексу України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Зазначена норма матеріального права визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати будь-яких усунень свого порушеного права від будь-яких осіб будь-яким шляхом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. За нормою частини другої статті 405 Цивільного кодексу України член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. У статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася 17 липня 1997 року, відповідно до Закону від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2, № 4, №7 та № 11 до Конвенції» закріплено принцип непорушності права приватної власності, який означає право особи на безперешкодне користування своїм майном та закріплює право власника володіти, користуватися та розпоряджатися належним йому майном, на власний розсуд вчиняти щодо свого майна будь-які угоди, відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Як вбачається із довідки, виданої Центром допомоги дітям, які залишились без опіки батьків «Новочеркаський центр допомоги дітям № 1» від 13 травня 2019 року, [PERSON] [INFO] (відповідачка) є вихованкою Центру з 8 травня 2015 року та знаходиться на повному державному забезпеченні (а.с. 28). З довіреності від 10 грудня 2019 року № 61АА7071522, посвідченої нотаріусом Новочеркаського нотаріального округу Ростовської області, вбачається, що [PERSON] [INFO] (відповідачка) є громадянкою РФ, має паспорт громадянки РФ та зареєстрована за адресою: [ADDRESS] (а.с. 25-27). Крім того, 18 жовтня 2021 року позивачка зверталась до відділу з питань реєстрації місця проживання Дарницької РДА із заявою про знаття з реєстрації відповідачки [PERSON] , проте їй було відмовлено, у зв`язку з тим, що позивачкою не було надано до відділу паспорт громадянина України - документу, до якого необхідно внести відомості про знаття з реєстрації (а.с. 29). Відповідно до статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способом захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, серед іншого і визнання права власності. За умовами частини третьої статті 12, частини першої статті 13 ЦПК України обов`язок доказування покладається на сторони у справі. Згідно з вимогами статей 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частини першої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. За результатами судового розгляду, суд дійшов висновку, що позивач належними та допустимими доказами довів наявність обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, отже позов підлягає задоволенню. За приписами статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову - на відповідача.

Outcome: approved