Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

09.12.2021 [PERSON] звернувся до суду з позовом, в якому визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтування позовних вимог зазначив, що 08.10.1979 р. між його матір`ю [PERSON] та ГКП ПРЕЖО №6 ЖУ-18 укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального фонду, відповідно до якого 3-х кімнатна квартира надана наймачу і членам його сім`ї у безстрокове користування. [INFO] його мати померла. Позивач [PERSON] є власником 6/25 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 25.03.2002 р. В зазначеній квартирі окрім нього, зареєстрований його брат [PERSON] відповідач по справі, який з 2015 року не проживає в зазначеній квартирі, його майна в квартирі немає. Через те, що відповідач самостійно не бажає знятися з реєстрації за вказаною адресою, позивач звернувся до суду з вказаним позовом. Ухвалою судді від 13.12.2021 р. відкрито провадження у справі, справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. У відповідності до\~ст. 178 ЦПК України\~відповідачу було надано строк для подання відзиву на позовну заяву протягом 15 днів з дня отримання ухвали про відкриття провадження у справі. В судовому засіданні представник позивача [PERSON] позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідач [PERSON] , будучи повідомленим про дату, час і місце розгляду справи відповідно до вимог ч. 6, п. 2 ч. 7 ст. 128 ЦПК України, в судове засідання повторно не з`явився, про причини неявки суду не повідомив, відзив на позов не надав, у зв`язку з чим суд відповідно до вимог ч. 4 ст. 223, ч.2 ст. 247, ч.1 ст. 280 ЦПК України вважає за необхідне розглянути справу в порядку заочного провадження на підставі наявних у справі доказів та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Заслухавши пояснення сторін по справі, свідків [PERSON] , [PERSON] всебічно, повно, об`єктивно та безпосередньо дослідивши наявні у справі докази, з`ясувавши обставини, на які посилався позивач, як на підставу позовних вимог, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок наявних у справі доказів у їх сукупності, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до ст.72 ЖК УРСР, визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням внаслідок відсутності цієї особи понад встановлені строки, провадиться в судовому порядку. Право на звернення з таким позовом мають особи, яким належить право постійного користування цим жилим приміщенням (наймач, члени сім`ї наймача), в тому числі і ті з них, які зберігають це право як тимчасово відсутні. За змістом ст.9 ЖК України, громадяни мають право на одержання у безстрокове користування у встановленому порядку жилого приміщення, зокрема в будинках державного чи громадського житлового фонду. Частиною 1 ст.61\~ЖК України передбачено, що користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється відповідно до договору найму жилого приміщення. Згідно приписів ст.47 Конституції України, ст.9 Житлового кодексу Української РСР, ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Судом встановлено, що 08.10.1979 р. між матір`ю позивача [PERSON] та ГКП ПРЕЖО №6 ЖУ-18 укладено типовий договір найму житла в будинках державного і комунального фонду, відповідно до якого 3-х кімнатна квартира надана наймачу і членам його сім`ї у безстрокове користування. Відповідно інформаційної довідки №285069 від 20.07.2021, відповідальним власником (квартиронаймачем) є [PERSON] , в даній квартирі зареєстровано три особи, квартира трьохкімнатна, неприватизована. [INFO] мати позивача [PERSON] померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] , виданим Хортицьким районним у місті Запоріжжі відділом реєстрації актів цивільного стану Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро). Позивач [PERSON] є власником 6/25 квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору дарування від 25.03.2002 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Морозовою В.М. 25.03.2002 р. Згідно витягу з реєстру територіальної громади міста Запоріжжя щодо реєстрації місця проживання фізичної особи від 13.12.2021, відповідач [PERSON] зареєстрований за адресою: [ADDRESS] . В судовому засіданні представник позивача [PERSON] надав пояснення відповідно тексту позовної заяви. В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] пояснив, що був сусідом матері позивача [PERSON] . Відповідача [PERSON] бачив років 15 потому, зараз він там не проживає, особистих речей в квартирі також немає. На теперішній час в квартирі проживають позивач [PERSON] зі своєю дружиною. В судовому засіданні допитаний свідок [PERSON] пояснив, що є сусідом позивача. В даній квартирі проживали мати позивача [PERSON] , позивач [PERSON] та відповідач [PERSON] . Відповідач вже років дев`ять не проживає в цій квартирі, його особистих речей також немає. Йому не відомо де на теперішній час перебуває відповідач. На підтвердження викладених у позові обставин, які свідчать про тривале з 2015 року не проживання відповідача за спірною адресою, позивачем було долучено акт про встановлення факту не проживання. Відповідно Акту про непроживання особи за місцем реєстрації від 28.10.2021, відповідач [PERSON] не проживає за адресою: [ADDRESS] . З досліджених судом доказів, пояснень сторін та свідків у судовому засіданні, судом не встановлено факту фактичного проживання [PERSON] у квартирі за адресою: [ADDRESS] , де зареєстроване місце його проживання. З досліджених судом обставин, вбачається безперервне непроживання відповідача більше шести місяців за спірною адресою. Стаття 71\~ЖК Української\~РСР встановлює загальні правила збереження жилого приміщення за тимчасово відсутніми громадянами. За змістом цієї статті при тимчасовій відсутності наймача або членів його сім`ї за ними зберігається жиле приміщення протягом шести місяців. Якщо наймач або члени його сім`ї були відсутні з поважних причин понад шість місяців, цей строк за заявою відсутнього може бути продовжено наймодавцем, а в разі спору - судом. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Аналіз норм статей 71, 72\~ЖК Української\~РСР дає підстави для висновку, що особа може бути визнана такою, що втратила право користування житловим приміщенням за одночасної наявності двох умов: непроживання особи в житловому приміщенні більше шести місяців та відсутність поважних причин на це. Підставою для визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Судом встановлено, що позивач самостійно несе витрати, що випливають з утримання квартири, а тому реєстрація відповідача у спірній квартирі порушує права позивача на оплату комунальних послуг, оскільки він сплачує комунальні послуги за особу, яка не проживає за вказаною адресою. Обґрунтовуючи підстави позову, позивач посилається на те, що відповідач з 2015 року не проживає за зазначеною адресою, місцезнаходження відповідача позивачу не відомо. З досліджених доказів в їх сукупності, судом не встановлено чинення перепон відповідачу [PERSON] у проживанні в квартирі, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Суду не було надано доказів, які б свідчили, що відповідач цікавиться зазначеним житловим приміщення, у тому числі несе витрати по утриманню спірної квартири. Більш того, як встановлено в судовому засіданні з пояснень сторін та свідків, сам відповідач добровільно залишив місце проживання в спірній квартирі, зараз мешкає разом із своєю родиною за іншою адресою, у відповідача немає наміру вселитися для подальшого проживання до спірної квартири. Згідно ч.1 ст.156 ЖК України члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. Відповідно до ч.4 ст.156 ЖК України до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в\~частині другій\~статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство. Відповідно до\~статті 41 Конституції України\~кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є не порушеним. Згідно зі\~статтею 317 ЦК України\~власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Згідно з ч. 1 ст.\~316\~ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном (ч. 1 ст. 317 ЦК України). Як зазначено у ч. 1ст. 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд (ст. 319 ЦК України). Гарантуючи захист права власності, закон надає власнику право вимагати усунення будь-яких порушень його права. Так, відповідно до положень ст.\~391\~ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше приміщення, призначені та придатні для постійного проживання в них (ст. 379 ЦК України). Права власника житлового будинку, квартири визначені ст.\~383\~ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Отже, закон встановлює пріоритет прав власника житла над правами інших осіб щодо нього. Відповідно до п.34 Постанови пленуму Вищого спеціалізованого суду України №5 від 07.02.2014 «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав» під час розгляду позовів про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням, судам необхідно чітко розмежовувати правовідносини, які виникають між власником та попереднім власником житла, і правовідносини, які виникають між власником житла та членами його сім`ї, попередніми членами його сім`ї, а також членами сім`ї попереднього власника житла.\~ Відповідно до\~п.39\~Постанови пленуму\~Вищого спеціалізованого\~суду України\~№5\~від 07.02.2014\~«Про судову\~практику в\~справах про\~захист права\~власності та\~інших речових\~прав» члени сім`ї власника житла, які проживають разом із ним, мають право користування цим житлом відповідно до закону (особистий сервітут,\~частина перша статті 405 ЦК). Суди повинні мати на увазі, що таким законом не може бути\~ЖК УРСР, а застосуванню підлягають норми, передбачені\~главою 32 ЦК. Отже, як вбачається із ч.ч.1-3 ст.156 ЖК України та ст.405 ЦК України, право члена сім`ї власника житлового будинку, який не є його співвласником, на користування жилим приміщенням обумовлено наявністю сімейних відносин із власником і спільним із ним проживанням у цьому приміщенні. Вислухавши пояснення представника позивача, свідків: [PERSON] , [PERSON] , які в судовому засіданні засвідчили відсутність відповідача у квартирі тривалий час та що у квартирі проживає лише позивач, дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги обґрунтовані, підтверджені сукупністю досліджених доказів, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. На підставі викладеного,

Outcome: approved