Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

19 жовтня 2021 року (згідно відмітки на конверті, в якому надійшов позов) [PERSON] (далі позивач, [PERSON] ) звернулася в суд з позовом до [PERSON] (далі відповідач-1, [PERSON] ), приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевської Мирослави Валеріївни (далі відповідач-2), треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмету спору на стороні відповідачів приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук Віра Федорівна, [PERSON] (далі треті особи), про витребування майна з чужого незаконного володіння. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 08 грудня 2006 року позивач надала відповідачу-1, який є її батьком, довіреність на купівлю на її ім`я та в її інтересах 3/4 часток квартири за адресою [ADDRESS] . 27 грудня 2006 року між позивачем, від імені якої діяв за довіреністю відповідач-1, та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 3/4 часток квартири за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір був нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі правочинів. Право власності на нерухоме майно в діючих на той час органах БТІ позивач не реєструвала. Разом з тим, 05 серпня 2021 року позивачу з відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно стало відомо, що 24 січня 2014 року 3/4 вказаної квартири за договором дарування були подаровані від [PERSON] відповідачу-1. Позивач зазначає, що вказане нерухоме майно вибуло з її власності поза її волею, у зв`язку з чим, на підставі ст.ст.387-388 ЦК України, позивач просить суд витребувати його від відповідача-1 на свою користь. Позивач у судове засідання не прибув, але у письмовій заяві його представник просить суд слухати справу за його відсутності, позовні вимоги підтримує. Відповідачі в судове засідання не з`явилися з невідомих суду причин, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином. Третя особа приватний нотаріус Луцького міського нотаріального округу Волинської області Ващук В.Ф. в судове засідання не прибула, пояснень на позов не подавала. Третя особа [PERSON] у письмовій заяві просить суд слухати справу за його відсутності. Як визначено у частині першій статті 280 Цивільного процесуального кодексу України (далі ЦПК України), суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: 1) відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; 2) відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; 3) відповідач не подав відзив; 4) позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Оскільки відповідачі були належним чином повідомлені про дату, час і місце розгляду справи, однак не з`явився в судове засідання, враховуючи, що позивач не заперечує проти заочного розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів. Дослідивши письмові матеріали справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги слід задовольнити, з наступних підстав. Судом встановлено, що 08 грудня 2006 року позивач надала відповідачу-1, який є її батьком, довіреність на купівлю на її ім`я та в її інтересах 3/4 часток квартири за адресою [ADDRESS] (а.с.22). 27 грудня 2006 року між позивачем, від імені якої діяв за довіреністю відповідач-1, та [PERSON] був укладений договір купівлі-продажу 3/4 часток квартири за адресою [ADDRESS] . Вказаний договір був нотаріально посвідчений та зареєстрований у реєстрі правочинів (а.с.17-19). Право власності на нерухоме майно в діючих на той час органах БТІ позивач не реєструвала. Разом з тим, 24 січня 2014 року 3/4 вказаної квартири за договором дарування були подаровані від [PERSON] відповідачу-1 (а.с.20-21). Надаючи свою правову оцінку відносинам, що склалися між сторонами, суд зазначає таке. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Із зазначеної норми матеріального права можливо зробити висновок, що судовому захисту підлягає лише порушене, невизнане або оспорюване цивільне право позивача. При цьому відповідачем у такому разі має бути саме особа, яка безпосередньо порушила, не визнала або оспорює цивільні права позивача. У розглядуваному випадку, заявляючи даний позов в порядку цивільного судочинства, позивач посилається на порушення її права власності на спірне нерухоме майно, що спричинено незаконним, на її думку, правочином в інтересах відповідача-1. Отже, у розглядуваному цивільну спорі, належним відповідачем може бути саме власник нерухомого майна та особа, в інтересах якої проведені реєстраційні дії відповідач-1, а не державні реєстратори, або органи, що здійснюють державну реєстрацію, або нотаріальне посвідчення правочинів. Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 02 вересня 2020 року у справі № 161/12379/18, постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі № 823/2042/16 (провадження № 11-377апп18). З наведених вище мотивів суд відмовляє у задоволенні позовних вимог до приватного нотаріуса Луцького міського нотаріального округу Волинської області Кухлевської Мирослави Валеріївни, оскільки вона не є належним відповідачем у цьому спорі. Що стосується позовних вимог до належного відповідача ( [PERSON] ) суд зазначає таке. У пунктах 75-77 постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 червня 2021 року у цивільній справі №334/3161/17 зроблений правовий висновок, що якщо ЦК України та інший нормативно-правовий акт, що має юридичну силу закону України, містять однопредметні норми, що мають різний зміст, то пріоритетними є норми ЦК України. Суперечність між одночасно чинними нормами частини третьої статті 3 Закону N 1952-IV (у редакції Закону N 1878-VI) та частини четвертої статті 334 ЦК України (у редакції, чинній до 01 січня 2013 року) слід вирішувати на користь норми ЦК України: до 01 січня 2013 року право власності в набувача нерухомого майна за договором купівлі-продажу виникало за правилами частини четвертої статті 334 цього Кодексу - з моменту державної реєстрації такого договору як правочину. Особа, яка до 01 січня 2013 року придбала нерухоме майно за договором купівлі-продажу, державну реєстрацію якого було належним чином здійснено, стала власником такого нерухомого майна з моменту державної реєстрації відповідного договору купівлі-продажу незалежно від того, чи здійснила ця особа в подальшому державну реєстрацію свого права власності. Застосовуючи вищенаведену правову позицію до розглядуваної справи суд зауважує, що оскільки позивач придбала 3/4 часток квартири за адресою [ADDRESS] до 01 січня 2013 року, а відповідний правочин був нотаріально посвідчений та зареєстрований, вона стала власником такого нерухомого майна, незважаючи на те, що не здійснила подальшу державну реєстрацію цього права в органах БТІ, які діяли на той час як відповідні державні реєстратори, згідно Тимчасового положення про порядок державної реєстрації права власності та інших речових прав на нерухоме майно, що було затверджено наказом Міністерства юстиції України від 07 лютого 2022 року №7/5. Далі, відповідно до ст.387 ЦК України, власник має право витребувати своє майно від особи, яка незаконно, без відповідної правової підстави заволоділа ним. У пункті 64 вищенаведеної ж постанови роз`яснено, що за загальним правилом якщо право власності на спірне нерухоме майно зареєстроване за іншою особою, то належному способу захисту права відповідає вимога про витребування від (стягнення з) цієї особи нерухомого майна. Задоволення віндикаційного позову, тобто рішення суду про витребування нерухомого майна із чужого незаконного володіння, є підставою для внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно; такий запис вноситься виключно у разі, якщо право власності на нерухоме майно зареєстроване саме за відповідачем, а не за іншою особою. У тих випадках, коли має бути застосована вимога про витребування майна з чужого незаконного володіння, вимога власника про визнання права власності чи інші його вимоги, спрямовані на уникнення застосування приписів статей 387 і 388 ЦК України, є неефективними. Близькі за змістом висновки наведені, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі N 183/1617/16 (провадження N 14-208цс18, пункти 115, 116), від 7 листопада 2018 року у справі N 488/5027/14-ц (провадження N 14-256цс18, пункт 98), від 19 травня 2020 року у справі N 916/1608/18 (провадження N 12-135гс19, пункт 80) та багатьох інших. Отже, оскільки відповідач-1 набув у володіння спірну квартиру за невідплатним договором (дарування) від особи, яка не була власником відповідного нерухомого майна, він є недобросовісним набувачем цього майна, а його слід витребувати від відповідача-1 на користь позивача, тобто, задовольнити позов. При цьому положення, що регулюють право власника на витребування майна від добросовісного набувач (ст.388 ЦК України) на розглядувані правовідносини не поширюються, адже відповідач-1 набув майно за невідплатним договором дарування. У зв`язку із задоволенням позову до відповідача-1, на підставі ст.141 ЦПК України, сплачений при зверненні до суду судовий збір у розмірі 5\~454,00 грн. (5\~000,00 грн. за позов + 454,00 грн. за заяву про забезпечення позову) слід стягнути з відповідача-1 на користь позивача.

Outcome: approved