Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з позовом до відповідачів про відшкодування майнової та моральної шкоди. Свої вимоги позивач мотивує тим, що СВ Деснянського УП ГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42014100030000134 від 19.12.2014 року за ч.1 ст.367, ч.1 ст.388 КК України за фактами приховування майна, а саме належного йому автомобіля «KiaCerato», д.н.з. [NUMBER] , особою, якій це майно ввірене, а також неналежного виконання службовою особою ВДВС Деснянського управління юстиції у м.Києві своїх службових обов`язків. 13.07.2015 року його було допитано, як потерпілого, де ним було повідомлено слідчому всі відомості та факти, які були йому відомі. 17.04.2018 року прокурором Київської міської прокуратури № 3 Левошко І. були дані вказівки у даному кримінальному провадженні, які по цей час не виконані. Позивач вказує на те, що на момент подання позову жодних дій органом досудового слідства, направлених на пред`явленні підозри та складання обвинувального акту не вчинено. Відтак, він вважає досудове слідство неналежним, неадекватним, халатним і неефективним, а тому як наслідок винний у вчиненні цього злочину за рахунок і потурання держави уникнув будь-якої відповідальності. Протягом більше 6 років чиновники поліції та прокуратури повідомляли йому різну інформацію щодо кримінального провадження. Як зазначає позивач, виходячи з оцінки вартості автомобіля, він має право на відшкодування матеріальної шкоди в розмір 252 789 грн. внаслідок нездатності провести ефективне кримінальне розслідування органами досудового слідства. Крім того, йому було завдано моральної шкоди, оскільки більше 6 років він переживає страждання через психологічний стрес, неспокій і пригніченість, які посилювались у зв`язку з не притягненням винної особи до відповідальності, неповерненням автомобіля, а також безпідставно тривалим провадженням. Він вважає, що відшкодування моральної шкоди має бути здійснено ГУНП України у м.Києві, оскільки шкода завдана в результаті неналежних дій працівників СВ Деснянського УП ГУНП у м.Києві. Посилаючись на викладене, позивач вважає, що його права, як потерпілого порушені, а автомобіль втрачений і не знайдений уповноваженим органом, а тому він просить відшкодувати за рахунок Державного бюджету України шляхом списання Державною казначейською службою України в м.Києві коштів з рахунку державного бюджету матеріальну шкоду в розмірі 252 789,42 грн., виходячи з вартості автомобіля, внаслідок його втрати та бездіяльності посадових осіб ГУНП у м.Києві, а також відшкодувати моральну шкоду в розмірі 100 000,00 грн. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 19.07.2021 року позовну заяву залишено без руху з наданням строку для усунення недоліків. Ухвалою судді Деснянського районного суду м.Києва від 02.08.2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 18.08.2021 року до суду надійшов відзив представника Офісу Генерального прокурора Чипової О.В. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вказуючи на те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні відомості щодо оскарження [PERSON] до суду дій/бездіяльності слідчого або прокурора. На теперішній час досудове розслідування триває. Представник відповідача також зауважила, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами його вимоги про відшкодування моральної шкоди, а зазначені позивачем обставини та факти не можуть бути належною правовою підставою для відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 252 789,42 грн., розмір якої необґрунтований та не підтверджується належними та допустимими доказами. Представник відповідача вважає необґрунтованими як факт заподіяння, так і розмір заявленої до відшкодування суми з урахуванням усіх імовірних наслідків, які, на думку позивача, настали у ході здійснення передбачених кримінально-процесуальним законодавством повноважень органів прокуратури в ході досудового розслідування. При цьому стягнення з державного бюджету сум, які належним чином не обґрунтовані, становлять надмірний тягар для державного бюджету. Посилаючись на викладені обставини, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог в зв`язку з їх безпідставністю. 07.09.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача ГУНП у м.Києві Кухаревської Н.О. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача заперечує проти позовних вимог, вважаючи його безпідставним. При цьому представник відповідача зазначила, що оскільки відповідач є потерпілим в кримінальному провадженні, то шкода йому заподіяна особами, які винні у вчиненні злочину, а не державними органами, які розслідують вказаний злочин. Враховуючи те, що відсутні підстави відшкодування шкоди позивачу, оскільки органами досудового розслідування йому шкода не заподіювалась, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 15.09.2021 року до суду надійшов відзив представника відповідача Державної казначейської служби України Каштан О.В. на позовну заяву. У даному відзиві представник відповідача вказує на те, що Казначейство жодних прав та інтересів позивача не порушувало, не вступало у правовідносини з ним і жодної шкоди не завдавало. Представник відповідача зауважила і на те, що на даний час не існує жодного судового рішення, яким би дії чи бездіяльність органів прокуратури та слідства було визнані незаконними. Представник відповідача також звернула увагу на те, що висновок позивача про заподіяння моральної шкоди є необґрунтованим та таким, що не відповідає зазначеним обставинам у справі, не підтверджений відповідною медичною документацією, а також позивачем не зазначено, у чому конкретно полягали страждання (фізичні, душевні або психічні). Відтак, на думку представника відповідача, позивач не надав доказів, якими б підтверджувався факт заподіяння йому моральних та фізичних страждань, наявності причинного зв`язку між шкодою та протиправним діянням відповідача та вини останнього в її заподіянні. Також, необґрунтовано пред`явлені вимоги щодо відшкодування моральної шкоди в розмірі 100 000,00 грн. Посилаючись на викладене, представник відповідача просила відмовити в задоволенні позову в повному обсязі. 29.10.2021 року до суду надійшла відповідь позивача на відзив представника відповідача ГУНП у м.Києві Кухаревської Н.О., в якому позивач наполягає на задоволенні його вимог про відшкодування шкоди, завданої внаслідок бездіяльності правоохоронних органів. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.12.2021 року замінено первісного відповідача Генеральну прокуратуру України на Офіс Генерального прокурора. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.12.2021 року витребувано від Слідчого відділу Деснянського УП ГУ НП у м.Києві, яким здійснюється досудове розслідування в кримінальному провадженні №42014100030000134 від 19.12.2014 року за ч.1 ст.367, ч.1 ст.388 КК України, за фактами: приховування майна, а саме: автомобіля «KIA CERATO», державний номерний знак [NUMBER] , особою, якій це майно ввірене, а також неналежного виконання службовою особою ВДВС Деснянського району управління юстиції у м.Києві своїх службових обов`язків, а саме: належним чином завірену копію Протоколу допиту потерпілого від 13.07.2015 року; належним чином завірену копію Звіту про незалежну оцінку транспортного засобу; належним чином завірену копію Вказівки у кримінальному провадженні №42014100030000134 (в порядку ст.35 КПК України); належним чином завірену копію Витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №42014100030000134. Ухвалою Деснянського районного суду м.Києва від 21.12.2021 року закрито підготовче провадження та справу призначено до розгляду по суті. В судовому засіданні позивач та його представник [PERSON] позовні вимоги підтримали та просили про їх задоволення. Представник відповідача Офісу Генерального прокурора Плясун Г.С. проти позовних вимог заперечувала, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними і просила відмовити в їх задоволенні. Представники відповідачів - ГУНП у м.Києві, Державної казначейської служби України, будучи належним чином повідомленими про час та місце розгляду справи, в судове засідання не з`явились, в своїх відзивах просили слухати справу без участі представників. Враховуючи обставини справи, а також наявність відзивів на позовну заяву, суд вважає можливим розглянути справу у відсутність представників відповідачів на підставі наявних доказів. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, дослідивши та всебічно проаналізувавши обставини справи в їх сукупності, оцінивши зібрані по справі докази виходячи зі свого внутрішнього переконання, яке ґрунтується на повному та всебічному дослідженні обставин справи, суд дійшов висновку про те, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з наступних підстав. Як встановлено в судовому засіданні і вбачається з матеріалів справи, СВ Деснянського УП ГУНП у м.Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 42014100030000134 від 19.12.2014 року за ч.1 ст.367, ч.1 ст.388 КК України за фактами приховування майна, а саме належного позивачу [PERSON] автомобіля «KiaCerato», д.н.з. [NUMBER] , особою, якій це майно ввірене, а також неналежного виконання службовою особою ВДВС Деснянського управління юстиції у м.Києві своїх службових обов`язків. На даний час досудове слідство триває, не є завершеним, 15.06.2021 року Деснянською окружною прокуратурою слідчому надано вказівки у кримінальному провадженні. Позивач просить задовольнити його вимоги, відшкодувавши йому матеріальну та моральну шкоду, вказуючи на бездіяльність слідства в рамках вказаного кримінального провадження, внаслідок чого протягом тривалого часу втрачене майно (автомобіль) не повернуто, винна особа не притягнута до відповідальності, чим також завдано моральної шкоди. Представники відповідачів в судовому засіданні та у відзивах проти вимог позивача заперечували, вважаючи їх необґрунтованими та безпідставними. Суд вважає, що доводи позивача не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду. Так, відповідно до статей 15, 16 Цивільного кодексу України підставою для захисту прав (охоронюваних законом інтересів) є їх порушення, невизнання або оспорювання. Отже, задоволення судом позову можливе лише за умови доведення позивачем обставин наявності в нього відповідного права (охоронюваного законом інтересу), а також порушення (невизнання, оспорювання) зазначеного права відповідачем з урахуванням належності обраного способу судового захисту. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулась особа, так і від характеру його порушення. Частиною 2 статті 16 Цивільного кодексу України передбачено, що способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, зокрема, відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди. Статтею 22 Цивільного кодексу України передбачено право особи, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, на їх відшкодування. До збитків віднесено: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Згідно з частиною 1 статті 1166 Цивільного кодексу України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини. Відповідно до частини 1 статті 1173 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. За вимогами частин 6, 7 статті 1176 Цивільного кодексу України, шкода, завдана фізичній або юридичній особі внаслідок іншої незаконної дії або бездіяльності чи незаконного рішення органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, відшкодовується на загальних підставах. Порядок відшкодування шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування, прокуратури або суду, встановлюється законом. Частиною 3 статті 19 Закону України "Про Національну поліцію" також передбачено, що держава відповідно до закону відшкодовує шкоду, завдану фізичній або юридичній особі рішеннями, дією чи бездіяльністю органу або підрозділу поліції, поліцейським під час здійснення ними своїх повноважень. З аналізу наведених норм законодавства вбачається, що відповідальність за шкоду, завдану незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади (зокрема органу, що здійснює оперативно-розшукову діяльність, органу досудового розслідування) при здійсненні ними своїх повноважень, настає незалежно від вини цього органу. Водночас для застосування такої міри цивільно-правової відповідальності як відшкодування збитків, необхідною є наявність усіх інших елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправна поведінка (рішення, дії чи бездіяльність) особи, що завдала шкоду; наявність збитків; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та завданими збитками (збитки мають бути наслідком саме протиправної поведінки особи, що завдала шкоду, а не якихось інших обставин, зокрема, дій самого потерпілого або третіх осіб). Тобто відшкодуванню підлягають збитки, що стали безпосереднім і невідворотним наслідком порушення боржником зобов`язання чи завдання шкоди. Такі збитки є прямими. Збитки, настання яких можливо було уникнути, які не мають зазначеного прямого причинно-наслідкового зв`язку, є опосередкованими та не підлягають відшкодуванню. Велика Палата Верховного Суду в постанові від 03.09.2019 року у справі №916/1423/17 щодо застосування норм права у подібних правовідносинах (тобто при розгляді позовних вимог про стягнення з держави матеріальної шкоди, заподіяної бездіяльністю органів досудового розслідування, які протягом тривалого часу не завершили розслідування у кримінальному провадженні щодо розшуку викраденого майна позивача, чим завдали позивачу майнову шкоду у вигляді вартості цього майна) звернули увагу те, що застосовуючи статті 1173, 1174 Цивільного кодексу України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування. Разом з тим Велика Палата Верховного Суду в наведеній постанові зазначила, що за приписами статті 1166 Цивільного кодексу України шкода, завдана злочином, відшкодовується особою, яка її завдала, а не відповідачами [відповідними органами досудового розслідування]. Відповідно до пункту 10 частини 1 статті 56 Кримінального процесуального кодексу України протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом. Частина 1 статті 128 цього Кодексу передбачає, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння. Велика Палата Верховного Суду наголосила, що шкода, завдана потерпілому внаслідок кримінального правопорушення, компенсується йому за рахунок Державного бюджету України у випадках та порядку, передбачених законом (частина друга статті 1177 ЦК України). Так, предметом доказування у даній справі є неправомірна бездіяльність посадових осіб СВ Деснянського УП ГУНП у м. Києві при здійсненні досудового розслідування у кримінальному провадженні, факт нанесення такою неправомірною бездіяльністю матеріальної шкоди позивачу та наявність причинно-наслідкового зв`язку між нанесеною шкодою та бездіяльністю відповідача. Звертаючись з позовом у справі, позивач послався на бездіяльність органів слідства та прокуратури, тобто невчинення слідчих дій та оперативно-розшукових заходів, необхідних для виявлення його транспортного засобу. В той же час, суд зауважує на те, що чинним КПК України передбачено механізми захисту прав учасника кримінального провадження, серед яких, є право на оскарження дій (бездіяльності) слідчого до суду. Так, відповідно до змісту частини першої статті 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення. Цей правовий механізм є ефективним правовим заходом на захист порушених прав [PERSON] у кримінальному провадженні. Проте, наявні матеріали справи не містять доказів такого звернення позивача до суду. Суд звертає увагу на те, що позивач просить за рахунок Державного бюджету України відшкодувати йому вартість транспортного засобу, власником якого він є та який не був виявлений внаслідок бездіяльності органу досудового розслідування. Тобто по суті позивач просить суд відшкодувати йому за рахунок Державного бюджету України вартість викраденого у нього майна - шкоду нанесену йому викрадачами. Така шкода за приписами статті 1166 Цивільного кодексу України відшкодовується особою, яка її завдала, а не відповідачами. А звертаючись із позовом про відшкодування вартості викраденого майна, позивач намагається отримати відшкодування за ті самі збитки, але від інших осіб, ніж за цивільним позовом, який може бути заявлений у кримінальному провадженні. Суд відхиляє твердження позивача про наявність у спірних правовідносинах складу цивільного правопорушення, необхідного для застосування статей 1173, 1174, 1176 Цивільного кодексу України до Відповідача-1, які ґрунтуються на доводах про те, що внаслідок неправомірної бездіяльності органу досудового розслідування транспортний засіб не перебуває у володінні позивача як власника тощо. Адже з огляду на встановлені судом обставини та з урахуванням підстав, заявлених у справі позовних вимог, відповідний транспортний засіб вибув з володіння позивача внаслідок незаконного заволодіння ним невідомими особами, у зв`язку з чим до Єдиного реєстру досудових розслідувань внесені відомості про кримінальне провадження № 42014100030000134 від 19.12.2014 року за ч.1 ст.367, ч.1 ст.388 КК України. Тобто наведені позивачем факти бездіяльності під час досудового розслідування відповідної кримінальної справи не мають безпосереднім наслідком втрату позивачем відповідного майна та заподіяння через це позивачу збитків. Наявність же опосередкованого зв`язку між фактом заподіяння збитків через незаконне заволодіння майном позивача невідомими особами та невиявленням зазначеного майна чи осіб, які ним заволоділи, органом досудового розслідування, у тому числі внаслідок його бездіяльності, не може бути підставою для застосування цивільно-правової відповідальності у вигляді відшкодування шкоди. Отже, дослідивши надані учасниками справи докази та надавши їм належну правову оцінку, суд вважає, що позивач не довів факту нанесення йому шкоди відповідачами, а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між незаконними діями чи бездіяльністю посадових осіб відповідачів та шкодою, про відшкодування якої заявлений позов в розмірі 252 789,42 грн. Відтак, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення заявленого позову в частині відшкодування матеріальної шкоди. Щодо вимог про відшкодування моральної шкоди, то суд зазначає наступне. Згідно з статтею 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. За змістом статті 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема, у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювання, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. У відповідності до вимог статей 12, 13, 81 ЦПК України, обов`язок доказування та подання доказів покладається на сторони. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод принципу справедливості розгляду справи судом. Наведені норми процесуального права позивачем не дотримано, доказів, які б підтверджували наявність складових для відшкодування моральної шкоди, суду також не надано. При вирішенні заявленого позову суд першої інстанції на підставі належних норм матеріального права обґрунтовано виходив із того, що позивачем не надано доказів на підтвердження наявності заподіяної йому моральної шкоди. Тоді як характер спору та обставини, ним зумовлені, виключають підстави застосування положень Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів,що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування, прокуратури і суду» та частин 2, 6, 7 статті 1176 ЦК України. Як вже зазначалось вище, із матеріалів справи вбачається, що позивач пов`язує підстави позову про відшкодування моральної шкоди із тривалим та неефективним досудового розслідування кримінального провадження, в межах якого його визнано потерпілим. Оцінка ефективності досудового розслідування обґрунтована позивачем тим, що слідчими органу досудового розслідування не встановлені особи, причетні до вчинення злочинів, жодних дій, направлених на пред`явленні підозри та складання обвинувального акту не вчинено. Суд враховує, що з огляду на позицію Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №686/27885/19, наявність певних недоліків у процесуальній діяльності слідчого та прокурора сама по собі не може свідчити про незаконність їх діяльності як такої, й відповідно, не може бути підставою для безумовного стягнення відшкодування моральної або матеріальної шкоди. При цьому, лише незгода позивача з діями (бездіяльністю) слідчого не свідчить про наявність правових підстав для відшкодування йому моральної шкоди в межах відповідного кримінального провадження. Рішення про визнання протиправною бездіяльності слідчих органу досудового розслідування при винесенні постанов за кримінальним провадженням компетентними органами не приймалося, відтак, протиправна бездіяльність органів досудового слідства позивачем не доведена. Дійсно, відповідно до позиції Великої Палати Верховного Суду по справі №916/1423/17 від 03 вересня 2019 року, надмірна тривалість кримінального провадження здатна призвести до моральних страждань особи, зумовлених тривалою невизначеністю спірних правовідносин; необхідністю відвідування органів досудового розслідування; неможливістю здійснювати звичайну щоденну діяльність; підривом репутації тощо. Разом з тим, відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції позивач може претендувати на компенсацію за шкоду, спричинену надмірною тривалістю кримінального провадження, якщо доведе факт надмірної тривалості досудового розслідування і те, що тим самим йому було завдано матеріальної чи моральної шкоди, та обґрунтує її розмір. Відтак, і вказана правова позиція Великої Палати Верховного Суду не звільняє позивача від обов`язку довести належними та допустимими доказами неправомірність бездіяльності органу досудового розслідування, наявність шкоди та причинний зв`язок між ними. При цьому, суд зауважує, що розумність тривалості провадження повинна визначатись у контексті відповідних обставин справи та з огляду на критерії, передбачені прецедентною практикою ЄСПЛ, зокрема складність справи, поведінку заявника, а також органів влади, пов`язаних зі справою (рішення від 25 березня 1999 року у справі «Пелісьє і Сассі проти Франції» (Pelissier and Sassi v France); $ 35 рішення від 27 червня 1997 року у справі «Філіс проти Греції» (№ 2, Philis v. Greece), заява № 19773/92). Таким чином, суд приходить до висновку про те, що позивачем не надано суду належних і допустимих доказів щодо завдання йому моральної шкоди саме бездіяльністю органів слідства та прокуратури і довготривалим досудовим розслідуванням, а тому не вбачає підстав для задоволення вимог і в цій частині. Інші доводи сторони позивача на висновки суду не впливають і підстав для задоволення позову повністю чи частково не дають. Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Таким чином, аналізуючи зібрані по справі докази в світлі наведених правових норм, суд приходить до висновку про те, що позивачем належним чином не обґрунтовано та не доведено його вимоги, в зв`язку з чим відмовляє в задоволенні позову в повному обсязі.

Outcome: dismissed