Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

18.01.2022 позивачка [PERSON] звернулася до суду з позовом, яким просить стягнути з [PERSON] додаткові витрати на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5080,50 гривень. Свої вимоги позивачка мотивує тим, що вона проживала з відповідачем [PERSON] у зареєстрованому шлюбі. В шлюбі у них народився син: [PERSON] , [INFO] . Дитина проживає з нею, знаходиться на її утриманні. [PERSON] на сьогоднішній день сплачує аліменти у розмірі 1500 грн. Проте, ця обставина ставить її у вкрай скрутне матеріальне становище, у зв`язку з тим, що дитина хворіє, у неї діагноз захворювання «Вальгусна деформація обох стоп з больовим синдромом», тому потребує масажу, ортопедичного взуття, ортопедичні устілки у взуття, дитина потребує обов`язкового систематичного лікування та заходів, направлених на профілактику розвитку захворювання, що відповідно зобов`язує батьків дитини нести додаткові матеріальні витрати. За період з грудня 2019 року по 09.10.2021 року нею понесені витрати на дитину у розмірі 10173,93 грн. Представник позивача в судовому засіданні позовні вимоги підтримала повністю, просила позов задовольнити та стягнути з відповідача додаткові витрати на неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , у розмірі 5080 гривень 50 копійок. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги визнав повністю, не заперечував проти задоволення позову. Відповідно до частини другої статті 197 ЦПК України розгляд справи здійснюється судом за відсутності осіб, які беруть участь у справі. Під час розгляду справи повне фіксування судового засідання за допомогою технічних засобів не здійснювалося у відповідності до ч.2 ст.247 КПК України. Згідно ч. 2 ст. 281 розгляд справи і ухвалення рішення проводяться за правилами загального чи спрощеного позовного провадження з особливостями, встановленими цією главою. Дослідивши матеріали справи, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, проаналізувавши положення чинного законодавства, суд дійшов наступного. В судовому засіданні встановлено, що сторони знаходяться в шлюбі з 25.05.2020 року, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим Ізмаїльським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса), актовий запис №134. (а.с. 6). Від шлюбу сторони мають неповнолітнього сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] , виданим Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Ізмаїльського міськрайонного управління юстиції Одеської області від 04.12.2012 року (а.с.8). Судом встановлено, що на даний час між сторонами припинені фактичні шлюбні відносини, однією сім`єю вони не проживають, спільне господарство не ведуть. Син проживає разом з матір`ю, знаходиться на її утриманні, що підтверджено довідкою про місце реєстрації місця проживання особи, виданої Виконавчим комітетом Ізмаїльської міської ради від 22.07.2020 від 08.07./2555. Обов`язок батьків щодо утримання своїх дітей є одним з головних конституційних обов`язків (частина друга статі 51 Конституції України) і закріплюється в сімейному законодавстві, зокрема статтею 180 СК України, якою на батьків покладено обов`язок утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Сплата аліментів за рішенням суду є одним зі способів виконання обов`язку утримувати дитину тим з батьків, хто проживає окремо від дитини. Відповідно до частини третьої статті 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Стягнення аліментів на утримання дитини є одним із способів захисту інтересів дитини, забезпечення одержання нею коштів, необхідних для її життєдіяльності. Положеннями статті 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII та набула чинності для України 27 вересня 1991 року,визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, необхідний для її фізичного, розумового та духовного розвитку. Сюди входить належне харчування, житло, одяг. Батьки несуть відповідальність за забезпечення належного життєвого рівня дитини. Держава має вживати необхідних заходів щодо надання допомоги батькам у здійсненні цього права. Відповідно до статті 8 Закону України «Про охорону дитинства», кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Згідно ст.180 СК України, батьки повинні утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Відповідно до ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно. За змістом вказаної норми, в окремих випадках за наявності особливих обставин, крім звичайних витрат на дитину, вимагаються додаткові. Розмір додаткових витрат повинен визначатися залежно від передбачуваних або фактично понесених витрат на дитину. Частиною 1 ст. 141 СК України передбачено, що мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Статтею 142 СК України передбачено, що діти мають рівні права та обов`язки щодо батьків, незалежно від того, чи перебували їхні батьки у шлюбі між собою. Наявність додаткових витрат має довести особа, що заявляє позовні вимоги про їх стягнення. Як встановлено у судовому засіданні, позивачка несе за додаткові витрати на дитину, що підтверджується документами, зокрема, такими як: квітками на проїзд на консультацію в м. Одеса - 451 грн.; квітками на проїзд з міста Одеси - 525,20 грн.; довідкою про консультаційне обстеження у клініки INTOSANA - 600 грн.; (копія чеку №229774 від 12.12.2019 р.); квитанцією № 43542 від 24.12.2019р. про отримання ортопедичних стільок - 447,73 грн.; довідкою ФОП [PERSON] за послуги стоматолога -2550 грн.; накладною від 24.11.2019 про придбання одежі у Дитячому магазині на 1830 грн.; накладною від 21.11.2019 про придбання одежі у ПП «Сиваченко» на суму 350 грн.; накладною від 14.03.2020 про придбання одежі у ПП «Сиваченко» на суму 950 грн.; накладною від 09.10.2020 про придбання одежі у ПП «Сиваченко» на суму 1300 грн. та іншими (а.с. 10 21). За таких обставин вбачається, що позивачка несе додаткові витрати на утримання дитини у зв`язку з її хворобою, тому відповідач повинен приймати участь у додаткових витратах та половина суми даних витрат складає 5086,50 грн. (451+525,20+600+447,73+2550+1830+350+950+1170+1300 = 10173 грн. / 2). Відповідач є працездатним, отже спроможним сплачувати додаткові витрати на неповнолітнього сина [PERSON] у розмірі 5080,50 грн., належне утримання дитини являється обов`язком не тільки матері, але й батька. При цьому, інтереси дитини при визначенні розміру аліментів є більш важливими за інші обставини, тому що виплата аліментів призначена саме для дитини, а не для матері. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. У відповідності до вимог ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справу не інакше як за зверненням особи в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. У відповідності зі ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Згідно зі ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав. Статтями 15 та 16 ЦК України передбачено право особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 вказаної частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості. Відповідно до ст.11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, є, зокрема, договори та інші правочини. Стаття 76 ЦПК України, передбачає, що доказами у справі є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Відповідно до ч. 1 ст. 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Згідно ст. 79 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 4 ст.206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Відповідно до вимог ст.ст. 12, 13, 78, 81 ЦПК України суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню, у тому числі, з огляду на те, що відповідач визнав позов і обставини визнані сторонами не підлягають доказуванню. Судом не виявлено обставин, що суперечать закону або порушують права, свободи чи інтереси інших осіб.

Outcome: approved