Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

04 лютого 2022 року [PERSON] звернулась до суду з вказаним позовом, яким просила розірвати шлюб між нею та [PERSON] , що зареєстрований 11 березня 2016 року Відділом державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, актовий запис № 99 та стягнути з відповідача на власну користь аліменти на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня звернення з позовом до суду. Позовні вимоги обґрунтовано тим, що позивач перебуває у зареєстрованому шлюбі з відповідачем з 11 березня 2016 року. Спільне життя з відповідачем не склалося у зв`язку з різними поглядами на життя, відсутністю між ними взаєморозуміння. Наміру зберегти сім`ю у сторін немає. Тому позивач переконана, що подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе. Крім того, сторони мають від шлюбу спільну доньку [PERSON] , [INFO] , на яку позивач просить стягнути аліменти в розмірі ј частини від усіх видів заробітку (доходу) [PERSON] до досягнення дитиною повноліття, починаючи стягнення з дня звернення з позовом до суду. Ухвалою суду від 14 лютого 2022 року у справі відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче судове засідання. Сторонам роз`яснено права, обов`язки та встановлено строки для вчинення процесуальних дій. Належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання сторони до суду не з`явились, про причини неявки суд не повідомили разом з тим, подали заяви, якими : позивач просила позов задовольнити в повному обсязі, а аліменти стягувати з відповідача не з моменту звернення до суду з позовом, а з дати ухвалення судового рішення, оскільки [PERSON] сплачував аліменти у добровільному порядку, ухвалити судове рішення у справі на стадії підготовчого судового засідання; відповідач позовні вимоги визнав, не заперечує щодо розірвання шлюбу і стягнення аліментів з дати ухвалення судового рішення, а не з моменту звернення [PERSON] до суду з даним позовом. Просив ухвалити судове рішення на стадії підготовчого судового засідання. Відповідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно ч. 3, 4 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частиною 4 ст. 206 ЦПК України визначено, що у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Суд, дослідивши заяви позивача та відповідача, матеріали справи та наявні в ній докази вважає, що уточнені позовні вимоги підлягають задоволенню з наступних підстав. Обґрунтовуючи судове рішення, суд приймає до уваги вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» відповідно якої суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини. Так, враховуються висновки, зазначені у рішенні в справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року (серія А, №303А, п.2958), згідно якого Суд повторює, що згідно усталеної практики, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. Згідно ч. 3 ст. 12 та ч. 1 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В судовому засіданні встановлено, що 11 березня 2016 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб у Відділі державної реєстрації актів цивільного стану Бориспільського міськрайонного управління юстиції у Київській області, про що складено актовий запис № 99. Наведене підтверджується копією свідоцтва про шлюби серії [NUMBER] . Відповідно ст. 110 СК України позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним із подружжя. При розгляді справ про розірвання шлюбу суд має встановлювати фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову, можливість збереження шлюбу в подальшому. Згідно ст. 111 СК України суд вживає заходів щодо примирення подружжя, якщо це не суперечить моральним засадам суспільства. Статтею 112 СК України визначено, що суд постановляє рішення про розірвання шлюбу, якщо буде встановлено, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б інтересам одного з них, інтересам їхніх дітей, що має істотне значення. Зі змісту позовної заяви, вбачається, що спільне життя у сторін не склалося, подружніх та сімейних стосунків не підтримують, спільного господарства не ведуть. З цих підстав подальше існування сім`ї неможливе. Заяв про надання строку на примирення сторони до суду не направили. Враховуючи викладене, суд вважає встановленим, що подальше спільне життя подружжя і збереження шлюбу суперечило б їхнім інтересам, що має істотне значення, у зв`язку з чим укладений шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати на підставі ст. 112 Сімейного кодексу України. Від шлюбу у сторін народилась спільна донька [PERSON] , [INFO] . Наведене підтверджується свідоцтвом про народження серії [NUMBER] виданим 13 вересня 2016 року Дарницьким районним у місті Києві відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у місті Києві. Між позивачем та відповідачем склалися сімейні правовідносини щодо утримання дитини, які врегульовані Сімейним кодексом України. Обов`язок батьків утримувати дитину до досягнення нею повноліття визначено ст. 180 СК України. На підставі ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини присуджуються у частці від доходу батьків або у твердій грошовій сумі. Згідно ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини, 2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів, 3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, 4) інші обставини, що мають істотне значення, і розмір аліментів на одну дитину за жодних обставин не може бути меншим ніж 30 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття. Статтею 183 СК України встановлено, що частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Судом встановлено та не заперечується сторонами у справі, що дитина проживає разом з мамою та перебуває на її утриманні. Доказів протилежного суду сторонами не надано. Відповідно ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Разом з тим, позивач в заяві поданій до суду від 06 червня 2022 року уточнила позов в цій частині та просила стягувати аліменти з відповідача не з дати звернення до суду з даним позовом, а з дати ухвалення судового рішення. Заява вмотивована тим, що [PERSON] вже сплачує у добровільному порядку аліменти на утримання спільної доньки. Наведене обставина визнається і не заперечується відповідачем. Крім того, на підтвердження даної обставини відповідач подав до суду довідку за № 03-12-5 видану 23 травня 2022 року Державним підприємством «Міжнародний аеропорт «Бориспіль», на підставі якої суд встановив, що починаючи з листопада 2021 року по квітень 2022 року з доходу [PERSON] вже відраховуються аліменти на утримання доньки. Враховуючи наведене, суд вбачає підстави для відступу від вимог ч. 1 ст. 191 СК України та вважає за можливе допустити стягнення аліментів на дитину починаючи з дати ухвалення судового рішення, а саме з 06 червня 2022 року. Суд, при визначенні розміру коштів, що стягуються як аліменти, прагне не до зрівняння матеріального становища платника й одержувача аліментів, а до того, щоб одержувач аліментів у разі їх сплати перестав бути таким, що потребує матеріальної допомоги. Окрім того, розмір призначених аліментів має бути виправданий дійсними потребами та з урахуванням матеріального становища сторін, має виходити з фактичних обставин справи та мети зобов`язання щодо утримання. Відповідно роз`яснень, наведених у пункті 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» та ч.1 ст.182 СК України при визначенні розміру аліментів суд повинен враховувати: стан здоров`я, матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Судом встановлено, що відповідач офіційно працевлаштований, інших неповнолітніх, малолітніх дітей та непрацездатних осіб на утриманні не має, стан здоров`я та матеріальне становище дозволяють батьку дитини виконувати обов`язок щодо сплати аліментів на утримання сина. Доказів протилежного суду сторонами не подано. Враховуючи те, що дитина проживає разом з матір`ю, вартість продуктів харчування, інших речей першої необхідності, розмір прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку, враховуючи стан здоров`я, матеріальне становище платника аліментів, суд приходить висновку про необхідність призначення аліментів на утримання дитини відповідно ст. 181 СК України з визначенням його в розмірі ј від всіх видів заробітку (доходу) [PERSON] .. Інших обставин, які мали б істотне значення для визначення розміру аліментів на утримання дитини судом не встановлено, про них також не повідомлено позивачем та відповідачем. Згідно ч.ч.1, 2 ст.27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України №789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. В положеннях статті 51 Конституції України зазначено, що батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття. Обов`язок батьків по утриманню своїх дітей виникає з моменту народження дитини і зберігається до досягнення ними повноліття і являє собою як моральний, так і правовий обов`язок батьків. За змістом ст. 179 Сімейного Кодексу України аліменти, одержані на дитину, є власністю дитини. Той із батьків або інших законних представників дитини, на ім`я якого виплачуються аліменти, розпоряджається аліментами виключно за цільовим призначенням в інтересах дитини. Неповнолітня дитина має право брати участь у розпорядженні аліментами, одержаними на її утримання. Неповнолітня дитина має право на самостійне одержання аліментів та розпорядження ними відповідно до Цивільного кодексу України. Згідно ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом даної статті обов`язок утримувати дитину є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Суд звертає увагу на те, що сам факт народження дитини покладає на батьків обов`язки, зокрема, щодо її утримання. У батьків немає і не може бути більшої цінності за дитину, а тому її утримання має домінувати над усіма іншими витратами. Відповідно п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд вважає необхідним допустити негайне виконання рішення в частині стягнення аліментів в межах суми платежу за один місяць. Відповідно ч. 1 ст. 141 ЦПК України у разі задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на відповідача. В ч. 6 ст. 141 ЦПК України вказано, що якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Оскільки позивач на підставі п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір» звільнена від сплати судового збору за вимогу про стягнення аліментів, з відповідача в дохід держави Україна належить стягнути судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп. Разом з тим, при зверненні до суду з вимогою про розірвання шлюбу [PERSON] сплатила судовий збір в розмірі 992 грн. 40 коп. (квитанція №1 від 04 лютого 2022 року). У частині 1 ст. 142 ЦПК України зазначено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Оскільки відповідач визнав позовні вимоги [PERSON] щодо розірвання шлюбу до початку розгляду справи по суті, суд вважає за можливе повернути позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору (496 грн. 20 коп.), сплаченого при поданні позову, а іншу частину судового збору (496 грн. 20 коп.) стягнути з відповідача на користь позивача. На підставі викладеного та

Outcome: approved