Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

Стислий виклад позиції позивача. 23 листопада 2021 року до Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська з Солонянського районного суду Дніпропетровської області надійшла позовна заява [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Солонянський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення безпідставно набутих коштів. В обґрунтування заявлених позовних вимог позивач посилався на те, що у провадженні Солонянського районного ВДВС Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) перебуває виконавче провадження № 62444289 про стягнення з нього аліментів на утримання неповнолітньої доньки. Супровідним листом виконавчої служби № 19423 від 06 листопада 2020 року на адресу позивача був надісланий розрахунок заборгованості зі сплати аліментів. Не погодившись із існуванням заборгованості, позивач звернувся до виконавчої служби із заявою від 24 листопада 2020 року та доданими до неї квитанціями про відсутність заборгованості. Проте виконавчою службою не було зараховано позивачу зазначені кошти в рахунок сплати аліментів, оскільки стягувачем у ВП № 62444289 є [PERSON] , а в квитанціях отримувачем коштів є [PERSON] . Оскільки [PERSON] та [PERSON] вважають, що перераховані позивачем кошти не є аліментами, позивач вважає що перераховані ним кошти у загальній сумі 23502,17 грн. підлягають поверненню відповідачкою, як безпідставно набуті (а.с.1-5). Заяви, клопотання, інші процесуальні дії у справі. Згідно з протоколом автоматизованого розподілу справ між суддями від 26 січня 2022 року указана позовна заява передана для розгляду судді Федоріщеву С.С. (а.с.31). Ухвалою судді від 27 січня 2022 року відкрито провадження у цивільній спарві за позовом [PERSON] до [PERSON] , треті особи [PERSON] , Солонянський районний відділ державної виконавчої служби Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) про стягнення безпідставно набутих коштів (32-33). Представник позивача надав до суду заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив суд їх задовольнити. Проти винесення заочного рішення по справі не заперечував. Відповідач у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Третя особа [PERSON] у судове засідання не з`явилась, про дату, час та місце розгляду справи була повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомила. Від представника Солонянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) до суду надійшла заява з проханням розглядати справу без представника відділу. Зважаючи на ці обставини, суд керується ст.\~6\~Конвенції про\~захист прав\~людини і\~основоположних свобод (РИМ, 4.XI.1950), яка згідно з частиною першою статті 9\~Конституції України є частиною національного законодавства України, та яка визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Строки, встановлені Цивільним процесуальним кодексом України, є обов`язковими для судів та учасників судових процесів, оскільки визначають тривалість кожної стадії процесу або час, протягом якого має бути вчинено процесуальну дію (наприклад, строк оскарження судового рішення, строк подачі зауважень щодо журналу судового засідання). Зазначене є завданням цивільного судочинства та кримінального провадження (стаття 1 ЦПК,\~стаття 2 КПК). Розумним, зокрема, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту. Європейський суд з прав людини, вирішуючи питання про дотримання права на справедливий суд, передбаченого пунктом 1 статті 6 Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, ратифікованої\~Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, у контексті оцінки дій сторони в справі, спрямованих на захист свого права, або її бездіяльності, дійшов з урахуванням принципів, що випливають з прецедентної практики Суду, висновків про те, що: одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності; «право на суд» не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави; сторона в розумні інтервали часу має вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їй судового провадження; право на вчинення процесуальних дій стороною або щодо певної сторони не є необмеженим, позаяк обмежується, зокрема, необхідністю дотримання прав іншої сторони в процесі та власне необхідністю забезпечити дотримання права на справедливий суд у розумінні п. 1 ст. 6 Конвенції (рішення від 19 червня 2001 року у справі «Креуз проти Польщі» (п.п. 52, 53, 57 та ін.); рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» (п.п. 40, 41, 42 та ін.). У рішенні Європейського Суду з прав людини від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьова проти України» зазначено, що сторони мають вживати заходів, щоб дізнатися про стан відомого їм судового провадження. Розумність тривалості судового розгляду має визначатися з огляду на обставини справи та наступні критерії: складність справи, поведінка заявника та компетентних органів, а також важливість предмета позову для заявника у справі (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Фрідлендер проти Франції»). Таким чином, суд вважає за можливе на підставі ст.ст. 280, 281, 282\~ЦПК України ухвалити у справі заочне рішення суду в судовому засіданні за відсутності сторін та без фіксування процесу технічними засобами відповідно до положень ч. 2 ст. 247 ЦПК. Фактичні обставини, встановлені судом. Відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів у виконавчому провадженні № 62444289, заборгованість [PERSON] зі сплати аліментів за період з вересня 2018 року по червень 2020 року становить 20103,52 грн. 24 листопада 2020 року [PERSON] було подано до Солонянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) копії квитанції про сплату заборгованості в повному обсязі, відповідно до розрахунку заборгованості зі сплати аліментів. 24 грудня 2020 року [PERSON] від начальника Солонянського районного відділу державної виконавчої служби Південно-Східного Міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) Перелигіної А. було надано відповідь за вих. № 25935, відповідно до якої [PERSON] було повідомлено, що йому було відмовлено у внесенні поданих ним квитанцій до розрахунку заборгованості, оскільки стягувачем по ВП № 62444289 є [PERSON] , а в квитанціях отримувачем коштів є [PERSON] . Як вбачається із копій квитанцій, наданих позивачем, [PERSON] на користь [PERSON] за період з лютого 2019 року по грудень 2020 року було перераховано грошові кошти на загальну суму 23502,17 грн. Мотивована оцінка кожного аргументу, наведеного позивачем, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до ст.15,16 ЦК України, ст.4,5 ЦПК України\~кожна особа має право в порядку, встановленому цим кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. При цьому, спосіб захисту повинен бути ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Обрання особою неналежного способу захисту порушеного права в судовому порядку, який не відповідає як змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і характеру його порушення, а також не призводить до поновлення порушеного права цієї особи, є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог. Відповідно до ст.12,13,81 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Так, в межах даної цивільної справи [PERSON] просить стягнути з [PERSON] грошові кошти в розмірі 23502,17 грн. які були отриманні відповідачем, як безпідставно набуті відповідно до\~ст.1212 ЦК України. В обґрунтування таких вимог вказує, що вищевказані грошові кошти переховувались ним на картковий рахунок доньки [PERSON] в рахунок сплати аліментів, але оскільки [PERSON] та [PERSON] вважають, що перераховані позивачем кошти не є аліментами, позивач вважає що перераховані ним кошти у загальній сумі 23502,17 грн. підлягають поверненню відповідачкою, як безпідставно набуті. Відповідно до\~ст. 1212 ЦК України\~особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Згідно\~ст. 1213 ЦК України\~набувач зобов`язаний повернути потерпілому безпідставно набуте майно в натурі. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1)повернення виконаного за недійсним правочином; 2)витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3)повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи. Аналіз вказаних норм права вказує на те, що предметом регулювання інституту безпідставного набуття чи збереження майна є відносини, які виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і які не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна. Відсутність правової підстави\~це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в незаборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення породження між учасниками відповідних правовідносин у майбутньому певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, внаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, які прямо передбачені\~ст.11 ЦК України. Відповідно до\~ст.11 ЦК України\~цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені цими актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. До підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, належать договори та інші правочини. Згідно з\~ст.509 ЦК України\~зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Набуття однією зі сторін зобов`язання майна за рахунок іншої сторони в порядку виконання договірного зобов`язання не вважається безпідставним. Крім того, в разі, коли поведінка набувача, потерпілого, інших осіб або подія утворюють правову підставу для набуття (збереження) майна,\~ст.1212 ЦК України\~можна застосовувати тільки після того, як така правова підстава в установленому порядку скасована, визнана недійсною, змінена, припинена або була відсутня взагалі. Така правова позиція висловлена Верховним Судом України у постанові від 03 червня 2015 року у справі №6-100цс15. [PERSON] було перераховано на користь [PERSON] грошові кошти на загальну суму 23502,17 грн., а саме: 17 лютого 2019 року 1000,00 грн., 13 березня 2019 року 1000,00 грн., 03 квітня 2019 року 1005,03 грн., 12 травня 2019 року 1005,03 грн., 19 червня 2019 року 1005,03 грн., 18 вересня 2019 року 998,00 грн., 17 жовтня 2019 року 2010,05 грн., 19 листопада 2019 року 2010,05 грн., 04 грудня 2019 року 1000,00 грн., 11 січня 2020 року 1100,00 грн., 06 березня 2020 року 1105,53 грн., 09 квітня 2020 року 1105,53 грн., 09 травня 2020 року 1111,09 грн., 05 червня 2020 року 1105,00 грн., 29 жовтня 2020 року 1114,00 грн., 22 листопада 2020 року 2462,52 грн., 05 грудня 2020 року 2265,31 грн. Відповідно до ст. 1215 ЦК України, не підлягає поверненню безпідставно набуті: 1)заробітна плата і платежі, що прирівнюються до неї, пенсії, допомоги, стипендії, відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю, аліменти та інші грошові суми, надані фізичній особі як засіб до існування, якщо їх виплата проведена фізичною або юридичною особою добровільно, за відсутності рахункової помилки з її боку і недобросовісності з боку набувача; 2) інше майно, якщо це встановлено законом. Отже, передбачені 3 випадки, за яких набуте особою без достатньої правової підстави майно за рахунок іншої особи не підлягає поверненню. Тлумачення цієї норми закону свідчить, що законодавцем передбачені два винятки із цього правила: по-перше, якщо виплата відповідних грошових сум є результатом рахункової помилки особи, яка проводила таку виплату; по-друге, у разі недобросовісності набувача такої виплати. При цьому, правильність здійснених розрахунків, за якими була проведена виплата, а також добросовісність набувача презюмуються, і відповідно тягар доказування наявності рахункової помилки та недобросовісності набувача покладається на платника відповідних грошових сум. За результатами розгляду даної справи, відсутні докази про набуття відповідачем грошових коштів, як аліментних платежів, у результаті рахункової помилки позивача, та й на такі обставини не посилається і сам позивач. Крім того, недобросовісність з боку відповідача також не встановлена. Натомість, позивач у своїй позовній заяві сам зазначає про те, що грошові кошти на картковий рахунок [PERSON] перераховувались в рахунок сплати аліментів, а тому суд не може взяти до уваги посилання позивача на те, що оскільки [PERSON] та [PERSON] вважають, що перераховані позивачем кошти не є аліментами, позивач вважає що перераховані ним кошти у загальній сумі 23502,17 грн. підлягають поверненню відповідачкою, як безпідставно набуті та на них не розповсюджуються приписи ст. 1215 ЦК України. Отже, з`ясувавши обставини справи, дослідивши наявні докази, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позовних вимог, оскільки передбачені цивільним законодавством підстави для повернення грошових коштів (сплачених позивачем аліментних платежів), на підставі вимог статті 1212 ЦК України, - відсутні і в силу вимог статті 1215 ЦК України ці кошти поверненню позивачу не підлягають. На думку суду, дії позивача, які спрямовані на повернення коштів, не узгоджуються з висновками ЄСПЛ. Так, в інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у здоровому середовищі та батькам не може бути надано право за статтею 8 Конвенції на вжиття таких заходів, що можуть завдати шкоди здоров`ю та розвитку дитини (рішення у справі «Ельсхольц проти Німеччини» (Elsholz v. Germany), [ВП], заява № 25735/94, п. 50, ЄСПЛ 2000-VIII, та справа «Марсалек проти Чехії» (Marsalek v. theCzechRepublic), заява № 8153/04, п. 71, від 4 квітня 2006 року). Таким чином, з`ясувавши повно, всебічно та об`єктивно обставини справи, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням надані сторонами докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а також достатності і взаємозв`язку, суд вважає позов [PERSON] безпідставним та необґрунтованим, у зв`язку з чим в його задоволенні слід відмовити повністю. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі "Проніна проти України"). Обговорюючи питання розподілу судових витрат відповідно до ст. 141 ЦПК України, з урахуванням того, що у задоволенні позовних вимог відмовлено, судові витрати покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed