Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

[PERSON] та [PERSON] звернулися в суд з позовною заявою до [PERSON] , в якій просять: стягнути з відповідача на користь [PERSON] 61746,87 грн шкоди, заподіяної пошкодженням майна, внаслідок вчинення кримінального правопорушення, 9417,51 грн інфляційних витрат, та 3% річних, що становить 3537,00 грн; стягнути з відповідача на користь [PERSON] 3100,00 грн понесених витрат на евакуацію та зберігання пошкодженого майна та 20000,00 грн моральної шкоди, заподіяної ушкодженням здоров`я. На обґрунтування позовних вимог зазначають, що 29 жовтня 2017 року, о 19 год 40 хв, на ділянці 34 км + 500 м траси Львів-Краковець, в м. Новояворівську Яворівського району Львівської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «BMW 520», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , і транспортного засобу «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Винним у вчиненні дорожньо-транспортної пригоди було визнано [PERSON] , якого вироком Яворівського районного суду Львівської області від 22 квітня 2019 року засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, у виді штрафу в розмірі 5100,00 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено транспортний засіб «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER] , який на момент події належав на праві власності [PERSON] . Цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «BMW 520», номерний знак [NUMBER] , [PERSON] на дату дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована, в зв`язку з чим МТСБУ яке здійснило відшкодування шкоди [PERSON] як користувачу пошкодженого транспортного засобу, в розмірі 101000 грн., тобто в межах страхової суми, а саме 100000,00 грн - шкода, заподіяна пошкодженням транспортного засобу та 1000,00 грн - відшкодування витрат на проведення незалежної оцінки пошкоджень. Частина майнової шкоди в розмірі 61746,87 грн залишилась не відшкодованою. Крім того, позивач [PERSON] поніс витрати на транспортування (евакуацію) пошкодженого транспортного засобу з м. Яворів до м. Львова в розмірі 1900,00 грн, а також витрати на його зберігання у м. Львові в розмірі 1200,00 грн. [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, зокрема, перелом кісток правого передпліччя в ділянці променево-зап`ястного суглобу, синці на правій руці, на животі, на грудях, садно на правій руці, садна на правій нозі. Ушкодженням здоров`я [PERSON] була заподіяна моральна шкода. Так, він був змушений був звертатися в медичні заклади, також відчував дискомфорт внаслідок пошкодження носа. Розмір заподіяної моральної шкоди оцінює в 20000,00 грн. Крім того, враховуючи те, що матеріальна шкода, заподіяна [PERSON] , як власнику пошкодженого транспортного засобу, повністю не відшкодована, а [PERSON] ушкодженням здоров`я заподіяна моральна шкода, тому вони змушені звернутися до суду з метою захисту порушених прав на відшкодування шкоди. Згідно з протоколом розподілу судової справи між суддями головуючим суддею визначено Карпин І.М. Ухвалою судді Яворівського районного суду Львівської області від 31 жовтня 2019 року відкрито провадження у цивільній справі за правилами загального позовного провадження. Ухвалою Яворівського районного суду Львівської області від 08 липня 2021 року закрито підготовче судове засідання, призначено справу до судового розгляду. Згідно з протоколом повторного розподілу судової справи між суддям головуючим суддею визначено Поворозника Д.Б. В судове засідання представник позивачів [PERSON] не прибула, однак подала заяву про розгляд справи у її відсутності та відсутності її довірителів, позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити. В судове засідання відповідач [PERSON] не прибув, про розгляд справи повідомлявся належним чином, а саме шляхом розміщення оголошення про виклик до суду на офіційному веб-сайті Яворівського районного суду Львівської області. Також про причини неявки суд не повідомив, своїх заперечень та відзиву на позов не подав. Відповідно до ч. 1 ст. 280 Цивільного процесуального кодексу України суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів за одночасного існування таких умов: відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання; відповідач не з`явився в судове засідання без поважних причин або без повідомлення причин; відповідач не подав відзив; позивач не заперечує проти такого вирішення справи. Як вбачається з матеріалів справи, відповідачі належним чином повідомлені про дату, час і місце проведення судового засідання, однак у таке без поважних причин не з`явилися, не повідомили причини неявки, не подали відзиву, а також позивач та її представник не заперечують проти заочного вирішення справи. Враховуючи вищевикладене, суд дійшов висновку про можливість вирішення справи на підставі наявних у ній доказів з постановленням заочного рішення. Фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України у зв`язку з неявкою у підготовче судове засідання учасників справи. Частинами 4, 5 ст. 268 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або розгляду справи без повідомлення (виклику) учасників справи, суд підписує рішення без його проголошення. Датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення. Отже, враховуючи наведені вище вимоги процесуального закону, датою ухвалення судом судового рішення в даній справі, призначеній до розгляду на 24 травня 2022 року є дата складення повного судового рішення 03 червня 2022 року. Дослідивши матеріали справи, оцінивши доводи позивачів, суд дійшов всиновку, що позов слід задовольнити з таких підстав. Суд встановив, що 29 жовтня 2017 року, о 19 год 40 хв, на ділянці 34 км + 500 м автодороги Львів-Краковець, в м. Новояворівську, Яворівського району, Львівської області, відбулася дорожньо-транспортна пригода за участі транспортного засобу «BMW 520», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] , і транспортного засобу «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди було пошкоджено автомобіль марки «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER] , який на момент події належав на праві власності [PERSON] . Вироком Яворівського районного суду Львівської області від 22 квітня 2019 року, який набрав законної сили, [PERSON] визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 Кримінального кодексу України, та призначено показання у виді штрафу в розмірі 5100,00 грн з позбавленням права керувати транспортними засобами на 1 рік. Частиною 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України визначено, що вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Також суд встановив, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «BMW 520», номерний знак [NUMBER] , [PERSON] на дату дорожньо-транспортної пригоди не була застрахована. Відповідно до звіту вартості матеріального збитку, завданого власнику колісного транспортного засобу«Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER] , № [NUMBER] , складеного 20 січня 2018 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля становить 242022,23 грн, ринкова вартість автомобіля до пошкодження становила 215400,87 грн, а його вартість після пошкодження - 53654,00 грн. Моторне (транспортне) страхове бюро України здійснило відшкодування шкоди [PERSON] , як користувачу пошкодженого транспортного засобу, в розмірі 101000,00 грн, а саме 100000,00 грн - шкода, заподіяна пошкодженням транспортного засобу та 1000,00 грн - відшкодування витрат на проведення незалежної оцінки пошкоджень. Водночас, частина майнової шкоди в розмірі 61746,87 грн залишилась не відшкодованою, що підтверджуються листом МТСБУ від 12 вересня 2019 року № 3/1-05/29643. Також суд встановив, що позивач [PERSON] поніс витрати на транспортування (евакуацію) пошкодженого транспортного засобу «Skoda Fabia», номерний знак [NUMBER] , з м. Яворів до м. Львів, в розмірі 1900,00 грн, що підтверджується товарним чеком від 19 грудня 2017 року, а також витрати на його зберігання у м. Львів в розмірі 1200,00 грн, що підтверджується товарним чеком від 31 травня 2018 року. Крім того, суд встановив, що позивачу [PERSON] внаслідок дорожньо-транспортної пригоди були заподіяні середньої тяжкості тілесні ушкодження, а саме: перелом кісток правого передпліччя в ділянці променево-зап`ястного суглобу, синці на правій руці, на животі, на грудях, садно на правій руці, садна на правій нозі, що підтверджується зазначеним вище вироком Яворівського районного суду Львівської області від 22 квітня 2019 року. Внаслідок ушкодження здоров`я [PERSON] звертався в медичні заклади, що підтверджується випискою із медичної карти від 29 жовтня 2017 рокуроку, випискою із медичної карти №18417 від 30 жовтня 2017 року, консультативним заключениям від 10 листопада 2017 року, консультативним заключениям від 01 грудня 2017 року, протоколом рентгенологічного обстеження від 04 грудня 2017 року. Щодо відшкодування матеріальної шкоди. Відповідно до ч. ч. 1 - 3 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Збитки відшкодовуються у повному обсязі, якщо договором або законом не передбачено відшкодування у меншому або більшому розмірі. Згідно з ст. 1166 Цивільного кодексу України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Відповідно до ст. 1187 Цивільного кодексу України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку. Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 1188 Цивільного кодексу України шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою. Відповідно до ч. 3 ст. 988 Цивільного кодексу України страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором. Згідно зі ст. 1194 Цивільного кодексу України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням). Згідно з положеннями ст. 30 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» транспортний засіб вважається фізично знищеним, якщо його ремонт є технічно неможливим чи економічно необґрунтованим. Ремонт вважається економічно необґрунтованим, якщо передбачені згідно з аварійним сертифікатом (рапортом), звітом (актом) чи висновком про оцінку, виконаним аварійним комісаром, оцінювачем або експертом відповідно до законодавства, витрати на відновлювальний ремонт транспортного засобу перевищують вартість транспортного засобу до дорожньо-транспортної пригоди. Якщо транспортний засіб вважається знищеним, його власнику відшкодовується різниця між вартістю транспортного засобу до та після дорожньо-транспортної пригоди, а також витрати на евакуацію транспортного засобу з місця дорожньо-транспортної пригоди. Відповідно до пп. «а» п. 41.1 ст. 41 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» МТСБУ за рахунок коштів фонду захисту потерпілих відшкодовує шкоду на умовах, визначених цим Законом, у разі її заподіяння, зокрема, транспортним засобом, власник якого не застрахував свою цивільно-правову відповідальність. Згідно з абз. 2 п. 22.1 ст. 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання події, яка є підставою для проведення регламентної виплати, МТСБУ у межах страхових сум, що були чинними на день настання такої події, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи. Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП. При цьому, у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 22 Цивільного кодексу України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил ст. 22 Цивільного кодексу України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування. Отже, під збитками необхідно розуміти фактичні втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, витрати, вже зроблені потерпілим, або які мають бути ним зроблені, та упущену вигоду. При цьому такі витрати мають бути безпосередньо, а не опосередковано, пов`язані з відновленням свого порушеного права, тобто з наведеного випливає, що без здійснення таких витрат неможливим було б відновлення свого порушеного права особою. Стягнення збитків є одним із видів цивільно-правової відповідальності, для застосування якої потрібна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення, а саме: протиправної поведінки, збитків, причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками і вини. За відсутності хоча б одного з цих елементів цивільна відповідальність не настає. При цьому такі витрати мають бути необхідними для відновлення порушеного права та перебувати у безпосередньому причинно-наслідковому зв`язку з порушенням. Отже, суд встановив на підставі належних та достатніх доказів, які описано вище, з вини відповідача [PERSON] завдана матеріальна шкода позивачу [PERSON] шляхом пошкодження транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди. А в зв`язку з тим, що цивільно-правова відповідальність відповідача не була застрахована тому МТСБУ відшкодувало шкоду завдану відповідачу в межах лімітів передбачених законом. Тому, встановивши, що вартість майнового збитку, завданого позивачу [PERSON] пошкодженням автомобіля внаслідок ДТП, яка сталася з вини відповідача [PERSON] , перевищує сплачене МТСБУ грошове відшкодування, суди першої та апеляційної інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про те, що з відповідача, як винної особи, на користь [PERSON] підлягає стягненню різниця між розміром завданих збитків та сплаченим відшкодуванням, а саме 61746,87 грн шкоди. Аналогічні висновки щодо застосування норм права висловлені в постанові Верховного Суду від 29 листопада 2019 року у справі № 487/577/15-ц. Також відповідно до ч. 2 ст. 625 Цивільного кодексу України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 16 травня 2018 року у справі № 686/21962/15-ц, у ст. 625 Цивільного кодексу України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення. Приписи цієї статті поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Відповідно до ч. 2 ст. 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є не лише договори й інші правочини, а й завдання майнової (матеріальної) і моральної шкоди іншій особі та інші юридичні факти. Зважаючи на викладене вище, суд вважає, що з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають відшкодуванню нараховані на суму 61746,87 грн на період з 30 жовтня 2017 року до 27 вересня 2019 року інфляційні втрати в розмірі 9417, 51 грн та 3% річних в розмірі 3537,00 грн. Також задоволенню підлягають вимоги позивача [PERSON] про стягнення з [PERSON] витрати на евакуацію транспортного засобу після ДТП та подальше зберігання в розмірі 3100,00 грн, оскільки такі витрати є збитками в розумінні п. 1 ч. 2 ст. 22 Цивільного кодексу України та підлягають відшкодуванню особою, яка їх завдала. Щодо відшкодування моральної шкоди. Згідно з ч. 1 ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. За змістом ч. 2 ст. 1167 Цивільного кодексу України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Отже, відповідно до змісту наведених норм підставою виникнення зобов`язання про компенсацію збитків та моральної шкоди є заподіяння збитків та завдання моральної шкоди іншій особі. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування шкоди підлягають такі обставини: наявність шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вина останнього в заподіянні шкоди. Частиною 6 ст. 82 Цивільного процесуального кодексу України встановлено, що вирок суду в кримінальному провадженні, який набрав законної сили, є обов`язковими для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. Отже, факт винного протиправного діяння [PERSON] та спричинення такими діями негативних наслідків для позивача [PERSON] , тобто наявність причинно-наслідкового зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача, встановлена вироком суду, який набрав законної сили, тому ці обставини не підлягають доказуванню під час розгляд даної цивільної справи. Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку, що у спірному випадку наявні правові підстави для відшкодування [PERSON] шкоди [PERSON] , заподіяної кримінальним правопорушенням. Також суд вважає очевидним те, що заподіяння внаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Яка сталася з вини відповідача, позивачеві відповідачем тілесних ушкоджень середньої тяжкості (перелом кісток правого передпліччя, а також, внаслідок удару подушкою безпеки, потерпілий пошкодив ніс) та, як наслідок, тривале відчуття фізичного болю, необхідність проходження лікування і реабілітації, безумовно спричинило позивачу моральні страждання, які полягали у фізичному болю та стражданнях, що, в свою чергу, очевидно, мало наслідком також спричинення душевних страждань. Щодо розміру моральної шкоди суд зазначає таке. Відповідно до норм ст. 23 Цивільного кодексу України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Як роз`яснено в постанові Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 № 4 «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних, тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення, тощо), та з урахуванням інших обставин справи. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. Європейський суд з прав людини вказує, що оцінка моральної шкоди по своєму характеру є складним процесом, за винятком випадків коли сума компенсації встановлена законом (STANKOV v. BULGARIA, № 68490/01, § 62, ЄСПЛ, 12 липня 2007 року). Отже, законом установлено загальні критерії щодо меж судової дискреції у вирішенні питання про розмір грошового відшкодування моральної шкоди. Тобто визначення розміру такого відшкодування становить предмет оціночної діяльності суду. При вирішенні питання про розмір відшкодування моральної шкоди [PERSON] , суд враховує характер та тривалість заподіяних йому моральних страждань, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості та зазначає таке. Суд враховує, що позивачеві, як описано вище, завдано тілесні ушкодження середньої тяжкості, що спричинило йому фізичний біль, душевні страждання, погіршення стану здоров`я, що потребувало певного часу та зусиль для його відновлення. Також суд враховує, що відповідач не вчинив жодних конкретних і дієвих дій, спрямованих на добровільне відшкодування заподіяної ним шкоди позивачу. Врахування судом у зазначеному вище вироку при вирішення кримінальної справи про обвинувачення [PERSON] у вчиненні злочину, передбачено ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України, щирого каяття обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, що є обставиною, яка пом`якшує кримінальне покарання, не є тотожним і не саме по собі жодним чином не свідчить і не підтверджує факту примирення обвинуваченого (засудженого) з потерпілим, чи хоча б вибачення перед останнім за спричинені йому негативні наслідки. Отже, підсумовуючи наведене вище, суд вважає доведеним факт заподіяння [PERSON] , а також наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями [PERSON] та заподіянням такої шкоди позивачу. Також суд вважає, що позивач належним чином обґрунтував розмір моральної шкоди, заявленого у позовній заяві, а саме 20000,00 грн. Зважаючи на викладене вище, суд дійшов висновку про те, що розмір моральної шкоди, який слід стягнути з [PERSON] на користь [PERSON] , виходячи з наведених вимог закону, характеру дій відповідача, завданих позивачу страждань, заподіяння йому тілесних ушкоджень, дотримуючись принципів розумності, співмірності та справедливості, слід визначити в розмірі 20000,00 грн, що, на думку суду, буде достатньою компенсацією завданих йому моральних страждань. В свою чергу, відповідач [PERSON] не надав суду будь-яких аргументованих пояснень і доказів на спростування наведених позивачами обставин і пред`явлених ними позовних вимог. Щодо розподілу судових витрат. Відповідно до норм ч. ч. 1, 6 ст. 141 Цивільного процесуального кодексу України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог Враховуючи, що позивачі звільнені від сплати судового збору при зверненні до суду з даним позовом, із [PERSON] слід стягнути в дохід держави судовий збір за розгляд справи в суді першої інстанції у розмірі 987,00 грн, що становить 1% від ціни позову. Згідно ч. ч. 1, 3 ст. 133 Цивільного процесуального кодексу України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу. Положеннями ст. 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав. Згідно зі ст. 15 Цивільного процесуального кодексу України учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом. Безоплатна правнича допомога надається в порядку, встановленому законом, що регулює надання безоплатної правничої допомоги. Відповідно до норм ст. ст. 1, 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. Разом з тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу. За змістом ст. 137 Цивільного процесуального кодексу України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 року у справі №826/1216/16, постанові Верховного Суду від 02.07.2019 року у справі №810/795/18 зазначено про те, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Як слідує з правової позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 01.10.2018 року у справі № 569/17904/17, на підтвердження надання правової допомоги необхідно долучати, у тому числі, розрахунок погодинної вартості правової допомоги, наданої у справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги, та може міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. Розрахунок платної правової допомоги повинен відображати вартість години за певний вид послуги та час витрачений на участь у судових засіданнях; вчинення окремих процесуальних дій поза судовим засіданням; ознайомлення з матеріалами справи в суді тощо Із наведеного вище слідує, що сторона, яка заявляє вимогу про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, зобов`язана надати відповідні докази, які у причинно-наслідковому зв`язку підтверджують затрачений час на правову допомогу, надану в справі, який має бути передбачений договором про надання правової допомоги та фактичну передачу виконаних адвокатом робіт, які, зокрема, можуть міститися у акті приймання-передачі послуг за договором. На підтвердження витрат на професійну правничу допомогу позивач [PERSON] подали до суду такі письмові докази: копію договору про надання правової допомоги від 0060-ц від 23 квітня 2019 року грудня 2021 року; копію договору про надання правової допомоги від 0061-ц від 23 квітня 2019 року грудня 2021 року, розрахунки розміру наданої професійної правничої допомоги; акти наданих послуг від 27 вересня 2019 року; рахунки-фактури; квитанції про оплату адвокатських послуг; копію свідоцтва про право на зайняття адвокатською діяльністю; копію квитанції від №0.0.1336596321.1.від 24 квітня 2019 року [PERSON] здійснив оплату за надання професійної правничої допомоги в розмірі 5500,00 грн. Враховуючи складність справи, ціну позову, час, витрачений адвокатом на надання послуг, їх види і обсяг, значення справи для позивачів, суд вважає, що заявлені до відшкодування витрати є обґрунтованими і співмірними. При цьому, обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Однак відповідач не надав належних та вмотивованих доказів, які б доводили неспівмірність розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд не оцінює дані витрати на предмет їх співмірності. Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що з [PERSON] слід стягнути на користь [PERSON] 5500,00 грн судових витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved