Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом до [PERSON] про поділ спільного майна подружжя. В обґрунтування позовних вимог вказує, що 02.08.2000 року між нею та відповідачем було зареєстровано шлюб. В період шлюбу до моменту фактичного припинення шлюбних відносин та припинення ведення спільного господарства було набуто майно, яке позивачка просить поділити шляхом визнання за нею Ѕ частини всього майна. [PERSON] включила до спільного майна подружжя таке майно: 1.Трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] ; 2.Однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; 3.Гараж, що розташований в авто гаражному кооперативі «Атек» по вул. Відінській, 5 в м. Рівне; 4.Нежитлове приміщення: будівля виробничого корпусу в [ADDRESS] ; 5.Автомобіль марки Mitsubishi Pajero WG, 2008 року випуску; 6.Автомобіль марки Renault Kangoo, 2008 року випуску. В подальшому позивачка за первісним позовом збільшила позовні вимоги та просить суд розділити по Ѕ між подружжям земельну ділянку розміром 0,2000 га в с. Омеляна, Рівненського району Рівненської області. 28.01.2020 року [PERSON] звернувся до суду із зустрічною позовною заявою до [PERSON] про визнання права спільної сумісної власності, поділ спільного майна подружжя та визнання майна особистою приватною власністю. В даній позовній заяві позивач за зустрічним позовом підтвердив набуття у спільну сумісну власність майна зазначеного позивачкою за первісним позовом, окрім гаража, який вважає придбаним за особисті кошти та просить суд визнати його особистою приватною власністю. Окрім того, зазначає про автомобіль марки NISSAN TIIDA, 2007 року випуску, який набутий подружжям за час шлюбу та відчужений відповідачкою за зустрічним позовом без його згоди. А також позивач за зустрічним позовом звернувся з вимогою включення до спільної маси подружжя боргових зобов`язань подружжя в розмірі 200\~000,00 доларів США перед [PERSON] , що підлягає поділу. В подальшому [PERSON] збільшив позовні вимоги у зв`язку з проведення судової експертизи та змінив предмет позову в частині порядку поділу спільного майна подружжя, а саме просить суд: 1.Визнати особистою приватною власністю [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) гараж [ADDRESS] , вартістю 3\~500\~(\~три тисячі\~п`ятсот)\~доларів США,\~що еквівалентно\~86\~065\~(вісімдесят\~шість тисяч\~шістдесят п`ять)\~гривень 00\~копійок; 2.Визнати спільною сумісною власністю подружжя [PERSON] та [PERSON] автотранспортний засіб NISSAN TIIDA, номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER] , вартістю 167 648 (сто шістдесят сім шістсот сорок вісім) грн. 00 копійок; 3.Визнати спільним сумісним зобов`язання подружжя [PERSON] та [PERSON] борг у розмірі 200\~000 (двісті тисяч) доларів США, що еквівалентно 4\~918\~000 (чотири мільйони дев`ятсот вісімнадцять тисяч) грн., перед [PERSON] за борговою розпискою від 03.04.2007; 4.Спільне сумісне майно та зобов`язання подружжя [PERSON] та [PERSON] поділити в натурі наступним чином: 4.1.Виділити [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) у право власності: ?Трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , ринкова вартість: 1\~924\~650 грн.; ?Однокімнатну квартиру [ADDRESS] , ринкова вартість: 1\~501\~500 грн.; ?Автомобіль марки NISSAN TIIDA, 2007 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER] , вартістю 167 648 грн.; 4.2.Виділити [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) у право власності: ?Боргові зобов`язання подружжя [PERSON] та [PERSON] в розмірі 200\~000 доларів США перед [PERSON] , що еквівалентні 4\~918\~000 грн.; ?Нежитлове приміщення: будівля виробничого корпусу в [ADDRESS] , ринкова вартість: 8\~084 318 грн.; ?Автомобіль марки Renault Kangoo, 2008 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER] , вартістю 83\~824 грн. ?Автомобіль марки Mitsubishi Pajero WG, 2008 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER] , вартістю 338 000. 5.Стягнути з [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) на користь [PERSON] (ідентифікаційний номер [NUMBER] ) 5\~656,00 гривень, різницю вартості часток майна та боргового зобов`язання. Позивач-відповідач [PERSON] та її представник - адвокат Гвяздовський А.Є. в судовому засіданні позовні вимоги за первісним позовом підтримали з підстав викладених у ньому, просять їх задоволити, зустрічний позов не визнали, просять відмовити у задоволенні позову з підстав викладених у відзиві на зустрічну позовну заяву. Відповідач-позивач [PERSON] та його представник адвокат Ширко М.Р. в судовому засіданні позовні вимоги по первісному позову визнали частково, просять відмовити частково у його задоволенні з підстав викладених у відзиві на позовну заяву, зустрічний позов підтримали, просять його задоволити. Заслухавши думку сторін, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи позовних заяв, суд прийшов до наступних висновків. Судом встановлено, що дійсно 02.08.2000 року між сторонами був укладений шлюб. Під час шлюбу сторони набули у власність таке майно: -Трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] ; -Однокімнатну квартиру [ADDRESS] ; -Гараж, що розташований в авто гаражному кооперативі «Атек» по [ADDRESS] ; -Нежитлове приміщення: будівля виробничого корпусу в [ADDRESS] ; -Автомобіль марки Mitsubishi Pajero WG, 2008 року випуску; -Автомобіль марки Renault Kangoo, 2008 року випуску; -Автомобіль марки NISSAN TIIDA, 2007 року випуску; -Боргові зобов`язання подружжя [PERSON] та [PERSON] в розмірі 200\~000 доларів США перед [PERSON] , що еквівалентні 4\~918\~000 грн. Засади шлюбу, а також особисті немайнові та майнові права і обов`язки подружжя, визначає СК України. Відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини самостійного заробітку (доходу). Суд зазначає, що за загальним правилом застосування презумпції спільності майна подружжя, згідно зі статтею 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, і позивач не зобов`язаний доводити належність набутого за час шлюбу майна до майна подружжя. Той із подружжя, який порушує питання про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують. Зазначена правова позиція також висловлена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року № 6-843цс17. Статтею 63 СК України, встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпорядження майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено за домовленістю між ними. Згідно з ч. 2ст.\~60\~СК України вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частиною 1 ст.\~70\~СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Верховний Суд у Постанові від 12.02.2020 року по справі №725/1776/18 вказав, що зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Аналогічна правова позиція викладена в п.п. 23, 24 Постанови Пленуму ВСУ № 11 від 21.12.2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя». Відповідно до п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Верховний Суд України на засіданні Судової палати у цивільних справах у справі № 6-1587цс16 від 12.10.2016 року зробив правовий висновок, згідно з яким, відповідно до ст.\~60\~СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Правова позиція ВСУ у справі № 6-1568цс16 від 07.12.2016 року: належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму статті 60\~СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, але й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. Відповідно до\~ст. 355 ЦК України\~майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно). Майно може належати особам на праві спільної часткової або на праві спільної сумісної власності. Право спільної власності виникає з підстав, не заборонених законом. Відповідно до ч. 1ст. 364 ЦК України, співвласник має право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній частковій власності. Відповідно до ч. 2ст. 364 ЦК України, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2ст. 183 цього Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. Компенсація співвласникові може бути надана лише за його згодою. Право на частку у праві спільної часткової власності у співвласника, який отримав таку компенсацію, припиняється з дня її отримання. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши письмові докази та пояснення свідків суд приходить до висновку, що подружжя [PERSON] набуло таке майно, яке суд задовольняючи в цій частині позовні вимоги як [PERSON] так і [PERSON] визнає спільною сумісною власністю подружжя: - Трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , вартістю 1\~924\~650,00 грн., при визначенні вартості суд приймає до уваги звіт з незалежної оцінки майна, проведений ТОВ «Консалтинг-Експерт І» від 09.07.2021 року; - Однокімнатну квартиру [ADDRESS] , вартістю 1\~501\~500,00 грн., при визначенні вартості суд приймає до уваги звіт з незалежної оцінки майна, проведений ТОВ «Консалтинг-Експерт І» від 09.07.2021 року; - Гараж, що розташований в авто гаражному кооперативі «Атек» по вул. Відінській, 5 в м. Рівне, вартістю 168\~705,00 грн.; - Автомобіль марки Mitsubishi Pajero WG, 2008 року випуску, вартістю 83\~824,00 грн., що була встановлено згідно середньої вартості на ринку згідно витягів з інтернет-сайтів продажу автомобілів, що були подані сторонами; - Автомобіль марки Renault Kangoo, 2008 року випуску, вартістю 338\~000,00 грн., що була встановлено згідно середньої вартості на ринку згідно витягів з інтернет-сайтів продажу автомобілів, що були подані сторонами; - Боргові зобов`язання подружжя [PERSON] та [PERSON] в розмірі 200\~000,00 доларів США перед [PERSON] , що еквівалентні 4\~918\~000,00 грн. - Нежитлове приміщення: будівля виробничого корпусу в [ADDRESS] , вартістю, 8\~084\~318,00 грн. Щодо визначення судом вартості вказаного приміщення необхідно зазначити наступне. Представником позивача-відповідача - адвокатом Гвяздовським А.Є. 13.07.2020 року було збільшено позовні вимоги в частині вартості вказаного нежитлового приміщення та на підставі звіту з незалежної оцінки, проведеного ТОВ «Консалтинг-Експерт ІІ» від 18.05.2020 визначено вартість вказаного нежитлового приміщення в розмірі 9\~503\~000,00 грн. Однак, [PERSON] з такою оцінкою не погодився зазначаючи про те, що оцінка здійснена без огляду приміщення, а тому не може бути реальною вартістю майна та значно завищена. 30.09.2020 представником [PERSON] адвокатом Ширко М. Р. подано клопотання про призначення судової експертизи на розгляд якої поставлено питання, яка ринкова вартість на час проведення експертизи нежитлового приміщення будівлі виробничого корпусу в [ADDRESS] , загальної площею 2714,9 кв.м. Судом таке клопотання було задоволено та призначено судову експертизу. Згідно висновку експерта № 201124/1_З.О.В. про результати судової оціночно-будівельної експертизи по цивільній справі № 569/19885/19 складеного 11.03.2021 року судовим експертом Зібером Олегом Володимировичем, ринкова вартість нежитлового приміщення будівлі виробничого корпусу, літ. «П-1», що знаходиться в [ADDRESS] , загальною площею 2714,9 кв.м. становить 8\~084\~318,00 грн. Суд при визначенні вартості вказаного майна приймає до уваги висновок судового експерта, а не звіт про оцінку майна, виходячи з наступного. У звіті про оцінку майна\~не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність\~за завідомо неправдивий висновок та те, що висновок підготовлено для подання до суду. Згідно з\~ч.\~5\~ст.\~106\~ЦПК у\~висновку експерта\~повинно бути\~зазначено,\~що висновок\~підготовлено для\~подання до\~суду,\~та що\~експерт обізнаний\~про кримінальну\~відповідальність за\~завідомо неправдивий\~висновок.\~Частинами 3,\~4,\~5\~ст.\~72\~ЦПК України\~встановлено,\~що експерт\~зобов`язаний дати\~обґрунтований та\~об`єктивний письмовий\~висновок на\~поставлені йому\~питання. Експерт зобов`язаний з`явитися до суду за його викликом та роз`яснити свій висновок і відповісти на питання суду та учасників справи. Звіт про оцінку майна не є належним та допустимим доказом, якщо у ньому не зазначено, що експерт обізнаний про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок і що він підготовлений для подання до суду. Відповідне положення міститься у постанові Великої Палати від 18 грудня 2019 року № 522/1029/18. Щодо позовних вимог [PERSON] в частині поділу між подружжям земельної ділянки розміром 0,2000 га в селі Омеляна Рівненського району Рівненської області, то суд відмовляє в задоволенні таких позовних вимог виходячи з наступного. Позивачем не надано належних та допустимих доказів придбання земельної ділянки сторонами в період шлюбу. В матеріалах справи відсутні державний акт на землю чи інший правовстановлюючий документ, що підтверджує право власності когось з подружжя. Також матеріали справи не містять ідентифікаційних ознак даної земельної ділянки, конкретної адреси, кадастрового номеру і т.д. В такому випадку суд не може встановити перебування у власності земельної ділянки, набуття її під час шлюбу, а тому й не може прийняти рішення про визнання такої ділянки спільною сумісною власністю подружжя та її поділу. Окрім того, в матеріалах справи знаходиться інформаційна довідка №184875368 від 16.10.2019 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта, згідно якої у власності [PERSON] відсутні земельні ділянки. Відповідно до ч. 1\~ст. 81 ЦПК України\~кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частина 1 ст. 80 ЦПК України зазначає, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Щодо позовних вимог позивача за зустрічним позовом про визнання гаража розташованого в авто гаражному кооперативі «Атек» по [ADDRESS] особистою приватною власністю [PERSON] , то суд прийшов до висновку про їх безпідставність. Судом встановлено, що в період шлюбу згідно розпорядження міського голови № 1269-р від 15.10.2009 року [PERSON] набув у власність гараж № [NUMBER] в авто гаражному кооперативі «Атек» по вул. Відінська, 5 в м. Рівне. Сторона позивача за зустрічним позовом жодними належними і допустимими доказами не довела, що майно придбано ним за особисті кошти. А отже, вказаний гараж виходячи з норм ст. 60 СК України, являється спільною власністю подружжя. Відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України (далі - СК України) майно, набуте подружжям за час шлюбу,належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. У частині першій статті 61 СК України передбачено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Згідно з ст. 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу (частина перша статті 69 СК України). Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частина перша, друга статті 71 СК України). Поділ спільного майна подружжя здійснюється за правилами, встановленими статтями 69-72 СК України та статтею 372 ЦК України. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб (частина четверта статті 65 СК України). Отже, спільне майно подружжя за відсутності домовленості між ними, слід ділити порівну, з урахуванням обставин, що мають значення у справі, призначення речей, їх фактичного перебування у володінні одного з подружжя та намірів щодо володіння та використання майна кожним з подружжя. Конструкція норми статті 60 СК України свідчить про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим, зазначена презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує. Вказана правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 24 травня 2017 року у справі № 6-843цс17, постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 06 лютого 2018 року у справі № 235/9895/15-ц (провадження № 61-2446св18), від 05 квітня 2018 року у справі № 404/1515/16-ц (провадження № 61-8518св18), від 29 січня 2020 року у справі № 463/5183/17-ц (провадження № 61-19271св19), та у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18). Відповідно до ст. 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто; 4) житло, набуте нею, ним за час шлюбу внаслідок його приватизації відповідно до Закону України Про приватизацію державного житлового фонду ; 5) земельна ділянка, набута нею, ним за час шлюбу внаслідок приватизації земельної ділянки, що перебувала у її, його користуванні, або одержана внаслідок приватизації земельних ділянок державних і комунальних сільськогосподарських підприємств, установ та організацій, або одержана із земель державної і комунальної власності в межах норм безоплатної приватизації, визначених Земельним кодексом України. Враховуючи вартість майна при поділі суд приймає до уваги докази надані стороною позивача за первісним позовом у розмірі 6\~900 доларів США, що становить 168\~705,00 грн., оскільки [PERSON] до позовної заяви долучено витяг з інтернет-сайту, щодо продажу ідентичного гаража саме в автогаражному кооперативі «Атек». А стороною [PERSON] надано витяги з інтернет-сайтів, щодо вартості подібних гаражів в м. Рівне з вартістю гаража - 3\~500 доларів США, що в гривневому еквіваленті дорівнює 86\~065,00 грн., однак місце розташування таких гаражів відмінне від спірного гаража, а тому такий доказ суд вважає неналежним. Згідно з правовою позицією судової палати у цивільних справах Верховного Суду України, наведеною у Постанові від 3 квітня 2013 року у справі № 6-12цс13, якщо виділ у натурі частки із спільного майна не допускається згідно із законом або є неможливим (ч. 2ст. 183 цього\~Кодексу), співвласник, який бажає виділу, має право на одержання від інших співвласників грошової або іншої матеріальної компенсації вартості його частки. У ч. 4\~ст. 65 СК України\~передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. У постанові Верховного Суду України від 14 вересня 2016 року у справі № 6-539цс16 зроблено висновок, що «до складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Судом було встановлено, що 03 квітня 2007 року [PERSON] було отримано в позику у [PERSON] грошові кошти в розмірі 100\~000,00 доларів США для купівлі квартир [ADDRESS] та [ADDRESS] , проведення в них ремонтних робіт та облаштування. На підтвердження цього було складено розписку, оригінал якої в порядку забезпечення доказів витребовувася з цивільної справи № 569/717/20, що знаходилась в провадженні Рівненського міського суду Рівненської області на підставі ухвали суду від 25.01.2022 року та був досліджений судом. Згідно офіційного курсу НБУ станом на 03.04.2007 року 100 доларів США коштували 505 грн. Як зазначено [PERSON] отримані в позику кошти було конвертовано в гривні, що становило 505\~000,00 грн. 06.01.2006 року [PERSON] в інтересах сім`ї було укладено з ТОВ «Аванті-Буд» (Виконавець) договір № 82-3/2006 та договір № 83-3/2006 пайової участі у будівництві житлового дев`ятиповерхового цегляного будинку по [ADDRESS] . Згідно п. 1.2. даних договорів, Виконавець зобов`язується побудувати житловий дев`ятиповерховий цегляний будинок за будівельною адресою: [ADDRESS] , а після підписання Акта державної комісії про введення будинку в експлуатацію передати Учаснику його частку Об`єкта будівництва за адресою: [ADDRESS] та квартира [ADDRESS] , за Актом прийому-передачі. Пунктом 2.3. договору №82-3/2006 передбачено, що перша частина пайового внеску становить 80 800 грн. та має бути перерахована Учасником на р/р Виконавця до 03 квітня 2007 року. А пунктом 2.3. договору № 83-3/2006 встановлено, що перша частина пайового внеску становить 101 000 грн. та має бути перерахована Учасником на р/р Виконавця до 03 квітня 2007 року. Як досліджено судом на підставі наявних в матеріалах справи доказів, 04 квітня 2007 року подружжям було сплачено внески за пайову участь у будівництві, що підтверджується платіжними дорученнями№102900 від 04.04.2007 та копія платіжного доручення № 102903 від 04.04.2007. Як свідчать інші наявні в матеріалах справи докази частину коштів сторонами було використано на проведення ремонту у вказаних вище квартирах, купівлю меблів та техніки, що також не заперечувалося стороною позивачки за первісним позовом. Також судом було досліджено докази, що підверджують доходи [PERSON] в даний період, які свідчать про неможливість сплачення внесків та можливість купівлі вказаних квартир. Відповідно до частини третьої статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Частина 4 ст. 65 СК України встановлює, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. До складу майна, що підлягає поділу, входить загальне майно, наявне у подружжя на час розгляду справи, і те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. Якщо наявність боргових зобов`язань підтверджується відповідними засобами доказування, такі боргові зобов`язання повинні враховуватись при поділі майна подружжя. Аналогічна правова позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду у справі № 638/18231/15-ц від 30.06.2020 року: Частина перша\~статті 21 СК України\~визначає шлюбом сімейний союз жінки та чоловіка, зареєстрований у органі державної реєстрації актів цивільного стану. Відповідно до частини першої\~статті 36 СК України\~шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя. Словник української мови визначає слово «союз» як тісну єдність, тісний зв`язок між ким-, чим-небудь [Словник української мови: в 11 томах. - Том 9, 1978. - Стор. 478]. Отже інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, і характер такого зв`язку не завжди дозволяє однозначно встановити, коли саме у відносинах з третіми особами кожен з подружжя виступає у власних особистих інтересах, а коли діє в інтересах сім`ї. Саме тому, на переконання Великої Палати Верховного Суду, законодавцем встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї. Так, положення\~статті 60 СК України\~свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Разом із тим зазначена презумпція може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, хто її спростовує. Належність майна до об`єктів права спільної сумісної власності визначено\~статтею 61 СК України, згідно із частиною третьою якої якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором,\~є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Норма частини третьої\~статті 61 СК України\~кореспондує частині четвертій\~статті 65 цього Кодексу, яка передбачає, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового (частина друга\~статті 65 СК України). За таких обставин за нормами сімейного законодавства умовою належності того майна, яке одержане за договором, укладеним одним із подружжя, до об`єктів спільної сумісної власності подружжя є визначена\~законом\~мета укладення договору - інтереси сім`ї, а не власні, не пов`язані із сім`єю інтереси одного з подружжя. Таким чином, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то цивільні права та обов`язки за цим договором виникають в обох із подружжя. (п. 40-52 постанови ВП ВС). Отже, усуваючи наведений законодавчий недолік, Велика Палата Верховного Суду погоджується з відповідним висновком Верховного Суду України, викладеним у постановах від 27 квітня 2016 року у справі № 537/6639/13-ц (провадження\~\~\~\~№ 6-486цс16) та від 14 вересня 2016 року у справі № 334/5907/14-ц (провадження № 6-539цс16), про солідарний характер відповідальності подружжя за зобов`язаннями, що виникають з правочинів, вчинених в інтересах сім`ї, якщо інше не передбачене такими правочинами. (п. 62 постанови ВП ВС). Згідно розписки [PERSON] за користування наданими грошовими коштами він зобов`язався сплачувати проценти в розмірі 10% річних від суми боргу. Відповідно до ч. 1 ст. 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики. Положення абзацу другого ч. 1 ст. 1048 ЦК України\~про щомісячну виплату процентів до дня повернення позики у разі відсутності іншої домовленості сторін може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку користування коштами. Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц зробила правовий висновок, що право кредитора нараховувати передбачені договором проценти припиняється після спливу визначеного договором строку позики чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з частиною другою\~статті 1050 ЦК України. Статтею 1050 ЦК України\~передбачено, що якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до\~статті 625 цього Кодексу. Таким чином загальна сума заборгованості перед [PERSON] складає 200\~000,00 доларів США з яких: розмір заборгованості за договором позики - 100\~000,00 доларів США та розмір процентів за договором позики 100\~000,00 доларів США. Загальна сума заборгованості за договором позики станом на 03.04.2017 року (дата повернення позики) складає 200\~000,00 доларів США. Судом досліджено, що на підставі вказаних договорів та сплачених коштів сторонами набуто у власність дві квартири [ADDRESS] та [ADDRESS] . Отже, суд приходить до логічного висновку, що дані кошти отримані в позику були використані в інтересах сім`ї, а саме на купівлю житла в якому і на період розгляду справи проживає [PERSON] . Дані квартири включені до спільного майна подружжя у даній справі про що заявили обидві сторони. Щодо включення до спільного майна подружжя, яке підлягає поділу транспортного засобу NISSAN TIIDA, номерний знак [NUMBER] , 2007 року випуску, суд вважає за необхідне зазначити наступне. Як встановлено судом, даний транспортний засіб дійсно був придбаний в період шлюбу 31.01.2014 року та відчужений [PERSON] 04.04.2019 року. У зв`язку з тим, що спільний автомобіль [PERSON] продала без його згоди та розпорядилася коштами на власний розсуд, позивач вважає можливим отримання грошової компенсації від відповідача. Відповідно до ч. 2 ст. 183 ЦК України, неподільною є річ, яку не можна поділити без втрати її цільового призначення. Право подружжя на розпоряджання майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя визначено ст. 65 СК України. Відповідно до ч. 2 ст. 65 СК України,при укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя, однак дружина або чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового. Частиною 4 ст.\~65\~СК України передбачено, що договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї. При цьому, якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, інше майно, в тому числі гонорар, виграш, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (ч. 3 ст. 61 СК України) та використовуються подружжям спільно на підставі рівних прав на володіння, користування і розпоряджання відповідним майном (ст. 63 СК України). Враховуючи викладене, суд на підставі належним чином оцінених доказів, поданих сторонами, дійшов висновку про те, що спірний автомобіль був спільною сумісною власністю подружжя, набутий за час шлюбу, що не заперечується сторонами, є цінним майном та неподільною річчю. Проте позивачем за зустрічним позовом не доведено належними та допустимими доказами, що відповідачка здійснила його продаж іншій особі без його згоди, як другого з подружжя. Так, спірний автомобіль був проданий [PERSON] в період перебування у шлюбі з [PERSON] , отже презюмується, що вона діяла за згодою другого з подружжя. Окрім того, як повідомила остання, вона використала кошти від продажу транспортного засобу в інтересах сім`ї, що не було спростовано [PERSON] . Не містять і матеріали справи доказів того, що отримані відповідачкою кошти було використано не в інтересах сім`ї. За клопотанням сторони позивача судом були допитані свідки: [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] . Дані свідки повідомили, що достеменно фінансовий стан подружжя [PERSON] їм не відомий, інформацію про доходи та борги знають лише зі слів сторін справи. Нормою\~ст. 372 ЦК України\~передбачено, що майно, яке є у спільній сумісній власності, може бути поділене між співвласниками за домовленістю між ними, крім випадків, установлених законом. У разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. За рішенням суду частка співвласника може бути збільшена або зменшена з урахуванням обставин, які мають істотне значення. За змістом ст. 70 Сімейного кодексу України «У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.». Виходячи з позовних вимог як [PERSON] так і [PERSON] суд з врахуванням інтересів сторін, позовних вимог, вартості майна та того, що [PERSON] проживає з неповнолітньою донькою в спірних квартирах, вважає за найбільш доцільне здійснити поділ спільного майна подружжя таким чином: ?Виділи [PERSON] : 1.Трьохкімнатну квартиру [ADDRESS] , ринкова вартість: 1\~924\~650,00 грн.; 2.Однокімнатну квартиру [ADDRESS] , ринкова вартість: 1\~501\~500,00 грн.; 3.Гараж № [NUMBER] загальною площею 18,7 кв.м., що розташований за адресою: [ADDRESS] , вартістю 168\~705,00 грн.; ?Виділити [PERSON] : 1.Боргові зобов`язання подружжя [PERSON] та [PERSON] в розмірі 200\~000,00 доларів США перед [PERSON] , що еквівалентні 4\~918\~000,00 грн.; 2.Нежитлове приміщення: будівля виробничого корпусу в [ADDRESS] , ринкова вартість: 8\~084\~318,00 грн.; 3.Автомобіль марки Renault Kangoo, 2008 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER] , вартістю 83\~824,00 грн. 4.Автомобіль марки Mitsubishi Pajero WG, 2008 року випуску, номер кузова (VIN) [NUMBER] , вартістю 338\~000,00 грн. З урахуванням вартості майна визначеної на підставі наведених доказів, вартість майна, що підлягає виділенню у власність [PERSON] , становить 3\~594 855 грн., а вартість майна, що підлягає видiленню [PERSON] з врахуванням боргу , становить 3\~588\~142 грн. При такому поділі майна різниця вартості часток є незначною та становить 6\~713 грн., які [PERSON] має сплатити [PERSON] . Позивачем за первісним позовом сплачено судовий збір в сумі 9 605 грн. Позивачем за зустрічним позовом сплачено судовий збір в сумі 11\~350, 36 грн. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. Оскільки, первісні та зустрічні вимоги сторін судом задоволено частково, відтак суд рахує за необхідне звільнити сторони від обов`язку сплачувати одна одній частини судових витрат за задоволені вимоги протилежної сторони. На підставі ст.ст. 57, 60, 61, 63, 65, 70, 71 СК України, ст.ст. 355, 364, 372, 1048 ЦК України, ст.ст. 12, 81, 141, 259, 263 - 265, 268, 273, 354, 430 ЦПК України, суд,-

Outcome: partial