Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ\~«Редакція журналу\~«Наш городок»\~про захист\~честі,\~гідності та\~ділової репутації.Згідно вимог позовної заяви, позивач просив суд визнати недостовірною інформацію: поширену у випуску №8 (871) від 27.02.2020 року в журналі «Наш городок» ТОВ «Редакція журналу «Наш городок» на сторінці 15 щодо [PERSON] в наступній частині: - перебування 15.02.2021 року в стані алкогольного сп`ягніння; - [PERSON] після скоєння ДТП вчинено опір працівникам поліції; - скоєнням [PERSON] ДТП в стані алкогольного сп`ягніння, внаслідок якого була травмована дитина, яка на жаль через добу померла в лікарні. Також, просить суд, стягнути з відповідача на користь [PERSON] моральну шкоду в розмірі 1000 000 гривень та матеріальну шкоду в сумі 13\~675 гривень. Свої вимоги позивач обґрунтовує тим, що вказана інформація є недостовірною, у даній статті міститься його фотографія, дозвіл на оприлюднення якої він не давав, а тому звернувся до суду з даним позовом. Ухвалою Фастівського міськрайонного суду від 09.08.2021 року відкрито провадження у справі, розгляд якої вирішено проводити у порядку загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання. 13.09.2021 ухвалою судді Фастівського міськрайонного суду Осауловою Н.А. відмовлено у задоволенні заяви [PERSON] про відвід судді Ковалевської Л.М. від розляду справи № 2/381\\1272/21. 21.09.2021 позивачем знову було заявлено відвід головуючого судді, у зв`язку з чим відповідною ухвалою суду було зупинено провадження по справі. 22.09.2021 у задоволенні заявленого відводу було відмовлено. 24.09.2021 було поновлено провадження по даній справі. 29.11.2021 ухвалою суду було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду 21.12.2021 року представник відповідача звернувся до суду з заявою про застосування спеціального строку позовної давності в один рік. Позивач в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі та просив їх задовільнити, з підстав викладених у позові. Відповідач та її представник в судовому засіданні заперечували щодо задоволення позову. Просили в задоволенні позову відмовити, посилаючись на безпідставність заявлених вимог та просили застосувати наслідки пропущення строку позовної давності. Суд, вислухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали справи, оцінивши зібрані по справі докази, вважає, що позов не підлягає задоволенню з наступних підстав. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно з частиною першою статті 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Статтею 10 ЦПК України визначено, що суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. У статті 12 Загальної декларації прав людини 1948 року встановлено, що ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканність його житла, таємницю його кореспонденції або на його честь і репутацію. Кожна людина має право на захист законом від такого втручання або таких посягань. Міжнародним пактом про громадянські і політичні права 1966 року встановлено, що ніхто не повинен зазнавати свавільного чи незаконного втручання в його особисте і сімейне життя, свавільних чи незаконних посягань на недоторканність його житла або таємницю його кореспонденції чи незаконних посягань на його честь і репутацію (пункт 1 статті 17). Конституцією України в ст. 3 закріплено, що людина, її честь і гідність визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Відповідно до ст. 28 Конституції України кожен має право на повагу до його гідності. А в силу ст. 21 Конституції України усі люди є вільні і рівні у своїй гідності і правах. У відповідності з ст. 32 Конституції України кожному гарантується судовий захист права спростовувати недостовірну інформацію про себе і членів своєї сім`ї та права вимагати вилучення будь-якої інформації, а також право на відшкодування матеріальної і моральної шкоди, завданої збиранням, зберіганням, використанням та поширенням такої недостовірної інформації. Згідно з ч.1 ст. 201 ЦК України особистими немайновими благами, які охороняються цивільним законодавством, є: здоров`я, життя; честь, гідність і ділова репутація; …, а також інші блага, які охороняються цивільним законодавством. У відповідності до глави 22 ЦК України до особистих немайнових прав включені, зокрема, право на повагу до гідності та честі (стаття 297) та право на недоторканність ділової репутації (стаття 299). Гідність та честь фізичної особи, її ділова репутація є недоторканими (згідно із частиною другою статті 297 та частиною першою статті 299 ЦК України). Фізична особа має право на захист свого особистого немайнового права від протиправних посягань інших осіб. (згідно із частиною першою статті 275 ЦК України). Фізична особа має право звернутися до суду з позовом про захист її гідності та честі (ч.3 ст. 297 ЦК України). Фізична особа може звернутися до суду з позовом про захист своєї ділової репутації (ч.2 ст. 299 ЦК України). В свою чергу ст. 34 Конституції України передбачено, що кожен має право вільно збирати, зберігати, використовувати і поширювати інформацію усно, письмово або в інший спосіб - на свій вибір. Разом з тим відповідно до ст. 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції та законів України, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей. Право на свободу думки і слова, на вільне вираження своїх поглядів і переконань відповідає обов`язок не поширювати про особу недостовірну інформацію та таку, що ганьбить її гідність, честь чи ділову репутацію. Згідно з ч. 1 ст. 277 ЦК України фізична особа, особисті немайнові права якої порушено внаслідок порушення про неї та (або) членів її сім`ї недостовірної інформації, має право на відповідь, а також на спростування цієї інформації. Спростування недостовірної інформації здійснюється особою, яка поширила інформацію. Суд, звертає увагу, що позивач, звертаючись до суду з даним позовом про визнання недостовірною інформації, не зазначає позовну вимогу про те, що така інформація підлягає спростуванню. Спростування недостовірної інформації здійснюється незалежно від вини особи, яка її поширила (ч. 6 ст. 277 ЦК України). Спростування недостовірної інформації здійснюється у такий же спосіб, у який вона була поширена (ч. 7 ст. 277 ЦК України). Згідно із ч. 2 ст. 5 Закону України "Про інформацію" реалізація права на інформацію громадянами, юридичними особами і державою не повинна порушувати громадські, політичні, економічні, соціальні, духовні, екологічні та інші права, свободи і законні інтереси інших громадян, права та інтереси юридичних осіб. А відповідно до ч. 1 ст. 30 цього Закону ніхто не може бути притягнутий до відповідальності за висловлення оціночних суджень. Оціночними судженнями, за винятком наклепу, є висловлювання, які не містять фактичних даних, критика, оцінка дій, а також висловлювання, що не можуть бути витлумачені як такі, що містять фактичні дані, зокрема з огляду на характер використання мовностилістичних засобів (вживання гіпербол, алегорій, сатири). Оціночні судження не підлягають спростуванню та доведенню їх правдивості. Якщо особа вважає, що оціночні судження або думки принижують її гідність, честь чи ділову репутацію, а також інші особисті немайнові права, вона вправі скористатися наданим їй законодавством правом на відповідь, а також на власне тлумачення справи у тому самому засобі масової інформації з метою обґрунтування безпідставності поширених суджень, надавши їм іншу оцінку. Якщо суб`єктивну думку висловлено в брутальній, принизливій чи непристойній формі, що принижує гідність, честь чи ділову репутацію, на особу, яка таким чином та у такий спосіб висловила думку або оцінку, може бути покладено обов`язок відшкодувати завдану моральну шкоду (ч. 2 ст. 30 цього Закону). У п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України N 1 від 27 лютого 2009 року "Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи" зазначено, що при розгляді даної категорії суди повинні мати на увазі, що юридичним складом правопорушення, наявність якого може бути підставою для задоволення позову, є сукупність таких обставин: а) поширення інформації, тобто доведення її до відома хоча б одній особі у будь-який спосіб; б) поширена інформація стосується певної фізичної чи юридичної особи, тобто позивача; в) поширення недостовірної інформації, тобто такої, яка не відповідає дійсності; г) поширення інформації, що порушує особисті немайнові права, тобто або завдає шкоди відповідним особистим немайновим благам, або перешкоджає особі повно і своєчасно здійснювати своє особисте немайнове право. Отже, спростуванню підлягає тільки поширена недостовірна інформація і саме позивач повинен довести факт поширення інформації відповідачем, а також те, що внаслідок цього було порушено його особисті немайнові права. Під поширенням інформації слід розуміти: опублікування її у пресі, передання по радіо, телебаченню чи з використанням інших засобів масової інформації; поширення в мережі Інтернет чи з використанням інших засобів телекомунікаційного зв`язку; викладення в характеристиках, заявах, листах, адресованих іншим особам; повідомлення в публічних виступах, в електронних мережах, а також в іншій формі хоча б одній особі. З матеріалів справи вбачається, що позивач не надав суду доказів поширення відповідачам будь-якої інформації стосовно нього. Лише посилання на сторінку 15 випуску № 8 (871) журналу «Наш городок» від 27.02.2020 не може служити доказом поширення інформації. Позивач не надав суду відтворення інформації безпосередньо в журналі «Наш городок», крім цього, позивачем не було заявлено клопотання про огляд вказаних сторінок у судовому засіданні тощо, а принцип неупередженості забороняє суду самостійно вчиняти будь-які дії спрямовані на збір доказів у справі. Як слід, суд позбавлений можливості ознайомитись зі змістом та надати оцінку такій інформації: чи стосується така інформація позивача; чи є вона достовірної або недостовірною, та яка шкода завдана особистим немайновим правам позивача тощо. Судом не встановлено сукупності усіх обставин, які є підставою для задоволення позовних вимог, а тому підстави для визнання вказаної позивачем інформації такою, що не відповідає дійсності, порушує його права і свободи, а також принижує честь та гідність, відсутні. Разом з тим, представник відповідача звернувся до суду із заявою в порядку статті 267,258 ЦК України, у якій просила застосувати до позовних вимог наслідки спливу строку позовної давності. Статтею 256 передбачено, що позовна давність - це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу. Відповідно до п.1 ч.1 ст. 268 ЦК України, позовна давність не поширюється на вимогу, що випливає із порушення особистих немайнових прав, крім випадків, встановлених законом. \~ \~ \~ \~При цьому, статтею 258 ЦКУ встановлено таке виключення, зокрема позовна давність в один рік застосовується, до вимог про спростування недостовірної інформації, поміщеної у засобах масової інформації. Як роз`яснено у пункті 23 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про захист гідності та честі фізичної особи, а також ділової репутації фізичної та юридичної особи» від 27.02.2009 р. № 1, що для правовідносин застосовуються загальні положення про початок перебігу та наслідки спливу позовної давності. Сплив без поважних причин позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі до винесення судом рішення, є підставою для відмови в позові. З огляду на вищевикладене, враховуючи, що інформація, як зазначає позивач, була поширена 27.02.2020 році у засобах масової інформації- журналі «Наш городок», а позивач звернувся з позовом до суду лише 03.08.2021 році, тобто більше ніж через півтора року з моменту поширення інформації, яку останній просить суд визнати недостовірною. При цьому, позивач не просив суд поновити строк позовної давності. Суд, також бере до уваги, що звертаючись до суду позивач зазначає, що 12.01.2021 йому стало відомо про публікацію від особи, щодо якої, відповідно до ст.. 63 Конституції України, позивач не має право свідчити. Суд, критично відноситься до обґрунтування причин подання позову саме в серпні 2021. Крім того, позивачем не надано до суду доказів, які б слугували підтвердженням наявності поважних причин пропуску встановленого однорічного строку позовної давності. Зважаючи на те, що процесуальні строки для звернення до суду за захистом прав та законних інтересів позивачем пропущені, відсутні і правові підстави для задоволення позову в частині визнання недостовірною інформацію, поширену відповідачем та відповідо і відсутні підстави для стягнення з відповідача моральної та матеріальної шкоди. Оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності, та, враховуючи те, що обставини, на які посилається позивач, не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні, а позовні вимоги не ґрунтуються на вимогах закону, суд прийшов до висновку, що у задоволенні позову слід відмовити в повному обсязі.

Outcome: dismissed