Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

07.10.2021 року позивач [PERSON] звернулась до суду з вищевказаним позовом до відповідача [PERSON] , обґрунтовуючи свої вимоги тим, що 25.07.1998 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 25.07.1998 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Таращенської райдержадміністрації Київської області, актовий запис №55. Від спільного шлюбу у сторін є дитина [PERSON] , [INFO] . Позивач зазначає, що відповідач має можливість сплачувати кошти на утримання спільної дитини, оскільки він працює в ПАТ «Укрпошта» на посаді начальника відділу майнових прав та земельних відносин, а також є засновником Товариства з обмеженою відповідальністю «АВ ІНВЕСТИЦІЇ», має регулярний і стабільний заробіток. Дані щодо доходів відповідач відмовляється надавати. Відповідач інших утриманців немає, працездатного віку, а тому на переконання позивача може сплачувати аліменти на утримання спільної неповнолітньої дитини. Оскільки відповідач в добровільному порядку відмовився від надання постійної матеріальної допомоги спільній дитині та ухиляється від обов`язку утримувати її до досягнення нею повноліття, позивачка вимушена звертатися із цією позовною заявою. На підставі вище наведеного позивач просила суд, стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , в розмірі ј частки усіх видів заробітку, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, починаючи стягнення з моменту подачі позовної заяви і до досягнення дитиною повноліття та одночасно стягнути з відповідача [PERSON] , [INFO] , на користь [PERSON] , [INFO] , наступні додаткові витрати на утримання дитини [PERSON] , [INFO] на рік: кошти на навчання дитини в сумі 70 000 грн.; кошти на відпочинок та оздоровлення в сумі 30 000 грн.; кошти на проходження медичного обслуговування в сумі 20 000 грн. Ухвалою Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.10.2021 року відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позивного провадження з викликом сторін. 25.11.2021 року через канцелярію суду відповідачем було зареєстровано відзив на позовну заяву, в якій він просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, так як постійно проживає разом з Позивачем та спільною донькою [PERSON] у приватному будинку, який знаходиться за адресою: [ADDRESS] , несе витрати на утримання спільної доньки та не заперечував надалі нести витрати на утримання дитини у рівних частинах з Позивачем. 09.12.2021 року через канцелярію суду позивачем було зареєстровано пояснення до відзиву, де зазначила, що з відзивом не погоджується, так як факти наведенні у відзиві є надуманими та такими які не відповідають дійсності. Просила задовольнити позовні вимоги у повному обсязі. 11.01.2022 року через канцелярію суду відповідачем було зареєстровано заперечення на відповідь (пояснення) на відзив на позов про стягнення аліментів на утримання дитини, в якому зазначив, що вимоги Позивача є передчасними, оскільки їх шлюб не розірваний, вони і надалі ведуть спільне господарство з Позивачем, відповідач постійно проживає в одному будинку, постійно несе витрати на утримання дитини (харчування, дозвілля, гармонійний розвиток, відпочинок тощо) та наразі абсолютно не врегульоване питання стосовно місця проживання дитини, з ким дитина буде проживати після розірвання шлюбу. Позивачем не доведено, що дитина знаходиться на її особистому утриманні. Виходячи із зазначених підстав, просив суд у задоволенні позовних вимог Позивача відмовити, судові витрати покласти на Позивача. Сторони в судове засідання не з`явилися. У зв`язку з неявкою сторін в силу ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи та оцінивши докази в їх сукупності, суд дійшов такого висновку. Так, судом встановлено наступні фактичні обставини справи. 25.07.1998 року між сторонами було зареєстровано шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб Серії [NUMBER] від 25.07.1998 року, виданим відділом державної реєстрації актів цивільного стану Таращенської райдержадміністрації Київської області, актовий запис №55. На момент розгляду справи, шлюб між сторонами не розірвано. Від спільного шлюбу у сторін є дитина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про шлюб Серії [NUMBER] , видане 15.01.2013 року Виконавчим комітетом Крюківщинської сільської ради Києво-Святошинського району Київської області. З копії паспорта позивача вбачається, що остання зареєстрована за адресою: [ADDRESS] . З копії акту депутата Вишневої міської ради Костина В.А. від 10.01.2022 року №1/04-18 вбачається, що відповідач [PERSON] , 1974 року народження фактично проживає в [ADDRESS] . Факт постійного проживання засвідчили сусіди [PERSON] ( [ADDRESS] ) та [PERSON] ( [ADDRESS] ). Положеннями статті 48 та 51 Конституції України проголошено право кожного на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї та обов`язок батьків утримувати дітей до їх повноліття. У відповідності\~статті 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Відповідно до частини першої, другої ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована\~Постановою Верховної Ради України № 789 від 27 лютого 1991 року\~та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення у межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Відповідно до частини восьмої\~ст. 7 Сімейного кодексу України\~регулювання сімейних відносин має здійснюватись з максимально можливим врахуванням інтересів дитини, непрацездатних членів сім`ї.\~Статтею 8 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначено, що кожна дитина має право на рівень життя достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного та соціального розвитку. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини відповідно до частини першої\~ст. 12 вказаного Закону. Відповідно до\~ст. 180 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Обов`язок батьків утримувати своїх дітей виникає з моменту їх народження та зберігається до досягнення дітьми повноліття. До того ж, обов`язок утримувати дитину у рівній мірі покладається як на матір, так і батька, причому, обов`язком особистим, індивідуальним, а не солідарним. Батьки зобов`язані утримувати свою дитину незалежно від того, одружені вони чи ні (у випадку народження дитини під час фактичних шлюбних відносин), або чи розірвано їх шлюб. Відповідно до ст. 185 СК України той з батьків, з кого присуджені аліменти на дитину, зобов`язаний брати участь в додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвиток здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом, тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Предметом доказування під час судового розгляду є факти, які обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення, як встановлено частиною другою\~ст. 77 ЦПК України. Згідно з частиною першою\~статті 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до частини п`ятої\~статті 12 ЦПК України, суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: керує ходом судового процесу; сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків. Відповідно до\~ст. 12 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватись на припущеннях. Відповідно до частини першої\~статті 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається у межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Враховуючи у сукупності встановлені обставини, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову, оскільки з пояснень сторін судом встановлено, що відповідач не ухиляється від покладеного на нього законом обов`язку щодо утримання дитини, позивачем не надано суду доказів, що дитина знаходиться виключно на її утриманні, позивачем не доведено той факт, що зазначенні в позовній заяві додаткові витрати були понесенні саме нею, а відтак відсутні правові підстави для задоволення вимог позову. Відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя. Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Європейський Суд з прав людини повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 09 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). На підставі обставин, встановлених судом, що мають юридичне значення, та

Outcome: dismissed