Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

У січні 2022 року [PERSON] звернувся до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] про стягнення заборгованості за договором позики, у якому просить стягнути з [PERSON] на свою користь борг у розмірі 76 022,50 грн. та судовий збір у розмірі 992,40 грн. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 21 березня 2021 року [PERSON] продав, а [PERSON] купив у [PERSON] поліетиленові пакети загальною вартістю 76 022,50 грн. Розрахуватись за товар відповідач зобов`язався у наступному порядку та строки: 20 000,00 грн. до кінця квітня 2021 року, 56 022,50 грн., що є еквівалентом 2 000 дол. США, рівними частинами до кінця року, що підтверджується власноручно написаною відповідачем розпискою. У строк вказаний у розписці, відповідач не розрахувався з позивачем, навіть не здійснив часткового розрахунку. Внаслідок чого, станом на 04 січня 2022 року прострочена заборгованість відповідача перед позивачем становить 76 022,50 грн. На прохання позивача про добровільну сплату заборгованості відповідач не реагує, тому борг підлягає стягненню у судовому порядку. 13 січня 2022 року відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями вказану справу передано на розгляд судді Бебешко М.М. Ухвалою суду від 10 лютого 2022 року позовну заяву прийнято до розгляду, відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням учасників справи та призначено судове засідання на 23 березня 2022 року о 15.30 год. 23 березня 2022 року у зв`язку з неявкою позивача та відповідача, розгляд справи відкладено на 19 травня 2022 року 11.00 год. 19 травня 2022 року від позивача [PERSON] до суду надійшла заява з проханням здійснювати розгляд справи без участі позивача. Позовні вимоги підтримав повністю. Проти заочного розгляду справи не заперечував. В судове засідання 19 травня 2022 року відповідач [PERSON] не з`явився, про розгляд справи повідомлявся належним чином, про що свідчать рекомендовані повідомлення поштового відправлення наявні в матеріалах справи. У відповідності до ч.4 ст.223 та ст.280 ЦПК України, судом ухвалено провести заочний розгляд справи на підставі наявних у справі доказів. Відповідно до ч.2 ст.247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, судом встановлено наступне. Згідно наявної в матеріалах справи копії розписки, датованої 21 березня 2021 року, [PERSON] , [INFO] , проживаючий за адресою: [ADDRESS] , зобов`язався повернути кошти за продукцію, а саме поліетиленові пакети у сумі 76 022,50 грн. [PERSON] у термін 20 000 грн. до кінця квітня 2021 року, решту 56 022,50 грн. еквівалент 2 000 дол. США рівними частинами до кінця року. При вирішенні справи суд виходить з наступного. Відповідно до частин першої, другої статті 509 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання виникають з підстав, встановлених статтею 11 цього Кодексу. Згідно статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно зі статтею 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Відповідно до статті 1047 ЦК України договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором (частина перша стаття 1049 ЦК України). Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом. Статтею 599 ЦК України визначено, що зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином. За своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім, оплатним або безоплатним правочином, на підтвердження якого може бути надана розписка позичальника, яка є доказом не лише укладення договору, але й посвідчує факт передання грошової суми позичальнику. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. Отже, у разі пред`явлення позову про стягнення боргу за договором позики позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України, суд повинен установити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов. Таким чином, досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. До аналогічних висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18). Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Тягар доведення обґрунтованості вимог пред`явленого позову за загальним правилом покладається на позивача, а доведення заперечень щодо позовних вимог - покладається на відповідача. Судом встановлено, що позивач заявивши вимогу про стягнення з відповідача суми боргу на свою користь у розмірі 76 022,50 грн., на підтвердження наявності договірних зобов`язань позивачем надано суду копію розписки від 21 березня 2021 року, згідно якої [PERSON] , зобов`язався повернути кошти за продукцію, а саме поліетиленові пакети у сумі 76 022,50 грн. [PERSON] у термін - 20 000 грн. до кінця квітня 2021 року, решту 56 022,50 грн. еквівалент 2 000 дол. США рівними частинами до кінця року. При цьому матеріали справи не містять доказів, що зобов`язання за договором позики відповідач [PERSON] виконав. Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що грошові кошти у розмірі 76 022,50 грн. підлягають стягненню з відповідача [PERSON] на користь позивач [PERSON] . Крім того, на підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь позивача підлягає стягненню в судовий збір у розмірі 992,40 грн.

Outcome: approved