Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

представник позивача [PERSON] - адвокат Мельник Я.Ю. звернувся в суд з позовом до [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні позивача - Перечинська міська рада Закарпатської області, у якому просить виселити відповідача з квартири [ADDRESS] , стягнути з нього на користь позивача понесені судові витрати. Свої позовні вимоги мотивує тим, що 07 червня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району, актовий запис № 10, про що видано свідоцтво про одруження серії [NUMBER] . 14 грудня 2004 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14 грудня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу Конончук В.Ю., зареєстрованим в реєстрі за № 2345. 21 березня 2005 року за погодженням власника [PERSON] зареєстровано чоловіка [PERSON] у вищевказаній квартирі. 06 квітня 2006 року квартиру передано в іпотеку АКБ «Райффайзенбанк Україна» в рахунок отримання кредитних коштів. 04 липня 2014 року шлюб між сторонами було розірвано, що підтверджується повторно виданим 24 грудня 2014 року свідоцтвом про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , актовий запис № 19, і з цього часу відповідач у квартирі не проживає. Даний факт підтверджується у тому числі рішенням Перечинського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2015 року, яке набуло законної сили 15 лютого 2016 року, яким у позові [PERSON] до [PERSON] про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовлено. Через юридичну необізнаність [PERSON] та відсутність належної правової допомоги було допущено неналежну обґрунтованість даної позовної заяви, а також не подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції. 15 серпня 2019 року припинено реєстрацію іпотеки та обтяження на вищевказану квартиру. Таким чином, [PERSON] обмежена скористатись своїм конституційним правом щодо можливості відчуження квартири третім особам у зв`язку із наявністю зареєстрованої особи [PERSON] , адже потенційний покупець буде вимагати пред`явлення відповідної довідки про місце реєстрації осіб у квартирі. Варто відмітити, що у зв`язку з економічною ситуацією в країні та світі, у тому числі поширення коронавірусної хвороби (Covid-19), значно зросли ціни на товари першої необхідності, а також тарифи на комунальні послуги. Враховуючи реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] у квартирі позивач [PERSON] позбавлена можливості отримати соціальні пільги на комунальні послуги щодо квартири від держави Україна (субсидію). Очевидним та беззаперечним доказом є врахування рішення Перечинського районного суду Закарпатської області від 11 грудня 2015 року, яке набуло законної сили 15 лютого 2016 року, що [PERSON] не бере жодної участі в утриманні квартири. Зі слів [PERSON] , відповідач вже майже понад сім років не проживає у вказаній квартирі, не відвідує її, місце його фактичного проживання чи перебування їй невідоме, будь-які засоби зв`язку відсутні. Очевидним є той факт, що враховуючи відсутність майже понад сім років проживання відповідача у квартирі, останній має можливість для проживання в іншому придатному для нього житлі. Оскільки вважає, що ефективним та належним способом захисту прав та інтересів [PERSON] є виселення відповідача на підставі ч. 3 ст. 98, ч. 1 ст. 116 Житлового кодексу Української РСР, тому просить позов задовольнити. Згідно протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 листопада 2021 року головуючим суддею (суддею-доповідачем) у справі визначено суддю Ганька І.І. Ухвалою судді Перечинського районного суду від 18 листопада 2021 року прийнято подану позовну заяву до розгляду, відкрито провадження у даній цивільній справі, постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження, відтак призначено судове засідання для розгляду справи по суті та визначено відповідачу строк для подачі відзиву на позовну заяву. 20 грудня 2021 року до суду надійшло письмове пояснення Перечинської міської ради на позовну заяву, згідно якого третя особа вважає, що позов не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Так, згідно позовної заяви [PERSON] , 07 червня 2003 року між нею та відповідачем укладено шлюб, який зареєстровано виконкомом Оноківської сільської ради Ужгородського району, актовий запис № 10. 14 грудня 2004 року [PERSON] придбала у [PERSON] квартиру [ADDRESS] , що підтверджується договором купівлі-продажу від 14 грудня 2004 року, посвідченим приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу Конончук В.Ю., який зареєстровано в реєстрі за № 2345. Оскільки при купівлі даної квартири сторони перебували у шлюбі, то відповідно до вимог ст. 60, 63, 68 СК України квартира належить їм на праві спільної сумісної власності. Враховуючи вищенаведене, власниками квартири [ADDRESS] на праві сумісної власності є [PERSON] та [PERSON] , оскільки позивач не надав до позову інших документів, які б спростовували це. Крім цього, для застосування ст. 157 ЖК Української РСР необхідна наявність двох умов: систематичного порушення правил співжиття членом сім`ї, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Позивач не надав суду ніяких доказів щодо здійснення відповідачем дій, передбачених ст. 116 ЖК Української РСР. 03 лютого 2022 року представник позивача - адвокат Мельник Я.Ю. подав пояснення щодо додаткового обґрунтування позовної заяви, у яких зазначив, що [PERSON] є старшим сержантом служби цивільного захисту та проходить службу в Державній службі України з надзвичайних ситуацій, а загальний стаж її служби складає понад 26 років. Відповідно до п. 3 ч. 1, ч. 2 ст. 120 Кодексу цивільного захисту України знижка у розмірі 50 відсотків плати за користування житлом (квартирна плата) та комунальними послугами (водопостачання, газ, електрична, теплова енергія та інші послуги) у жилих будинках незалежно від форми власності у межах норм споживання, передбачених законодавством, та вартості палива, у тому числі рідкого, у межах встановлених норм для осіб, які проживають у будинках, що не мають централізованого опалення, надається: особам, звільненим із служби цивільного захисту за віком, через хворобу або за вислугою років, та які стали особами з інвалідністю під час виконання службових обов`язків, та членам їх сімей. Пільги, передбачені частиною першою цієї статті, надаються за умови, якщо розмір середньомісячного сукупного доходу сім`ї в розрахунку на одну особу за попередні шість місяців не перевищує величини доходу, який дає право на податкову соціальну пільгу, у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України. Таким чином, позивач [PERSON] , яка має вже право на отримання соціальної пільги у зв`язку із звільненням зі служби за віком чи вислугою років, може бути позбавлена також пільги виключно через реєстрацію місця проживання відповідача [PERSON] , відомості про якого взагалі відсутні. Крім цього, 11 травня 2022 року через канцелярію суду представник позивача - адвокат Мельник Я.Ю. подав заяву про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] витрат на правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. Посилається на те, що 08 листопада 2021 року між ним та позивачем [PERSON] укладено Договір № 11/08 про надання правової допомоги адвокатом. Відповідно до п. 2 Додаткової угоди погоджено, що оплата гонорару адвоката Я.Мельника, зазначеного у п. 1 Додаткової угоди, здійснюється у безготівковій формі в наступному порядку: 2.1. 5 000 грн 00 коп протягом 5 календарних днів з моменту підписання Основного договору та Додаткової угоди; 2.2. 1 000 грн 00 коп після спливу 1 (одного) календарного місяця з моменту підписання Основного договору та Додаткової угоди на протязі 5 (п`яти) календарних днів; 2.3. 1 000 грн 00 коп після спливу 2 (двох) календарних місяців з моменту підписання Основного договору та Додаткової угоди на протязі 5 (п`яти) календарних днів; 2.4. 1 000 грн 00 коп після спливу 3 (трьох) календарних місяців з моменту підписання Основного договору та Додаткової угоди на протязі 5 (п`яти) календарних днів; 2.5. 1 000 грн 00 коп після спливу 4 (чотирьох) календарних місяців з моменту підписання Основного договору та Додаткової угоди на протязі 5 (п`яти) календарних днів; 2.6. 1 000 грн 00 коп після спливу 5 (п`яти) календарних місяців з моменту підписання Основного договору та Додаткової угоди на протязі 5 (п`яти) календарних днів. Згідно виставленого рахунку № 08/11 від 08 листопада 2021 року ФОП, адвоката Я.Мельника позивачем [PERSON] оплачено 08 листопада 2021 року через відділення АТ «Комінвестбанк» 5 000 грн 00 коп, які отримані ним фізичною особою - підприємцем, адвокатом Я.Мельником. Також клієнтом [PERSON] на відповідні банківські реквізити ФОП адвокат [PERSON] сплачено через онлайн систему АТ «Приватбанк» 09 грудня 2021 року, 10 січня, 08 лютого, 09 березня та 08 квітня 2022 року по 1 000 грн 00 коп, які ним отримані. Також інформує, що факт виконання умов Договору № 11/08 про надання правової допомоги від 08 листопада 2021 року передбачає акт про прийом-передачу наданих послуг, тобто є підставою для припинення наданої правої допомоги [PERSON] адвокатом Я.Мельником, однак станом на сьогодні доручення про припинення надання правової допомоги від [PERSON] він не отримував, рішення по справі відсутнє та може бути оскаржено учасниками по справі в майбутньому, що позбавить позивача конституційного права на отримання кваліфікованої правової допомоги, а відтак, складання акту прийому-передачі наданих послуг по справі на стадії розгляду судом першої інстанції не передбачено сторонами - підписантами договору. У судове засідання позивач [PERSON] та її представник - адвокат Мельник Я.Ю. не з`явилися, однак останній подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги та заяву від 10 травня 2022 року підтримує у повному обсязі та просить задовольнити, не заперечує щодо ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, хоча про день, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, причину неявки не повідомив, відзив не подав, а тому суд зі згоди представника позивача ухвалює рішення при заочному розгляді справи, що відповідає положенням ч. 4 ст. 223, ст. 280-282 ЦПК України. Представник Перечинської міської ради Закарпатської області як третьої особи у судове засідання також не з`явився, однак у поданих суду письмових поясненнях просив розглянути справу без його участі. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд приходить до наступного висновку. Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону. Частиною першою статті 15 ЦК України передбачено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з частиною першою статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Суд також може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом чи судом у визначених законом випадках. Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно з положеннями статті 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Встановлено, що 07 червня 2003 року у виконкомі Оноківської сільської ради Ужгородського району Закарпатської області було зареєстровано шлюб між [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , актовий запис № 10, що стверджується свідоцтвом про одруження, виданим 07 червня 2003 року Оноківською сільською радою Ужгородського району (а. с. 10). 14 грудня 2004 року між [PERSON] (продавець) та [PERSON] (покупець) укладено договір купівлі-продажу, посвідчений приватним нотаріусом Перечинського районного нотаріального округу Конончук В.Ю., зареєстрований в реєстрі за № 2345, за умовами якого продавець передав, а покупець прийняла у власність квартиру [ADDRESS] , яка складається з двох житловий кімнат, житловою площею 27,6 кв.м., загальною площею 53,4 кв.м. Ціна квартири, що продається, становить 53 200 грн, з якої суму 15 960 грн продавець отримав від покупця до підписання даного договору, а решту 37 240 грн покупець зобов`язується оплатити продавцю до 20 січня 2005 року (а. с. 11). З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 6098162 від 30 грудня 2004 року, виданого Комунальним підприємством «Ужгородське міжрегіональне бюро технічної інвентаризації» вбачається, що квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності на підставі договору купівлі-продажу № 2345 від 14 грудня 2004 року, [PERSON] (а. с. 12). Також встановлено, що відповідач [PERSON] з 21 березня 2005 року значиться зареєстрованим за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується витягом № 1036 про зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб, виданим 05 листопада 2021 року адміністратором відділу ЦНАП Перечинської міської ради Закарпатської області (а. с. 13). 04 липня 2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану по Ужгородському району реєстраційної служби Ужгородського міського управління юстиції у Закарпатській області шлюб між сторонами було розірвано, актовий запис № 19 про що свідчить свідоцтво про розірвання шлюбу серії [NUMBER] , видане повторно 24 грудня 2015 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану Перечинського районного управління юстиції у Закарпатській області (а. с. 16). Статтею 3 СК України передбачено, що сім`ю складають особи, які спільно проживають, пов`язані спільним побутом, мають взаємні права та обов`язки. Сім`я створюється на підставі шлюбу, кровного споріднення, усиновлення, а також на інших підставах, не заборонених законом і таких, що не суперечать моральним засадам суспільства. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї, як зазначено у частині другій статті 64 ЖК Української РСР. Відповідно до статті 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно зі статтею 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. У статті 162 ЖК УРСР вказано, що плата за користування жилим приміщенням в будинку (квартирі), що належить громадянинові на праві приватної власності, встановлюється угодою сторін. Плата за комунальні послуги береться крім квартирної плати за затвердженими в установленому порядку тарифами. Строки внесення квартирної плати і плати за комунальні послуги визначаються угодою сторін. Наймач зобов`язаний своєчасно вносити квартирну плату і плату за комунальні послуги. Аналіз вищенаведених правових норм дає підстави для висновку про те, що право членів сім`ї власника квартири користуватись жилим приміщенням може виникнути та існувати лише за умови, що така особа є членом сім`ї власника житлового приміщення, власник житлового приміщення надавав згоду на вселення такої особи, як члена сім`ї. У статті 7 ЖК Української РСР закріплено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Тобто будь-яке виселення або позбавлення особи права користування житлом допускається виключно на підставах, передбачених законом, і повинно відбуватись в судовому порядку. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до частин першої, другої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства. Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Право власності, як суб`єктивне цивільне право, містить у своєму складі: правомочність на власні дії; правомочність вимоги від інших; та правомочність захисту. Найбільш значущою для власника є правомочність на власні дії, яка характеризується як: пряме та безпосереднє панування над річчю. Власник здійснює надані йому правомочності своєю владою не тільки незалежно від інших осіб, а й у такому правовому полі, коли не може бути ніякої влади над цією ж річчю з боку інших суб`єктів. Дії власника обумовлені його інтересом; виключне панування особи над річчю, тобто таке панування, що унеможливлює втручання інших осіб, на яких покладено пасивний обов`язок утримання, від вчинення подібних дій; абсолютність влади полягає в наданні власнику закріпленої правом можливості визначати, яким чином поводитися зі своєю річчю, коли та як реалізовувати свої правомочності по відношенню до неї. Згідно з частиною першою та другою статті 321 ЦК України право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Тобто, непорушність права власності проявляється у тому, що правомірним буде визнане лише таке позбавлення права власності або обмеження у його здійсненні, яке відбувається у випадках і в порядку, встановлених законом. Власник житлового будинку має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб (частина перша статті 383 ЦК України). Положеннями статті 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Право користування чужим майном передбачено у статтях 401-406 ЦК України. Враховуючи вище наведені норми чинного законодавства щодо права власності та права користування житловим приміщенням, право користування члена сім`ї є похідним від права власника на житло. При створенні сім`ї [PERSON] та [PERSON] , тобто позивачем і відповідачем, встановлення сімейних відносин між собою, дружина та чоловік вважали, що їх відносини є постійними, не обмеженими у часі, про тимчасовий на певний період часу характер таких відносин, ніде сторонами не зазначалося, відповідно, реєстрація відповідача у спірній квартирі проводилася як члена сім`ї, тому їх права, у тому числі і житлові, розглядалися як постійні. Припинення сімейних правовідносин, втрата статусу члена сім`ї особою, саме по собі не тягне втрату користування житловим приміщенням відповідачем [PERSON] . Разом із тим, відповідно до частин першої та другої статті 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Таким чином, при розгляді питання про припинення права користування колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають приймати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. У постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2019 року у справі № 695/2427/16-ц (провадження № 61-29520св18) і від 09 жовтня 2019 року у справі № 523/12186/13-ц (провадження № 61-17372св18) зазначено, що власник має право вимагати від осіб, які не є членами його сім`ї, а також не відносяться до кола осіб, які постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство, усунення порушень свого права власності у будь-який час. Питання про визнання припиненим права користування житлом та зобов`язання особи звільнити житло у контексті пропорційності застосування такого заходу має оцінюватися з урахуванням обставин щодо об`єкта нерухомого майна та установлених статтею 50 ЖК Української РСР вимог, що ставляться до жилих приміщень, а також наявності чи відсутності іншого житла. Також необхідно дослідити питання дотримання балансу між захистом права власності та захистом права колишнього члена сім`ї власника на користування будинком. При цьому підлягають врахуванню обставини, визначені статтею 116 ЖК Української РСР. Подібний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 13 жовтня 2020 року у справі № 447/455/17-ц (провадження № 14-64цс20). Таким чином, позивач [PERSON] як на підставу своїх позовних вимог посилається на те, що реєстрація відповідача [PERSON] у квартирі [ADDRESS] створює їй як власнику цього майна перешкоди у праві володіння, користування та розпорядження таким. Поряд з цим слід зазначити, що за змістом статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Згідно зі статтею 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з частиною третьою статті 61 СК України якщо одним із подружжя укладено договір в інтересах сім`ї, то гроші, які були одержані за цим договором, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Договір, укладений одним із подружжя в інтересах сім`ї, створює обов`язки для другого з подружжя, якщо майно, одержане за договором, використане в інтересах сім`ї (частина четверта статті 65 СК України). Способи та порядок поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя закріплено у статті 71 СК України. Оскільки право власності на квартиру [ADDRESS] позивачка набула на підставі договору купівлі-продажу від 14 грудня 2004 року, під час шлюбу з відповідачем [PERSON] , а тому до вказаної квартири можуть бути застосовані норми права щодо спільного сумісного майна подружжя. Серед основних прав і свобод людини і громадянина у Конституції України проголошено право на житло. Тобто, право на житло - це одне із найважливіших соціально-економічних прав громадян України, оскільки воно стосується основ життя людини. Повага до права людини на житло закріплена також у ст. 8 Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Відсутність судового рішення про визнання набутого за час шлюбу майна особистою приватною власністю одного із подружжя або інших достатніх доказів на підтвердження того, що таке майно набуте за рахунок особистих коштів одного із подружжя, дає підстави вважати, що таке майно належить обом з подружжя на праві спільної сумісної власності у рівних частках. Отже, оскільки на спірну квартиру поширюється правовий режим спільної сумісної власності подружжя, що є достатньою підставою для того, щоб вважати відповідне житло належним як позивачу [PERSON] , так і відповідачу [PERSON] в розумінні статті 8 Конвенції, а тому наступне виселення останнього з відповідного житла є невиправданим втручанням в приватну сферу особи, порушенням прав на повагу до житла, відтак суд вважає, що у задоволенні позову з наведених позивачем підстав слід відмовити. Також суд звертає увагу позивача, що у вказаному спорі лише встановлено відсутність правових підстав для виселення відповідача без надання іншого житла, а не вирішувався майновий спір, зокрема про поділ майна подружжя. Судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, що відповідає положенням ч. 1 ст. 141 ЦПК України. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача (п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України). Враховуючи те, що у задоволенні позову відмовлено судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу з відповідача на користь позивача стягненню не підлягають.

Outcome: dismissed