Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

07.10.2021 до суду надійшла позовна заява [PERSON] , [PERSON] до [PERSON] . Позивачі просять суд визнати [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою, що знаходиться за адресою [ADDRESS] . 02.12.2021 відкрито провадження у справі. Позивачі в позові просили справу розглядати за їх відсутності. Відповідач в судові засідання не з`явився, повідомлявся за зареєстрованим місцем проживання належним чином, на адресу суду повернулись поштові відправлення з причин відсутності адресата за вказаною адресою. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Позов обґрунтований тим, що позивачам на праві спільної часткової власності належить квартира [ADDRESS] . З 2013 року відповідач в квартирі за місцем реєстрації не проживає, витрат на утримання квартири не несе. Його відсутність підтверджується актом, підписаним сусідами. Відповідач самостійно з реєстрації не знімається, місцезнаходження відповідача позивачем не відомо. Зазначене є перешкодою у розпорядженні особистою власністю. Відзив на позов не надходив. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. 03.10.1995 органом приватизації видано Розпорядження № 68405, за яким передано у спільну часткову власність [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] кв. [ADDRESS] . 03.10.1995 Управлінням житлово-комунального господарства виконкому Одеської міської ради видано свідоцтво про право власності на житло, за яким [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в рівних частках належить кв. [ADDRESS] . 14.07.2017 [PERSON] подарував належну йому частку 1/3 квартири [ADDRESS] [PERSON] (договір дарування № 408 від 14.07.2017 посвідчений приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Різой Н.В.). 30.09.2021 складено акт про непроживання особи за місцем реєстрації, у якому зазначено, що за адресою [ADDRESS] починаючи з 2013 року [PERSON] не проживає. Акт підписаний сусідами [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] та засвідчений начальником ВД № 8 КП ЖКС «Порто-Франківський». Вирішуючи спір суд виходив з наступного. Конституція України у ст. 47 закріплює, що ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше, як на підставі закону за рішенням суду. Згідно з ч. 1 ст. 379 ЦК України житлом фізичної особи є житловий будинок, квартира, інше жиле приміщення, призначені та придатні для постійного або тимчасового проживання в них. Відповідно до ч. 1 ст. 29 ЦК України місцем проживання фізичної особи є житло, в якому вона проживає постійно або тимчасово. Згідно з ч. 6 ст. 29 ЦК України фізична особа може мати кілька місць проживання. Статтею 270 ЦК України визначено, що відповідно до Конституції України фізична особа має право, зокрема, на вільний вибір місця проживання та на свободу пересування. Згідно з ч. 4 ст. 311 ЦК України фізична особа не може бути виселена або іншим чином примусово позбавлена житла, крім випадків, встановлених законом. Поняття «житло» не обмежується приміщеннями, яке законно займають або законно створено. Чи є конкретне місце проживання «житлом», яке підлягає захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин, а саме від наявності достатніх та триваючих зв`язків із конкретним місцем (рішення ЄСПЛ від 18 листопада 2004 року у справі «Прокопович проти Росії», заява №58255/00, пункт 36). Втрата житла є найбільш крайньою формою втручання у право на повагу до житла (рішення ЄСПЛ від 13 травня 2008 року у справі «МакКенн проти Сполученого Королівства», заява №19009/04, пункт 50). Втручання держави є порушенням статті 8 Конвенції, якщо воно не переслідує законну мету, одну чи декілька, що перелічені у пункті 2 статті 8, не здійснюється «згідно із законом» та не може розглядатись як «необхідне в демократичному суспільстві» (рішення ЄСПЛ від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України», заява №39948/06, п. 47). У пункті 44 рішення ЄСПЛ від 2 грудня 2010 року у справі «Кривіцька та Кривіцький проти України», заява №30856/03, ЄСПЛ визначив, що втручання у право заявника на повагу до його житла має бути не лише законним, але й «необхідним у демократичному суспільстві». Інакше кажучи, воно має відповідати «нагальній суспільній необхідності», зокрема бути співрозмірним із переслідуваною законною метою. Концепція «житла» має першочергове значення для особистості людини, самовизначення, фізичної та моральної цілісності, підтримки взаємовідносин з іншими, усталеного та безпечного місця в суспільстві. Відповідно до ч. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Згідно ч. 1, 3 ст. 319 ЦК України, власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. Частиною першою статті 383 ЦК України передбачено, що власник житлового будинку чи квартири має право користуватися помешканням для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. У відповідності до ст. 405 ЦК України, члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Відповідно до ст. 150 ЖК України, громадяни, які мають у приватній власності жилий будинок, квартиру, користуються ним для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. З аналізу вказаних норм слідує, що саме власнику квартири належить право користування та розпорядження своєю квартирою і поряд з ним мають право користування цією квартирою члени його сім`ї. Право члена сім`ї власника квартири на користування квартирою існує лише до тих пір, поки право власності на квартиру не припинене, а при втраті права власності членом сім`ї на квартиру, при відсутності відповідного договору з новим власником припиняється і право членів колишнього власника на користування цією квартирою. До членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу. Припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням. У разі відсутності угоди між власником будинку (квартири) і колишнім членом його сім`ї про безоплатне користування жилим приміщенням до цих відносин застосовуються правила, встановлені статтею 162 цього Кодексу. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 21.08.2019 у справі № 569/4373/16 зауважила, що при вирішенні справи про виселення особи чи визнання її такою, що втратила право користування, що по суті буде мати наслідком виселення, виходячи із принципу верховенства права, суд повинен у кожній конкретній справі провести оцінку на предмет того, чи є втручання у право особи на повагу до його житла не лише законним, але й необхідним, відповідає нагальній необхідності та є співрозмірним із переслідуваною законною метою. Розглядаючи питання про припинення права користування житлом колишнього члена сім`ї власника житла, суди мають брати до уваги як формальні підстави, передбачені статтею 406 ЦК України, так і зважати на те, що сам факт припинення сімейних відносин з власником будинку (квартири) не позбавляє їх права користування займаним приміщенням, та вирішувати спір з урахуванням балансу інтересів обох сторін. З матеріалів справи не можливо встановити чи є [PERSON] членом сім`ї позивачів. Позивачі не зазначають в позові ким для них є відповідач. Участі в судовому засіданні позивачі не виявили бажання приймати, тому інші пояснення відсутні. Вичерпного переліку таких поважних причин житлове законодавство не встановлює, у зв`язку з чим поважність причин відсутності особи за місцем проживання визначається судом у кожному конкретному випадку з урахуванням обставин справи. Саме на позивача процесуальний закон покладає обов`язок довести факт відсутності відповідача понад встановлені статтею 71 ЖК Української РСР строки у жилому приміщенні без поважних причин. Початок відліку часу відсутності визначається від дня, коли особа залишила приміщення. Повернення особи до жилого приміщення, яке вона займала, перериває строк тимчасової відсутності. При розгляді позову про визнання особи такою, що втратила право на жилу площу, суд повинен ретельно дослідити обставини, які мають значення для встановлення причин довготривалої відсутності. Вказана правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24.10.2018 у справі №490/12384/16-ц, від 22.11.2018 у справі № 760/13113/14-ц, від 26.02.2020 у справі №333/6160/17, від 18.03.2020 у справі № 182/6536/13-ц. При вирішенні питання про\~визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням,\~враховуються причини її відсутності. Підставою для\~визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, може слугувати лише свідома поведінка такої особи, яка свідчить про втрату нею інтересу до такого житлового приміщення. Засадничими принципами цивільного судочинства є змагальність та диспозитивність, що покладає на позивача обов`язок з доведення обґрунтованості та підставності усіх заявлених вимог. Саме на позивача покладається обов`язок надати належні та допустимі докази на доведення власної правової позиції. Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності (ст. 89 ЦПК України). Позивачами надано докази, що містяться в матеріалах справи. Тому суд розглядає її за наявними матеріалами. Аргументом позивачів, як підстави для визнання [PERSON] таким, що втратив право користування квартирою є акт про не проживання з 2013 року. Проте акт не є належним та допустимим доказом, що підтверджує відсутність особи. Крім того, ним не підтверджуються причини відсутності особи, чи не чиняться відповідачу перешкоди в доступі до житла. Щодо стосується сусідів, які підписали це акт, суд зазначає. Позивачами не надано доказів, що ці особи є власниками квартир та з якого часу. Тобто, зміст акту не засвідчує факт, який намагається довести позивач. Крім того, не надано доказів того, що відповідач не проживає у спірному житловому приміщенні та втратив інтерес до спірного житла. Так, не надано будь-яких доказів про це, як-от показання свідків, докази несення ним витрат на утримання квартири, сплати комунальних послуг. Не надано й доказів чи є у відповідача будь-яке інше житло. Таким чином, суд приходить до переконання, що в задоволенні позову слід відмовити.

Outcome: dismissed