Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

[PERSON] звернулась до Вінницького районного суду Вінницької області з вищевказаною позовною заявою. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1418 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 0520684906:03:001:0062, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства. До даної земельної ділянки прохід та проїзд здійснювався виключно через сусідню земельну ділянку, яку в 2015 році було приватизовано громадянкою [PERSON] , кадастровий номер 0520684900:03:001:0484. З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок доступ до земельної ділянки позивача з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача, яка є суміжним землекористувачем. Іншої можливості проходу і проїзду позивача до земельної ділянки, в тому числі, для оранки і обробітку землі, вивезення перегною, вирощування, збору і перевезення урожаю, немає. Земельною ділянкою, що на даний час належить позивачу, [PERSON] та її сім`я користувалась з давніх часів. При цьому, прохід та проїзд до цієї земельної ділянки здійснювався через сусідню земельну ділянку, що на даний час належить відповідачу. В 2003 році в технічній документації на виготовлення державного акта [PERSON] , в процесі приватизації позивачем земельної ділянки, для доступу до земельної ділянки було передбачено заїзд через земельну ділянку, яка в подальшому була приватизована відповідачем. 14 квітня 2003 року між позивачем та [PERSON] (чоловіком відповідача), який на той час був землекористувачем суміжної земельної, було укладено договір на встановлення земельного сервітуту. За цим договором [PERSON] надав позивачу право на прохід та проїзд транспортними засобами через земельну ділянку власника землі до дороги загального користування. Вказаний договір земельного сервітуту включено до складу технічної документації на виготовлення державного акта [PERSON] , яка була затверджена Парпуровецькою сільською радою Вінницького району Вінницької області при наданні земельної ділянки у власність позивачу. Однак після смерті чоловіка відповідача та реєстрації у 2015 році відповідачем права власності на суміжну з позивачем земельну ділянку відбулись зміни у ставленні до можливості проходу та проїзду позивачем цією земельною ділянкою. Відповідач створює перешкоди у проході та проїзді позивача через свою земельну ділянку, зокрема, встановила ворота на шляху, яким позивач з давніх часів користувалась для доступу до своєї земельної ділянки, а також забороняє проїзд до земельної ділянки. При цьому відповідач всіляко уникає укласти договір сервітуту на право проходу та проїзду до земельної ділянки, належної позивачу. В свою чергу, Парпуровецька сільська рада Вінницького району Вінницької області після надання відповідачу суміжної із позивачем земельної ділянки у власність листом повідомила позивача, що виділити проїзд до її земельної ділянки неможливо, тому що сусідня земельна ділянка у приватній власності [PERSON] , тому потрібно укласти договір сервітуту з [PERSON] та зареєструвати його відповідно до вимог чинного законодавства. Необхідність встановлення сервітуту зумовлена тим, що позивач не має можливості належним чином користуватись власною земельною ділянкою, оскільки доступ до неї з вулиці можливий лише через земельну ділянку, право власності на яку належить відповідачу. За вказаних обставин позивач вимушена звернутись до суду за захистом своїх прав та інтересів, зокрема, права вільно розпоряджатися та користуватися належним їй на праві приватної власності нерухомим майном через відсутність договірних відносин земельного сервітуту між нею та відповідачем. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 08.01.2020 відкрито провадження у справі та призначено підготовче засідання. Даною ухвалою також було витребувано з Головного управління Держгеокадастру у Вінницькій області належним чином засвідчену копію технічної документації із землеустрою щодо складання документу, що посвідчує право власності на земельну ділянку (щодо встановлення меж земельної ділянки) площею 0,1716 га, кадастровий номер 0520684900:03:001:0484, розташовану по [ADDRESS] , належну громадянці [PERSON] , та інформацію в електронному вигляді (на технічних носіях) в державній системі координат (в форматі .dmf або .xml) про розмір, межі та конфігурацію земельних ділянок. 03.02.2020 від відповідача [PERSON] на адресу Вінницького районного суду Вінницької області надійшов відзив на позовну заяву. Відзив обґрунтований тим, що їй на праві власності належить земельна ділянка площею 0,1716 га, кадастровий номер 0520684900:03:001:0484, що розташована за адресою [ADDRESS] . Згідно з витягом з Державного земельного кадастру від 23.09.2015 та кадастрового плану земельної ділянки, виготовленого у вересні 2015 року ПП ЦЕП «Сервіс-Центр» у складі технічної документації, на земельній ділянці відсутні будь-які проїзди та проходи, ділянка складається по експлікації з ріллі площею 1080 кв.м, садка площею 245 кв.м, прибудинкової території площею 244 кв.м та капітальної забудови площею 113 кв.м. Встановлені містобудівною документацією обмеження та обтяження на земельну ділянку, в тому числі земельний сервітут, відсутні, що підтверджується технічною документацією із землеустрою, виготовленою ПП ЦЕП «Сервіс-Центр». При цьому, обов`язковою умовою встановлення земельного сервітуту є неможливість задоволення потреби особи в інший спосіб, а обраний вид сервітуту повинен бути найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Однак позивач таких доказів до позову не надала. Крім того, земельний сервітут у виді права проїзду на транспортному засобі встановлюється лише за наявності вже існуючого шляху на земельній ділянці, щодо якої вимагається встановлення сервітуту, однак наявний шлях на земельній ділянці, щодо якої позивач просить встановити земельний сервітут, відсутній. Обраний вид захисту права право проїзду на транспортному засобі по земельній ділянці без наявності шляху не відповідає встановленим ст. 99 ЗК України видам земельних сервітутів і є найбільш обтяжливим для власника земельної ділянки, тому відсутні підстави для задоволення позову. Крім того, згідно з ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування і забудова територій» п. 10.7.1, класифікація (категорії) вулиць та доріг за функціонально-планувальним призначенням окремо для міських та сільських населених пунктів наводиться у додатку Ж.1, а їх основні розрахункові параметри по групам населених пунктів в ДБН В.2.3-5:2018. Так, згідно з листом Держкомбуду від 04.02.2004 №1/23-08, в ДБН відсутні нормативи по визначенню ширини проїздів та пішохідних проходів по території земельних ділянок індивідуальних забудовників. Так, згідно з таблицею № 5.2. ДБН В.2.3.-5:2018 «Вулиці і дороги населених пунктів», ширина проїзду визначається 2,75 м, пішохідна дорога 0,75 м. Таким чином, з огляду на вищевикладене, вважає, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні вимог процесуального закону для підтвердження доводів позовної заяви, отже, відсутні підстави для задоволення заявленого позову. 03.08.2020 через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] згідно з ордером [PERSON] надійшла відповідь на відзив, в якій останній зазначив, що встановлення сервітуту\~в даному\~разі необхідне,\~адже за\~його відсутності\~є неможливим\~доступ транспортних\~засобів до\~земельної ділянки\~позивача,\~що означає\~неможливість належного\~обслуговування земельної\~ділянки.\~В ситуації,\~що склалася,\~порушується право\~позивача самостійно\~господарювати на\~землі та\~використовувати її\~корисні властивості.\~Відповідач активно\~сприяє триваючому\~порушенню цих\~прав,\~відмовляючись надати\~сервітут.Отже,\~сервітут необхідно\~встановити,\~при цьому\~необхідно забезпечити\~його здійснення\~у спосіб,\~найменш обтяжливий\~для відповідача.Ступінь обтяжливості\~сервітутних обов`язків\~повинен бути\~найменшим з\~усіх можливих\~варіантів,\~але це\~питання є\~технічним,\~а не\~юридичним.\~Якщо є\~лише один\~варіант сервітуту,\~допустимий технічно,\~відповідач не\~має права\~посилатися на\~це як\~на причину\~відмови,\~адже справедливий\~баланс прав\~суміжних землевласників\~у такому\~разі явно\~порушується.Щодо наявного шляху для проїзду, то такий шлях існує, та якщо дивитися викопіювання, він іде перпендикулярно вулиці Блока по лівому краю ділянки відповідача, паралельно водоймі. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 13.11.2020 було задоволено клопотання представника позивача [PERSON] згідно з ордером [PERSON] та призначено у справі № 128/3342/19 судову земельно-технічну експертизу, проведення якої було доручено експерту Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз; до отримання висновку експертизи провадження у даній справі було зупинено. 22.03.2021 з Вінницького відділення Київського науково-дослідного інституту судових експертиз повернулась цивільна справа № 128/3342/19 разом з висновком експерта від 15.03.2021 № 7986/7987/20-21. Ухвалою судді Вінницького районного суду Вінницької області від 23.03.2021 поновлено провадження у справі та призначено підготовче засідання. Ухвалою Вінницького районного суду Вінницької області від 09.07.2021 закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 24.12.2021 через систему «Електронний суд» від представника позивача [PERSON] згідно з ордером [PERSON] надійшла заява про уточнення вимог відповідно до висновку експерта за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи № 7986/7987/20-21 від 15.03.2021. До заяви додано докази направлення заяви про уточнення позовних вимог відповідачу по справі. Позивач вважає, що найменш обтяжливим для відповідача варіантом земельного сервітуту є варіант згідно з додатком 1 до висновку експерта, адже він не потребує перенесення огорожі та воріт на земельній ділянці відповідача. Таким чином, позивач вважає за необхідне викласти позовні вимоги в такій редакції: «Встановити на користь [PERSON] постійний, безоплатний земельний сервітут на право проїзду на транспортному засобі щодо земельної ділянки з кадастровим номером 0520684900:03:001:0484, площею 0,1716 га, що розташована за адресою: [ADDRESS] і належить [PERSON] . Визначити істотні умови земельного сервітуту: земельна ділянка, на якій встановлюється земельний сервітут земельна ділянка площею 0,1716 га із кадастровим номером 0520684900:03:001:0484, розташована за адресою: [ADDRESS] ; площа земельного сервітуту 0,0163 га; строк дії земельного сервітуту постійно; межі та конфігурація земельного сервітуту: в межах згідно з додатком № 1 до висновку експерта Вінницького відділення КНДІСЕ за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи № 7986/7987/20-21 від 15.03.2021, а саме: від точки 1 до точки 2 на відстані 45,12 м; від точки 2 до точки 3 на відстані 1,46 м; від точки 3 до точки 4 на відстані 15,05 м; від точки 4 до точки 5 на відстані 2,76 м; від точки 5 до точки 6 на відстані 12,60 м; від точки 6 до точки 7 на відстані 1,52 м; від точки 7 до точки 8 на відстані 39,02 м; від точки 8 до точки 9 на відстані 2,60 м; від точки 9 до точки 1 на відстані 3,14 м». В судовому засіданні 26.08.2021 представник позивача [PERSON] згідно з ордером [PERSON] підтримав позовні вимоги. Пояснив, що позивач та відповідач є власниками суміжних земельних ділянок. [PERSON] користувалася шляхом, який проходить по земельній ділянці [PERSON] , довгий час, однак на даний час відповідач чинить перешкоди, тому позивач бажає оформити це земельним сервітутом. Іншого можливого проїзду до земельної ділянки позивача немає. Представник відповідача [PERSON] згідно з ордером [PERSON] в судовому засіданні 26.08.2021 заперечив проти задоволення позовних вимог та пояснив, що позивач просить встановити два види земельного сервітуту, однак до земельної ділянки існує інший прохід, ніж просить позивач, що відображено у висновку експерта. Також пояснив, що у 2015 році земельна ділянка відповідача була приватизована. З кадастрового плану убачається, що земельна ділянка складається з ріллі, та будь-якого проходу чи проїзду немає. Щодо посилання позивачем на укладений договір сервітуту у 2003 році, то такий договір повинен бути належним чином зареєстрований, однак даний договір не був зареєстрований, а отже, даний доказ є неналежним. Позивач [PERSON] , будучи допитана в якості свідка, суду показала, що її батьки працювали в колгоспі з 30-х років та отримали земельну ділянку. Коли прийшли батьки [PERSON] , то її мама віддала їм земельну ділянку знизу і таким чином вони їх закрили. В подальшому [PERSON] поставила там ворота та повішала замок, однак згодом її заставили його зняти. Вона до цього часу не може належним чином користуватись своєю земельною ділянкою. Доступу з дороги до своєї земельної ділянки вона не має та через ворота відсутній будь-який проїзд до неї. [PERSON] дозволяла заїжджати до земельної ділянки та вона користувалась цим правом до 2019 року. Після звернення до суду [PERSON] зверталась до неї з договором, щоб вона мала право лише один раз на рік заїхати на город і один раз виїхати. Свідок [PERSON] суду показав, що до земельної ділянки, яка належить [PERSON] , був заїзд, однак на даний час там стоїть загорожа і фактично проїзду немає. До 2020 року він їздив через земельну ділянку [PERSON] до земельної ділянки [PERSON] на тракторі та будь-яких заперечень з боку [PERSON] не було. Свідок [PERSON] суду показала, що вона є сусідкою сторін по справі та є депутатом Лука-Мелешківської сільської ради Вінницького району Вінницької області. Сторони по справі не можуть поділити межі земельних ділянок. [PERSON] приватизувала свою земельну ділянку та поставила паркан, а браму поставила у 2013-2014 роках. [PERSON] постійно проїжджає на свою земельну ділянку через браму [PERSON] та їй ніхто цього не забороняє. Від допиту свідків [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] учасники справи відмовилися. В судовому засіданні 21.12.2021 був допитаний експерт Вінницького відділення\~Київського науково-дослідного\~інституту судових\~експертиз[PERSON] , який суду пояснив, що можливість проходу від земельної ділянки [PERSON] до дороги загального користування існує та його орієнтовна ширина складає 1,50 м х 2,10 м, що не підходить для проїзду транспортних засобів. В судове засідання 18.05.2022 учасники справи не з`явились, хоч про день, час та місце судового розгляду повідомлялись судом в установленому законом порядку. В матеріалах справи наявна письмова заява представника позивача [PERSON] адвоката Говора Д.І., подана через канцелярію суду, в якій останній просить розглянути справу за його відсутності та відсутності позивача, позовні вимоги з урахуванням уточнень підтримує та просить їх задовольнити. Представник відповідача [PERSON] адвокат Путілін Є.В. також попередньо подав письмову заяву, в якій просить провести судове засідання за відсутності сторони відповідача, відмовити в задоволенні позовних вимог і стягнути з позивача понесені відповідачем судові витрати. Частиною третьою\~статті 211 ЦПК України\~визначено, що учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів. Відповідно до ч. 2\~ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього\~Кодексу\~розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За вказаних обставин суд вважав можливим провести судове засідання 18.05.2022 за відсутності учасників справи та без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу. Врахувавши пояснення учасників справи, покази свідків, експерта, дослідивши письмові докази у справі та надавши їм належну правову оцінку, суд дійшов такого висновку. Згідно з ч. 1 ст. 4 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Пунктом першим статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована Законом від17.07.1997«Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, встановлено, що кожен має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Судом установлено, що [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1418 га по [ADDRESS] , кадастровий номер 0520684906:03:001:0062, цільове призначення для ведення особистого селянського господарства, що підтверджується копією Державного акту на земельну ділянку серії ВН № 117237 від 27.04.2004, виданого на підставі рішення Парпуровецької сільської ради Вінницького району Вінницької області від 30.01.2003 (т. 1 а.с. 10). В 2003 році, в процесі приватизації позивачем земельної ділянки, що розташована в [ADDRESS] , в технічній документації на виготовлення державного акта [PERSON] , для доступу до земельної ділянки було передбачено заїзд через земельну ділянку, яка на даний час належить [PERSON] , що підтверджується копією даної технічної документації (т. 1 а.с. 23-49). Також установлено, що 14 квітня 2003 року між [PERSON] та [PERSON] був укладений договір на встановлення земельного сервітуту, за яким [PERSON] встановив земельний сервітут на власника сусідньої земельної ділянки на прохід та проїзд транспортними засобами через земельну ділянку власника землі до дороги загального користування, що підтверджується копією даного договору (т. 1 а.с. 14). [PERSON] є власником земельної ділянки площею 0,1716 га, кадастровий номер № 0520684900:03:001:0484, що розташована за адресою [ADDRESS] , що підтверджується копією свідоцтва про право власності на нерухоме майно серії [NUMBER] від 08.10.2015 (т. 1 а.с. 73). Згідно з Витягом з Державного земельного кадастру від 23.09.2015 та кадастрового плану земельної ділянки, виготовленого в вересні 2015 року ПП ЦЕП «Сервіс-Центр» у складі технічної документації, земельна ділянка, що належить [PERSON] , розміщена у серединній зоні масиву та оточена земельними ділянками суміжних користувачів, в тому числі [PERSON] (т. 1 а.с. 75-76, 77-86). Ці обставини також підтверджуються відомостями про суб`єктів права власності на земельну ділянку (т. 1 а.с. 201). З письмової заяви [PERSON] , посвідченої сільським головою Хижинецької сільської ради Вінницького району Вінницької області 19.11.2020 убачається, що [PERSON] мав товариські відносини з чоловіком позивача [PERSON] , та проживає за тією ж адресою, що і позивач. До помешкання [PERSON] він ходив по грунтовій дорозі, які йшла по земельній ділянці, що на даний час належить [PERSON] . Вказаною дорогою користувалися також й інші жителі села. Сім`я [PERSON] користувалась даною дорогою для проходу до свого помешкання, а також для потреб, які були пов`язані з обслуговуванням їхньої земельної ділянки. Ширина дороги дозволяла проїзд трактора і коней, однак з 2020 року прохід і проїзд на даній ділянці перекритий та огороджений проволокою (т. 2 а.с. 40). На підтвердження заявлених вимог позивачем до позовної заяви долучено копію листа-пропозиції про укладення договору сервітуту, з яким вона зверталася до відповідача [PERSON] , однак відповіді так і не отримала (т.1 а.с. 17, 18, 19). Згідно із ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Частиною першою статті 15\~ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Згідно з ч. 1 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. У практиці Європейського суду з прав людини (серед багатьох інших, рішення ЄСПЛ у справах «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» від 23.09.1982, «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» від 21.02.1986, «Щокін проти України» від 14.10.2010 року, «Сєрков проти України» від 07.07.2011, «Колишній король Греції та інші проти Греції» від 23.11.2000, «Булвес» АД проти Болгарії» від 22 січня 2009 року, «Трегубенко проти України» від 02.11.2004 року, «East/West Alliance Limited» проти України» від 23.01.2014) напрацьовано три критерії, які необхідно оцінювати на предмет сумісності заходу втручання у право особи на мирне володіння майном із гарантіями статті 1 Першого протоколу, а саме: чи є втручання законним; чи переслідує воно «суспільний», «публічний» інтерес; чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям. ЄСПЛ констатує порушення статті 1 Першого протоколу до\~Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якщо хоча б одного критерію не буде додержано. Відповідно до п. «е» ч. 1 ст. 91 ЗК України, власники земельних ділянок зобов`язані дотримуватися правил добросусідства та обмежень, пов`язаних з встановленням земельних сервітутів та охоронних зон. Згідно із п. «г» ч. 1 ст. 96 ЗК України, землекористувачі зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів. Статтею 98\~ЗК України визначено, що право земельного сервітуту це право власника або землекористувача земельної ділянки на обмежене платне або безоплатне користування чужою земельною ділянкою (ділянками). Земельні сервітути можуть бути постійними і строковими. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Види земельних сервітутів визначено у статті 99 ЗК України, зокрема, власники або землекористувачі земельних ділянок чи інші заінтересовані особи можуть вимагати встановлення таких земельних сервітутів: а) право проходу та проїзду на велосипеді; б) право проїзду на транспортному засобі по наявному шляху; в) право на розміщення тимчасових споруд (малих архітектурних форм); в-1) право на будівництво та розміщення об`єктів нафтогазовидобування; в-2) право на розміщення об`єктів трубопровідного транспорту; в-3) право на користування земельною ділянкою для потреб дослідно-промислової розробки родовищ бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення та/або видобування бурштину, інших корисних копалин загальнодержавного значення, за умови що при цьому не порушуються права землевласника, передбачені\~статтею 98 цього Кодексу; г) право прокладати на свою земельну ділянку водопровід із чужої природної водойми або через чужу земельну ділянку; г-1) право розміщення (переміщення, пересування) об`єктів інженерної інфраструктури меліоративних систем; ґ) право відводу води зі своєї земельної ділянки на сусідню або через сусідню земельну ділянку; д) право забору води з природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право проходу до природної водойми; е) право поїти свою худобу із природної водойми, розташованої на сусідній земельній ділянці, та право прогону худоби до природної водойми; є) право прогону худоби по наявному шляху; ж) право встановлення будівельних риштувань та складування будівельних матеріалів з метою ремонту будівель та споруд; з) інші земельні сервітути. У пункті 22-2 постанови Пленуму\~Верховного Суду\~України від\~16.04.2004\~№ 7\~«Про практику\~застосування судами\~земельного законодавства\~при розгляді\~цивільних справ» роз`яснено судам, що види земельних сервітутів, які можуть бути встановлені рішенням суду, визначені статтею 99 ЗК України\~і цей перелік не є вичерпним. Встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Отже, закон вимагає від позивача надання суду доказів того, що нормальне використання своєї власності неможливе без обтяження сервітутом чужої земельної ділянки. При цьому слід довести, що задоволення потреб позивача неможливо здійснити будь-яким іншим способом. Земельний сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки. Земельний сервітут підлягає державній реєстрації в порядку, встановленому для державної реєстрації прав на нерухоме майно (стаття 100 ЗК України). Відповідно до ст. 401 ЦК України, право користування чужим майном (сервітут) може бути встановлене щодо земельної ділянки, інших природних ресурсів (земельний сервітут) або іншого нерухомого майна для задоволення потреб інших осіб, які не можуть бути задоволені іншим способом. Сервітут може належати власникові (володільцеві) сусідньої земельної ділянки, а також іншій особі, конкретно визначеній особі (особистий сервітут). Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 402 ЦК України, сервітут може бути встановлений договором, законом, заповітом або рішенням суду. У разі недосягнення домовленості про встановлення сервітуту та про його умови спір вирішується судом за позовом особи, яка вимагає встановлення сервітуту. Статтею 404\~ЦК України визначено, що право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності - від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Тлумачення цих норм свідчить про те, що умовою встановлення сервітуту\~є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. Отже, передумовою звернення до суду за встановленням сервітуту повинен бути доказ вчинення дій зацікавленою особою щодо встановлення сервітуту та недосягнення про це згоди із власником ділянки, щодо якої планується встановити сервітут. Якщо особа до звернення до суду не вчиняла дій щодо встановлення сервітуту за домовленістю сторін (зокрема, не звернулася до іншої сторони з пропозицією про укладення договору про встановлення сервітуту), то у суду немає підстав для задоволення відповідних вимог у зв`язку з відсутністю у позивача права вимагати встановлення сервітуту за рішенням суду. Аналогічний за змістом висновок викладений у постановах Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/4106/14-ц, від 19.06.2019\~\~у справі № 925/603/18, від 17.10.2019 у справі № 484/690/16-ц та\~\~від 27.11.2019 у справі № 751/8865/15-ц. У постанові від 14.11.2019 у справі №131/1423/15-ц Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду звернув увагу на те, що, встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що правове регулювання дій щодо встановлення сервітуту має здійснюватися виключно між власником (володільцем) земельної ділянки та особою, яка має намір нею користуватися (правовий висновок, викладений у постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2018 у справі № 642/3165/17); метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задоволення такої потреби в інший спосіб, тобто якщо власник земельної ділянки відмовляється укласти угоду про встановлення земельного сервітуту або сторони не можуть дійти згоди про його умови. Зазначене узгоджується з роз`ясненнями, наданими судам у пункті 22-2 постанови Пленуму Верховного Суду України від 16.04.2004 № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ». Аналогічний висновок викладено також у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 20.05.2020 у справі №308/8156/14-ц. Важливим є те, що зверненню до суду з позовом щодо встановлення сервітуту має передувати письмове звернення до власника сусідньої земельної ділянки з пропозицією щодо укладення договору сервітуту. Судом установлено, що сторони по справі є власниками суміжних земельних ділянок. З урахуванням місця розташування обох земельних ділянок доступ до земельної ділянки позивача з дороги загального користування можливий виключно через земельну ділянку відповідача. З відповіді голови Парпуровецької сільської ради Вінницького району Вінницької області № 359 від 19.11.2015, яку було надано на запит [PERSON] , убачається, що виділити проїзд до земельної ділянки [PERSON] неможливо, оскільки сусідня земельна ділянка знаходиться у приватній власності [PERSON] , тому [PERSON] необхідно укласти договір сервітуту з [PERSON] та зареєструвати його відповідно до вимог чинного законодавства (т. 1 а.с. 13). В свою чергу, позивач [PERSON] зверталася до відповідача [PERSON] з пропозицією про укладення договору сервітуту, однак відповіді від відповідача так і не отримала, що підтверджується матеріалами справами. Крім того, під час судового розгляду відповідач заперечувала щодо встановлення земельного сервітуту. Також суд приймає до уваги той факт, що через земельну ділянку відповідача [PERSON] існує та раніше існував проїзд до земельної ділянки [PERSON] , яким остання раніше користувалася, що підтверджується показами свідків, наданими в судовому засіданні, письмовими поясненнями [PERSON] (якого суд не зміг допитати в судовому засіданні, так як він під час розгляду даної справи помер), фотографіями, долученими до позовної заяви, а також це не заперечувалося відповідачем. Крім того, існували договір про встановлення земельного сервітуту, укладений між позивачем [PERSON] та [PERSON] , і договір про встановлення земельного сервітуту, укладений між позивачем [PERSON] та [PERSON] . Існування проїзду через земельну ділянку [PERSON] також підтверджується копією акту земельної комісії від 28.02.2020 (т. 2 а.с. 94). У висновку експерта від 15.03.2021 № 7986/7987/20-21, виконаного на підставі ухвали Вінницького районного суду Вінницької області від 13.11.2020, зазначено лише один варіант встановлення земельного сервітуту. Технічно можливий\~варіант №\~1\~встановлення безоплатного\~земельного сервітуту\~на земельній\~ділянці за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~кадастровий номер\~0520684900:03:001:0484,\~цільове призначення\~ для\~будівництва і\~обслуговування житлового\~будинку,\~господарських будівель\~і споруд\~(присадибна\~ділянка),\~що належить\~ [PERSON] ,\~для проходу\~та проїзду\~від земельної\~ділянки за\~адресою:\~ [ADDRESS] ,\~кадастровий номер\~0520684906:03:001:0062,\~цільове призначення\~ для\~ведення особистого\~селянського господарства,\~що належить\~ [PERSON] ,\~до дороги\~загального користування\~(вулиця Блока),\~наданий у\~дослідницькій частині\~висновку та\~відображений на\~план-схемі\~у додатках\~до висновку.\~Інші варіанти\~забезпечення проїзду\~від земельної\~ділянки,\~що належить\~ [PERSON] ,\~до дороги\~загального користування,\~менш обтяжливі\~для інших\~землевласників та\~землекористувачів,\~відсутні,\~оскільки зазначена\~ділянка розміщена\~у серединній\~зоні масиву\~та оточена\~земельними ділянками\~суміжних землекористувачів. Можливість проходу від земельної ділянки, що належить [PERSON] , до дороги загального користування, тобто до [ADDRESS] , існує. Існуючий прохід пролягає між межею земельної ділянки (огорожею) кадастровий номер 0520684900:03:001:0484, що належить [PERSON] , та наявними зеленими насадженнями. Орієнтовна ширина існуючого проходу у його початку становить 2,10 м, у закінченні 1,52 м, що унеможливлює проїзд транспортних засобів та іншої техніки для обробітку земельної ділянки. Станом на час проведення дослідження прохід та проїзд через земельну ділянку за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0520684900:03:001:0484, що належить [PERSON] , до земельної ділянки за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0520684906:03:001:0062, що належить [PERSON] , відсутні. Найбільш доцільним варіантом встановлення можливого проходу та проїзду до земельної ділянки, розташованої за адресою: [ADDRESS] , кадастровий номер 0520684906:03:001:0062, що належить [PERSON] , менш обтяжливим для всіх землекористувачів, являється використання земельної ділянки загального користування (проходу) площею 0,0150 га та незначної частини\~земельної ділянки\~за адресою:\~ [ADDRESS] ,\~кадастровий номер 0520684900:03:001:0484,\~що належить\~ [PERSON] ,\~площею 0,0125 га (125,0 м2),\~при умові\~виділу у\~користування [PERSON] \~земельної ділянки площею 0,0125 га (125,0 м2)\~із земельної\~ділянки [PERSON] (т. 2 а.с. 1-14). Вирішуючи даний спір, суд бере до уваги наданий експертом варіант за результатами проведення судової земельно-технічної та будівельно-технічної експертизи, оскільки експертиза проведена відповідно до вимог нормативно-правових актів з питань землеустрою, а також суд враховує пояснення експерта, надані в судовому засіданні. Крім того, суд приймає заяву позивача про уточнення позовних вимог. Власник земельної ділянки, щодо якої встановлено земельний сервітут, має право на відшкодування збитків, заподіяних встановленням земельного сервітуту (частина четверта статті 101 ЗК України). Іншими словами, встановлення сервітуту на законних підставах не звільняє особу, на користь якої встановлено земельний сервітут, від обов`язку відшкодувати збитки, заподіяні встановленням такого сервітуту, незалежно від того, є сервітут платним або безплатним. У зазначеній категорії справ склалася така судова практика: суд зобов`язує відповідача укласти договір з позивачем у тому випадку, якщо обидві сторони не проти встановлення сервітуту в принципі, проте не змогли дійти згоди щодо умов договору (на думку господарських судів, такі обставини підтверджуються листуванням сторін про напрям проектів договорів, протоколами розбіжностей). Якщо ж відповідач взагалі відмовляється від встановлення сервітуту, то суд встановлює його своїм рішенням. Відповідно до вимог ч. 3 ст.\~403\~ЦК України, особа, що користується сервітутом, зобов`язана вносити плату за користування майном, якщо інше не встановлено договором, законом, заповітом або рішенням суду. Визначення плати належить до компетенції сторін. Безкоштовне використання сервітуту має бути встановлено в договорі, законі або рішенням суду. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 20.05.2020 (справа № 308/8156/14-ц), встановлюючи земельний сервітут на певний строк чи без зазначення строку (постійний), суд має враховувати, що метою сервітуту є задоволення потреб власника або землекористувача земельної ділянки для ефективного її використання; умовою встановлення є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб, і в рішенні суд має чітко визначити обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Статтями 92, 93, 98, 102 ЗК України передбачено користування земельною ділянкою на праві постійного користування, оренди, сервітуту, емфітевзису та суперфіцію. Встановлення земельного сервітуту не веде до позбавлення власника земельної ділянки, щодо якої встановлений земельний сервітут, прав володіння, користування та розпорядження нею. Земельний сервітут здійснюється способом, найменш обтяжливим для власника земельної ділянки, щодо якої він встановлений. Стаття 41 Конституції України та глава 23 розділу 1 Книги третьої Цивільного кодексу (ЦК) України закріплюють основоположні принципи права власності, основним з яких є її непорушність. Законодавець імперативно зазначає, що ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право на захист власності викладено у статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод: «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства та на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів». За положеннями частин першої та другої статті 321 ЦК України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом. Відповідно до ст. 404 ЦК України, право користування чужою земельною ділянкою або іншим нерухомим майном полягає у можливості проходу, проїзду через чужу земельну ділянку, прокладання та експлуатації ліній електропередачі, зв`язку і трубопроводів, забезпечення водопостачання, меліорації тощо. Особа має право вимагати від власника (володільця) сусідньої земельної ділянки, а в разі необхідності від власника (володільця) іншої земельної ділянки надання земельного сервітуту. Аналіз норм чинного законодавства свідчить, що метою сервітуту є задоволення потреб власника, землекористувача земельної ділянки або іншої заінтересованої особи для ефективного використання земельної ділянки; умовою встановлення сервітуту є неможливість задовольнити такі потреби в інший спосіб. У рішенні суду має бути чітко визначено обсяг прав особи, що звертається відносно обмеженого користування чужим майном. Речове право у вигляді сервітуту дає змогу власникові повною мірою реалізувати надані йому правомочності щодо належного цій особі майна і забезпечити його ефективне використання, а також передбачає право на задоволення немайнових інтересів інших осіб, речове право яких на чужу річ не пов`язана зі здійсненням майнових прав. Відповідно до правової позиції Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду, викладеної у постанові від 26.03.2020 (справа № 383/153/17), системний аналіз положень законодавства дає підстави для висновку про можливість встановлення земельного сервітуту шляхом надання права проїзду та проходу через належну іншій особі земельну ділянку у разі, якщо задовольнити таку потребу у будь-який інший спосіб неможливо. Оскільки відповідач своїми діями перешкоджає позивачу використовувати свою власність у повному обсязі, порушене право позивача підлягає захисту, тому суд дійшов висновку, що позивачем доведено належними та допустимими доказами обставини щодо необхідності встановлення безоплатного земельного сервітуту безпосередньо через земельну ділянку відповідача [PERSON] , зокрема [PERSON] доведено неможливість нормального використання належного їй майна без встановлення земельного сервітуту у судовому порядку, а також необхідність захисту у такий спосіб її порушеного права. Суд вважає, що варіант № 1 висновку експерта № 7986/7987/20-21 від 15.03.2021 (додаток 1 до висновку експерта) найбільшою мірою захистить права позивача. Разом із зазначеним суд приймає до уваги, що сторона відповідача жодного разу не зазначала про необхідність встановлення плати за сервітутом. Крім того, судом не здобуто доказів, які б могли свідчити, що встановлення безоплатного земельного сервітуту буде надмірно обтяжливим для відповідача. \~ \~ \~ \~Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1\~статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод\~зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення («Серявін та інші проти України» (Seryavin and Others v. Ukraine) від 10.02.2010, заява № 4909/04). Статтею 133 ЦПК України визначено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового\~збору,\~порядок його\~сплати,\~повернення і\~звільнення від\~сплати встановлюються\~законом. До\~витрат,\~пов`язаних з\~розглядом справи,\~належать витрати: 1)\~на професійну\~правничу допомогу; 2)\~пов`язані із\~залученням свідків,\~спеціалістів,\~перекладачів,\~експертів та\~проведенням експертизи; 3)\~пов`язані з\~витребуванням доказів,\~проведенням огляду\~доказів за\~їх місцезнаходженням,\~забезпеченням доказів; 4) пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові\~витрати,\~пов`язані з\~розглядом справи,\~покладаються: 1) у разі задоволення позову на відповідача; 2) у разі відмови в позові на позивача; 3) у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що судом задоволено позовні вимоги [PERSON] в повному обсязі та те, що на підтвердження понесених позивачем судових витрат в матеріалах даної цивільної справи наявна лише квитанція про сплату судового збору, то судові витрати, понесені позивачем на сплату судового збору, підлягають стягненню з відповідача. Понесення інших витрат, в тому числі і витрат, пов`язаних з підготовкою експертного висновку у даній справі, позивачем не доведено жодним доказом. Витрати професійної правничої допомоги, понесені відповідачем [PERSON] , слід залишити за останньою.

Outcome: approved