Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

Стислий виклад вимог позивача. Вимоги позивача обґрунтовані тим, що з відповідачем вона перебуває в шлюбі з 09 січня 2009 року. За час шлюбу з відповідачем, за спільні кошти, було придбано квартиру [ADDRESS] . Крім того, подружжям придбано два автомобілі: «AUDI», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та «RENAULT TRAFIC», 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Також у особистій власності позивача знаходилися грошові кошти в сумі 127000 доларів США та 10000 євро, які відповідач забрав та помістив у індивідуальний сейф № [NUMBER] , який орендував в АТ «Ощадбанк». Позивач просить визнати за нею право власності на Ѕ частину квартири [ADDRESS] , визнати за нею право власності на автомобіль марки «AUDI», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , та право власності на грошові кошти в сумі 127000 доларів США та 10000 євро, які знаходяться у індивідуальному сейфі № [NUMBER] , орендованому відповідачем у АТ «Ощадбанк». Заперечення відповідача. Відповідач зазначив, що спірна квартира є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя і він не заперечує щодо виділення часток у цьому праві. Автомобіль марки «AUDI», 1999 року випуску, ним відчужений, оскільки йому потрібні були гроші на роздільне проживання з позивачкою. Автомобіль «RENAULT TRAFIC» знаходиться в ремонті, перешкод для позивача щось з ним робити немає. Грошей, про які говорить позивачка, він в індивідуальному сейфі ніколи не тримав. Ця історія з грошима вигадана позивачкою для того щоб відібрати у нього його частину квартири, компенсувати її неіснуючими грошима. Збереженнями, які були в сім`ї, які були в рази менші, ніж суми, названі позивачкою, вона ж сама і скористалася, а він змушений був продати автомобіль, щоб жити від неї окремо. Мотивувальна часина рішення суду. Сторони перебувають у шлюбі з 09 січня 2009 року. Як роз`яснено в пунктах 23, 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 21.12.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя», вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Вирішуючи справу в частині позовних вимог про визнання права власності на певну частину придбаного майна, як на спільне сумісне майно подружжя, суд виходить з того, що відповідно до ст.60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно з ч.1 ст.69 СК України, дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Частиною 1 ст.70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Отже, у сімейному законодавстві як на час придбання спірного майна, такі і на момент розгляду справи судом, діє презумпція спільності майна подружжя, при цьому частки чоловіка та дружини є рівними. Спростувати цю презумпцію може сторона, яка надає докази протилежного, що мають відповідати вимогам належності та допустимості (ст.78, 78 ЦПК України) і це є її процесуальним обов`язком (ст.12, 13, 81 ЦПК України). При цьому, судове рішення не може ґрунтуватись на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України). За період шлюбу подружжям було набуто у власність квартиру [ADDRESS] , а отже зазначене нерухоме майно є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Позивач бажає припинити спільну сумісну власність на квартиру і перейти до спільної часткової власності, з визначенням часток і без поділу у натурі. Відповідач зазначену вимогу визнав. Частки сторін у праві власності на квартиру слід визнати рівними. Підстави для відступлення від принципу рівності часток подружжя відсутні. Що стосується автомобіля марки «AUDI», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , то, як вбачається з договору купівлі-продажу транспортного засобу від 23.06.2021 № 0742/2021/2644890, він відчужений [PERSON] , а отже вибув з спільної сумісної власності і при поділі може бути врахована лише його вартість. В той же час, позивачка вимагає виділення їй цього автомобіля в натурі (саме цього, а не іншого «RENAULT TRAFIC», 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , який вона просить виділити відповідачу). До того ж, позивачка не ставить питання про визнання недійсним договору купівлі-продажу цього автомобіля, укладеного відповідачем, як і не ставить питання про стягнення з відповідача в її користь однієї другої його вартості. Суд не вправі вийти за межі вимог позивачки і самостійно присудити їй автомобіль «RENAULT TRAFIC», 1996 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , залишивши відповідачу здобуту ним вартість автомобіля AUDI», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Позивачка такого поділу не просила і не допускала, так само як і відповідач, який зустрічний позов не заявляв. Суд не може нав`язувати позивачці такий поділ. До того ж, суду невідомі технічний стан автомобіля «RENAULT TRAFIC», 1996 року випуску, його ринкова вартість, так само як невідомі технічний стан та вартість автомобіля «AUDI», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] . Сторони докази щодо цього не надали. А оскільки технічний стан і вартість автомобілів невідомі, їх неможливо порівняти і поділити. Кожна із сторін має можливість поділити згадані автомобілі в інший спосіб, а позивачка також має можливість вимагати визнання договору купівлі-продажу автомобіля «AUDI», 1999 року випуску, державний номерний знак [NUMBER] , недійсним. Про це сторони можуть заявити новий позов. Що стосується визнання права власності позивачки на грошові кошти в сумі 127000 доларів США та 10000 євро, які знаходяться у індивідуальному сейфі № [NUMBER] , орендованому відповідачем у АТ «Ощадбанк», то визначальним є те, що сторони під час розгляду справи визнали, що відповідач розірвав з банком договір на користування сейфом. Відповідно, гроші стало неможливо прив`язати до індивідуального сейфу № [NUMBER] , орендованого відповідачем у АТ «Ощадбанк», як про це значиться у вимогах позивачки. А отже, неможливо задовольнити вимогу позивачки про визнання за нею права власності на гроші, які знаходяться у сейфі № [NUMBER] . Гроші там не знаходяться, в натурі їх вилучити і передати позивачці неможливо, її вимога про визнання за нею права власності на реальні гроші, які знаходяться в сейфі, втратила актуальність, не може бути виконана, а отже задоволена. Позивачка фактично ставить вимогу про витребування майна (грошей) з чужого незаконного володіння, тобто грошей в натурі, і тепер з`ясувалося, що місце знаходження зазначених нею грошей невідоме. Позивачка, дізнавшись, що грошей в натурі у вказаному нею місці немає, свої вимоги не змінила. Суд не вправі замість позивачки визначати нові вимоги, до того ж, вони можуть бути різними: позивач може встановити нове місце знаходження реальних грошей і витребувати їх з цього місця, позивач може просити відшкодувати за рахунок відповідача збитки, завдані зникненням грошей, позивач може стати на позицію, що гроші є спільною сумісною власністю подружжя і просити віднести половину їх вартості на частку відповідача, зокрема в квартирі, в чому її останній підозрює. Суд відмовляє в позові про фактичне витребування грошей з сейфу банку, оскільки встановив, що їх у сейфі немає, а нових вимог позивачка не заявила.

Outcome: partial