Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

04 травня 2022 року позивач звернулась до суду з позовом, в якому просить: скасувати арешт, накладений на квартиру [PERSON] , розташованої за адресою: [ADDRESS] , накладений на підставі постанови державного виконавця Київського РВ ДВС управління юстиції в м. Одесі про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 19.06.2003 року. В обґрунтування свого позову посилається на те, що 25.12.2004 року вона придбала у гр. [PERSON] у власність квapтиpy, розташовану за адресою: [ADDRESS] . 24.12.2021 року з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно Позивачу стало відомо, що 19.06.2003 року на її квартиру постановою Київського РВ ДВС управління юстиції в м. Одесі накладено обтяження у вигляді арешту. Обтяження у вигляді арешту (архівний запис) зареєстровано 12.11.2008 року за номером 8178168 реєстратором - Першою Одеською державною нотаріальною конторою. Позивач вказує, що власником квартири, на яку накладено арешт, вказано [PERSON] , тобто особу, яка в 2004 році вже не була власником обтяженої квартири. Наявність арешту унеможливлює позивачу право володіти та користуватися належним майном, що і стало підставою для звернення до суду з даним позовом. Ухвалою судді від 07.05.2022 року провадження у справі було відкрито та призначено судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження. Особи, що беруть участь у справі, про час і місце судового розгляду сповіщені належним чином у порядку ст.ст. 128-130 ЦПК України. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилась, її представник [PERSON] надав заяву про розгляд справи без участі, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Представник відповідача Другого Київського відділу Державної виконавчої служби у місті Одесі Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) у судове засідання також не з`явився, надав заяву про розгляд справи без їх участі за наявними в матеріалах справи документами. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги не підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Згідно п. 1 ст. 317 ЦК України, власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. Стаття 319 ЦК України зазначає, що власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. Усім власникам забезпечуються рівні умови здійснення своїх прав. В силу статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. У судовому засіданні встановлено, що на підставі договору купівлі-продажу квартири від 25 грудня 2004 року, посвідченого приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу Рюміною О.О., гр. [PERSON] продав, а гр. [PERSON] купила квартиру під номером [ADDRESS] . Право приватної власності на квартиру під номером [ADDRESS] було зареєстровано за [PERSON] 10.02.2005 року в КП «ОМБТІ та РОН», номер запису: 377 в книзі: 25допк-132. Як вбачається з відповіді Одеського державного нотаріального архіву № 268/0120 від 21.01.2022 року, в матеріалах архівного фонду Першої Одеської державної нотаріальної контори міститься постанова Київського РВ ДВС управління юстиції в м. Одесі від 19.06.2003 року, щодо накладення арешту на все майно, що належить [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] . На підставі вказаної постанови Першою Одеською державною нотаріальною конторою 19.03.2003 року за реєстровим № 2135 було накладено заборону відчуження. Відомості щодо зняття арешту в матеріалах справи відсутні. Підстава: Справа № 2-31 за 2003 рік, том № 25, стор. 18, справа № 2-37 за 2003 рік, том № 12, стор. 132. Так, згідно Постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження серія АН № 325124 від 19.06.2003 року державного виконавця Київського районного управління юстиції Іскольд К.М., при примусовому виконанні виконавчого напису № 2370, виданого 09.06.2003 року Приватним нотаріусом Левенець Т.П. про звернення стягнення на квартиру [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , для погашення боргу у сумі 66 145 гривень на користь [PERSON] , було накладено арешт на все майно, що належить [PERSON] , а саме на квартиру [ADDRESS] . Звертаючись до суду з позовом, позивач вказує на те, що власником квартири, на яку накладено арешт, вказано [PERSON] , тобто особу, яка в 2008 році вже не була власником обтяженої квартири. Разом з цим, оглянувши в судовому засіданні матеріали справи, суд приходить до висновку, що під час накладення державним виконавцем арешту, а саме 19.06.2003 року, квартира під [ADDRESS] , належала [PERSON] . Крім того, будь-яких даних про сторін виконавчого провадження позивач при зверненні до суду не зазначила, як і не вказала і не надала доказів стадії виконавчого провадження. Відповідно до ст.10 Закону України «Про виконавче провадження» заходами примусового виконання рішень, зокрема, є: звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно. Згідно з ч.1 ст.48 Закону України «Про виконавче провадження» звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову. За змістом ч.ч.1,2, 5, 7 ст. 56 Закону арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення. Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна. Про проведення опису майна (коштів) боржника виконавець виносить постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника. Вилучення арештованого майна з передачею його для реалізації здійснюється у строк, встановлений виконавцем, але не раніше ніж через п`ять робочих днів після накладення арешту. Продукти та інші речі, що швидко псуються, вилучаються і передаються для продажу негайно після накладення арешту. Підстави для зняття арешту з майна у виконавчому провадженні визначено ч. 1 ст. 59 Закону України «Про виконавче провадження», згідно з якою особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Боржник у праві оскаржити арешт, накладений на його майно виконавцем у рамках виконавчого провадження, шляхом подання скарги на рішення виконавця у порядку, визначеному розділом VIII ЦПК України. Натомість особа, яка вважає, що майно, на яке накладено арешт, належить їй, а не боржникові, може звернутися до суду з позовом про визнання права власності на це майно і про зняття з нього арешту. Постановою Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справі від 03 червня 2016 року № 5 «Про судову практику в справах про зняття арешту з майна» роз`яснено, що позов про зняття арешту з майна може бути пред`явлений власником, а також особою, яка володіє на підставі закону чи договору або іншій законній підставі майном, що не належить боржнику (речове право на чуже майно). Відповідачами в справі є боржник, особа, в інтересах якої накладено арешт на майно, а в окремих випадках - особа, якій передано майно, якщо воно було реалізоване. Як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, має бути залучено відповідний орган державної виконавчої служби. Згідно з ч. 1 ст. 2, ч. 1 ст. 19 ЦПК України у порядку цивільного судочинства розглядаються справи щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових, а також інших правовідносин, з єдиним обмеженням, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства. Вказані норми визначають об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Велика Палата Верховного Суду в постановах від 02 жовтня 2019 року в справі № 814/2030/17 та від 26 листопада 2019 року у справі № 905/386/18 зауважила, що відповідачем у справах за позовами про звільнення з-під арешту майна є боржник або особа, в інтересах якої накладено арешт на майно у виконавчих провадженнях, оскільки задоволення такого позову може безпосередньо вплинути на права та законні інтереси сторін спірних відносин щодо такого майна. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 619/2796/19 вд 10 лютого 2021 року неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи. Відповідно до позиції Верховного Суду, висловленої в постанові в справі № 607/3894/17 від 26 вересня 2019 року, за змістом статті 60 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV / на даний час це ст.59 Закону / до суду з позовом про зняття арешту з майна може звернутись не сторона виконавчого провадження, а інша особа, яка є власником, чи претендує на таке майно. При цьому вимоги інших осіб щодо належності їм, а не боржникові майна, на яке накладено арешт, вирішуються шляхом пред`явлення ними відповідно до правил судової юрисдикції позову до боржника та особи, в інтересах якої накладено арешт, про визнання права власності на це майно і зняття з нього арешту. У такому ж порядку розглядаються вимоги осіб, які не є власниками майна, але володіють ним на законних підставах. Таким чином, арешт майна, який не пов`язаний зі спором про право на це майно, а стосується порушень вимог виконавчого провадження з боку органів державної виконавчої служби, слід розглядати за правилами розділу VII ЦПК України 2004 року. Таким чином, залучений позивачем до участі в справі як відповідач орган виконавчої служби, не є належним відповідачем у справі. Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.51 ЦПК України суд першої інстанції має право за клопотанням позивача до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання залучити до участі у ній співвідповідача. Якщо позов подано не до тієї особи, яка повинна відповідати за позовом, суд до закінчення підготовчого провадження, а у разі розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження - до початку першого судового засідання за клопотанням позивача замінює первісного відповідача належним відповідачем, не закриваючи провадження у справі. З даного аналізу випливає, що відповідач - це особа, на яку вказує позивач в позовній заяві, як на порушника своїх прав. Тому саме позивач визначає, до кого пред`явити позов. Якщо позивач помилиться (неправильно зазначивши сторону) і притягне відповідачем особу, яка його прав не порушила або не заявить клопотання про залучення до участі у справі іншої особи як співвідповідача, суд у такому позові відмовляє. Однак, позивач з клопотаннями про заміну відповідача чи залучення співвідповідача до суду не звертався, не звертався, у судове засідання не з`явився, просив розглядати справу за його відсутності за наявними документами. Крім того, вирішуючи спір по суті, суд бере до уваги наданий позивачем витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно від 24.12.2021 року (а.с. 12), в якому право власності [PERSON] на спірну квартиру не зареєстровано, натомість вказано її власником [PERSON] . Таким чином, доказів належності на час розгляду справи квартири, розташованої за адресою: [ADDRESS] , саме позивачеві [PERSON] у судовому засіданні надано не було, що перешкоджає встановити, які саме права захищає позивач, звертаючись до суду з даним позовом. З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про відсутність підстав для задоволення позову. Згідно ч.ч. 1-4 ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом . Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. У відповідності до ч.ч. 1-3 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст.. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Статтею 77 ЦПК України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування . Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Згідно ст.. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до п. 27 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 18.12.2009 року «Про судове рішення у цивільній справі» під час судового розгляду предметом доказування є факти, якими обґрунтовують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи і підлягають встановленню при ухваленні рішення. За таких обставин, враховуючи вищевикладене та відсутність будь-яких доказів сплати Позивачем Банку грошових коштів саме у розмірі 198 298, 95 гривень суд вважає, що позов є безпідставним та необґрунтованим. Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. (ст.5 Цивільного процесуального кодексу України) Особа, права якої порушено, може скористатись не будь-яким, а конкретним способом захисту свого права. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на порушника. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. (ч.1 ст.13 Цивільного процесуального кодексу України) Відповідно до частини другої ст.89 Цивільного процесуального кодексу України суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що позов [PERSON] є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню в повному обсязі. Виходячи вищевикладене та

Outcome: dismissed