Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-15 00:00:00

Короткий зміст та обґрунтування позовних вимог. 10.02.2022 року гр. [PERSON] , звернувся до суду з вищезазначеним позовом в якому просить суд, скасувати у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна реєстраційний запис «арешт нерухомого майна», реєстраційний номер обтяження: 8350371, зареєстровано 03.01.2009 року за №8350371 реєстратором: Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора, підстава обтяження: ухвала, б/н, 29.04.1996, Білгород-Дністровський міський суд, об`єкт обтяження: будинок, адреса: [ADDRESS] , власник: [PERSON] , додаткові дані: Архівний запис №16-96 від 30.04.1996 року, перенос до оновленого Реєстру. Свою заяву обґрунтовує зокрема тим, що відповідно до Договору купівлі-продажу будинку серії АВР №771973 від 08.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., він є власником житлового будинку [ADDRESS] . 14 травня 2001 року Білгород-Дністровським БТІ, зазначений вище договір купівлі-продажу був зареєстрований за реєстраційним № 2688. Окрім того, на ім`я позивача був виданий технічний паспорт та домова книга на зазначений вище будинок. Протягом усього часу з моменту укладення Договору купівлі-продажу будинку серії АВР №771973 від 08.05.2001 року, заявник проживає у зазначеному вище будинку, сплачує комунальні послуги, здійснюю його ремонт. Однак, позивачу стало відомо, що згідно інформаційної довідки №298489185 від 08.02.2022 року, з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, на належний йому на праві приватної власності будинок [ADDRESS] накладено арешт. Арешт був зареєстрований 03.01.2009 року Білгород-Дністровською міською державною нотаріальною конторою на підставі ухвали № б/н від 29.04.1996 року Білгород-Дністровського міського суду. Власник зазначений - [PERSON] . Тобто, арешт був зареєстрований відповідачем майже через вісім років після набуття позивачем на законних підставах права власності на житловий будинок та реєстрації права власності у встановленому чинним законодавством порядку, що діяв на момент укладення зазначеного вище договору купівлі-продажу. Також позивач зазначає, що йому стало відомо, що в провадженні Білгород-Дністровського міського суду перебувала цивільна справа №2-1/2001 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Рішенням Білгород-Дністровського міського суду від 08.02.2001 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними було відмовлено. Ухвалою Одеського обласного суду від 17.04.2001 року зазначене вище рішення Білгород-Дністровського міського суду від 08.02.2001 року було залишено без змін. Однак, ані алфавітні показники цивільних справ Білгород-Дністровського міського суду, ані матеріали цивільної справи №2-1/2001 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними не містять ухвали Білгород-Дністровського міського суду 29.04.1996 року, на підставі якої було внесено дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна що арешту належного позивачу будинку, що позбавляє його можливості скасувати заходи забезпечення суду в порядку ст.158 ЦПК України. Також, позивачу стало відомо, що сторони по справі №2-1/2001 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними, а саме [PERSON] , [PERSON] - померли. Отже, станом на теперішній час позивач має право власності на житловий будинок [ADDRESS] ніким не оспорюється, Договір купівлі-продажу будинку серії АВР №771973 від 08.05.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., відповідно до якого позивач є власником зазначеного вище житлового будинку є чинним, ніким не оспорюваним та не скасованим, однак, наявність арешту на належне йому на праві приватної власності майно порушує його конституційне право щодо мирного володіння та розпорядження своїм майном, у зв`язку з чим, позивач був змушений звертатись до суду за захистом своїх законних прав та інтересів. Процесуальні дії. Ухвалою суду від 11.02.2021 року провадження по справі було відкрито та призначено до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження.(а.с.35) В судове засідання призначене на 16.05.2022 року учасники процесу не з`явились. 28.04.2022 року від представника відповідача - Саданова О., завідувача Першої Білгород-Дністровської державної нотаріальної контори Одеської області, надійшла заява, відповідно до якої представник просив судове засідання проводити без участі сторони. Позивач у судове засідання не з`явився. Подав до суду заяву, відповідно до якої просив суд розглядати справу за його відсутності. Просив суд задовольнити позовні вимоги. Відповідно до ч. 8 ст. 178 ЦПК України, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Згідно з ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. З`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступного висновку. Фактичні обставини справи. Судом встановлено, що відповідно до Договору купівлі-продажу будинку серії АВР №771973 від 08.05.2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., позивач [PERSON] , є власником житлового будинку [ADDRESS] . 14 травня 2001 року Білгород-Дністровським БТІ зазначений вище договір купівлі-продажу був зареєстрований за реєстраційним № 2688.(а.с.10-зворотна сторона) Згідно інформації з Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, наявне обтяження житлового будинку [ADDRESS] , а саме: реєстраційний запис «арешт нерухомого майна», реєстраційний номер обтяження: № 8350371 реєстратором: Білгород-Дністровська міська державна нотаріальна контора, підстава обтяжень: ухвала б/н 29.04.1996 Білгород-Дністровський міський суд, об`єкт обтяження: будинок, адреса: [ADDRESS] .(а.с.9) Судом було встановлено, що в провадженні Білгород-Дністровського міського суду перебувала цивільна справа №2-1/2001 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними. Рішенням Білгород-Дністровського міського суду від 08.02.2001 року у задоволенні позовних вимог [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними було відмовлено.(а.с.21-23) Ухвалою Одеського обласного суду від 17.04.2001 року зазначене вище рішення Білгород-Дністровського міського суду від 08.02.2001 року було залишено без змін.(а.с.24-30) Таким чином, судом було встановлено, що ані алфавітні покажчики цивільних справ Білгород-Дністровського міського суду, ані матеріали цивільної справи №2-1/2001 за позовом [PERSON] до [PERSON] , [PERSON] про визнання договорів купівлі-продажу недійсними не містять ухвали Білгород-Дністровського міського суду 29.04.1996 року, на підставі якої було внесено дані до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна що арешту належного позивачу будинку, що позбавляє його можливості скасувати заходи забезпечення суду в порядку ст.158 ЦПК України. Як зазначає позивач, протягом усього часу з моменту укладення Договору купівлі-продажу будинку серії АВР №771973 від 08.05.2001 року, він проживає у зазначеному вище будинку, сплачує комунальні послуги, здійснює його ремонт. Позиція суду та оцінка аргументів сторін. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Згідно з частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Відповідно до ст. 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів може бути припинення дії, яка порушує права. Відповідно до ч. 5 ст. 1268 ЦК України, незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини. Згідно ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Згідно ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Згідно з п.2 Постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 5 від 07.02.2014р. «Про судову практику в справах про захист права власності та інших речових прав», до позовів, що виникають з приводу нерухомого майна, належать, зокрема, позови про визнання права на таке майно, про витребування майна із чужого незаконного володіння, про усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном, не пов`язаних із позбавленням володіння, про встановлення сервітуту, виключення майна з-під арешту, визнання правочину недійсним (незалежно від заявлених вимог про застосування наслідків недійсності правочину) тощо. Процедура реєстрації у Єдиному реєстрі заборон відчуження об`єктів нерухомого майна регламентувалася Положенням про Єдиний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженим наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 року № 31/5, зареєстрованим в Мінюсті України 10.06.1999 року №364/3657 (зі змінами). Відповідно до п. 2.1 Положення, підставами для внесення до Реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою - реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. З 01.01.2013 року відповідно до ст. 8, ст. 16 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», п.2 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 року № 868, державну реєстрацію прав шляхом внесення записів до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно проводить орган державної реєстрації прав. Державний реєстратор - нотаріус є спеціальним суб`єктом, на якого покладено функції державного реєстратора прав на нерухоме майно у випадку, передбаченому вищевказаним Законом. Відповідно до п. 74, 75 Порядку державної реєстрації прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2013 № 868 для проведення державної реєстрації обтяжень речових прав на нерухоме майно необхідними документами є документи, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень таких речових прав, та інші документи, визначені цим Порядком. Документами, що підтверджують виникнення, перехід та припинення обтяжень речових прав на нерухоме майно, є: рішення суду щодо обтяження речових прав на нерухоме майно, що набрало законної сили; рішення державного виконавця щодо обтяження речових прав на нерухоме майно; інші акти відповідних органів державної влади та посадових осіб згідно із законом. Відповідно до Положення про Єдиний держаний реєстр заборон відчуження об`єктів нерухомого майна, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 09.06.1999 р. № 31/5, зареєстрованим в Мін`юсті 10.06.1999 р. за № 364/3657, реєстр заборон - це електронна база даних, яка містить відомості про обтяження нерухомого майна, а саме: накладені заборони та арешти нерухомого майна; вилучення записів про заборони відчуження та арешти нерухомого майна; тимчасові застереження щодо нерухомого майна та видані витяги з реєстру заборон. Реєстраторами реєстру заборон є державні нотаріальні контори, державні нотаріальні архіви, приватні нотаріуси, які уклали відповідні договори з адміністратором і мають повний доступ до реєстру заборон через комп`ютерну мережу; державне підприємство «Інформаційний центр» Міністерства юстиції України та його регіональні філії в частині внесення відомостей щодо податкових застав та арештів, накладених органами державної влади. У відповідності до ст. 34 Закону України «Про нотаріат» накладення або зняття заборон є нотаріальною дією, вчинення яких в Україні покладається на нотаріусів, які працюють в державних нотаріальних конторах, державних нотаріальних архівах або займаються приватною нотаріальною діяльністю. Відповідно до п.п. 2.1.1 п. 2.1 Положення, підставами для внесення до реєстру заборон відомостей про накладення (зняття) заборони та арештів на об`єкти нерухомого майна є накладення (зняття) державною нотаріальною конторою або приватним нотаріусом реєстратором заборони відчуження на об`єкти нерухомого майна. Відповідно до статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» обтяженням є заборона розпоряджатися та/або користуватися нерухомим майном, яка встановлена законом або актами уповноважених на це органів державної влади, їх посадових осіб або така, що виникла на підставі договору. Пунктом 1 частини 1 статті 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» визначено, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Статтею 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майнои та їх обтяжень» передбачено, що записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень. У разі скасування на підставі рішення суду, рішення про державну реєстрацію прав, документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування записів про проведену державну реєстрацію прав, а також у випадку, передбаченому підпунктом "а"пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав. Отже, станом на теперішній час позивач має право власності на житловий будинок [ADDRESS] , яке ніким не оспорюється, Договір купівлі-продажу будинку серії АВР №771973 від 08.05.2001 року, посвідчений приватним нотаріусом Білгород-Дністровського міського нотаріального округу Тітовою Т.С., відповідно до якого позивач є власником зазначеного вище житлового будинку є чинним, ніким не оспорюваним та не скасованим, однак, наявність арешту на належне позивачу на праві приватної власності майно порушує його конституційне право щодо володіння та розпорядження майном. Безпідставний арешт житлового будинку [ADDRESS] , обмежує права позивача як власника вказаного майна, а тому таке право підлягає захисту шляхом звільнення майна з-під арешту (скасування запису про обтяження), що відповідає вимогам ч.2 ст. 16 ЦК України. 28 травня 2020 року Верховний Суд України в своїй постанові по справі № 910/7164/19 виклав наступну правову позицію з приводу захисту цивільних прав. Згідно зі статтею 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. За змістом статті 15 ЦК України право кожної особи на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу визначено статтею 16 цього Кодексу. Таким чином, у розумінні закону, суб`єктивне право на захист - це юридично закріплена можливість особи використати заходи правоохоронного характеру для поновлення порушеного права і припинення дій, які порушують це право. При цьому, під порушенням слід розуміти такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке, порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Отже, суд може захистити цивільне право або інтерес іншим способом, що встановлений договором або законом. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення. Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.01.2019 зі справи № 912/1856/16, від 14.05.2019 зі справи № 910/11511/18. Надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, судам належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Європейський суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування. Тобто, ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. Судом встановлено, що, існування заборони на відчуження спірного нерухомого майна - будинку [ADDRESS] , перешкоджає позивачу розпоряджатися майном, належним йому на праві приватної власності, тому його права підлягають захисту шляхом звільнення майна з-під арешту (скасування запису про обтяження), що відповідає вимогам ч.2 ст. 16 ЦК України. Висновки за результатами розгляду справи Дослідивши наявні у справі докази, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов до переконання про те, що заборона на відчуження нерухомого майна, що належить позивачу на праві власності, порушує його права та законні інтереси, оскільки існування вказаного обтяження нерухомого майна позбавляє можливості власника вільно розпоряджатися належним йому майном, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню у повному обсязі.

Outcome: approved