Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

28.01.2021 року до суду надійшла позовна заява [PERSON] до ТОВ «ФК «Дінеро» про визнання договору недійсним. В обґрунтування позову позивач зазначає, що між сторонами було укладено договір № L8315861 від 10.10.2019 року, відповідно до якого нею було отримано позику. ТОВ «ФК «Дінеро» фінансову послугу надано шляхом обрання форми укладення договору за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи. Проте, позивачем не було підписано даний договір. Так, відповідачем всупереч вимогам Закону України «Про споживче кредитування» не було повідомлено письмово всю необхідну інформацію щодо умов договору. Відповідач скористався тим, що у позивача як позичальника були відсутні знання, необхідні для здійснення правильного вибору при підписанні оспорюваного договору, в результаті чого вона була введена в оману при отриманні кредитних послуг, а відповідач в порушення вимог Закону України «Про захист прав споживачів» не надав відомості, які потрібні клієнту при укладенні кредитного договору та не зазначив їх в його змісті. Щодо підписання договору пояснює, що прийняття пропозиції від відповідача укласти електронний договір (акцепт) здійснено шляхом зазначення у відповідному чекбоксі галочки на сторінці сервісу з надання онлайн позик відповідачем та введення одноразового ідентифікатора без заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття пропозиція\\ї в електронній формі, що не відповідає положенням абз. 3 ч. 6 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію». Вважає, що оскільки порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає зазначеним вимогам, то договір про надання позики є таким, що прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі. Також звертає увагу, що договір про надання позики на умовах фінансового кредиту, укладений між нею та відповідачем, містить ознаки кредитного договору. В оспорюваному договорі не була також вказана ціна та сукупна вартість кредиту. Працівниками ТОВ «ФК «Дінеро» не було надано розрахунку загальних витрат за споживчим кредитом, тобто витрат, які пов`язані з отриманням, обґрунтуванням та поверненням кредиту. У зв`язку з цим реально нарахований відсоток за користування кредитними коштами став значно більшим за зазначений у розрахунку платежів. Вказує також щодо нечесної підприємницької практики відповідача. Так, відповідачем було введено її в оману на рахунок істотних умов договору, а зокрема на рахунок відсоткової ставки за користування кредитом та не було зазначено нічого на рахунок непомірно великої відсоткової ставки у випадку порушення зобов`язання. Було повідомлено значно меншу ціну кредиту (відсотків) через, що вона і погодилася на укладення договору. Розмір нарахованих відсотків за кредитним договором значно перевищує розмір заборгованості за кредитом. Посилається при цьому на ст. 19 Закону «Про захист прав споживачів» та п. 5 ч. 3 ст. 18 цього Закону. Враховуючи викладене, просить визнати недійсним договір позики № L8315861 від 10.10.2019 року року. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року відкрито спрощене позовне провадження у справі. Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 01.02.2021 року задоволено клопотання позивача про витребування доказів. В ухвалі про відкриття провадження учасникам справи було визначено строк на подання відзиву, відповіді на відзив, заперечень та пояснень щодо позову. 12.11.2021 року до суду надійшов відзив сторони відповідача, в якому представник просить у задоволенні позову відмовити, вважаючи позовні вимоги безпідставними та необґрунтованими з огляду на наступне. Між сторонами наявні правовідносини за Договором кредитної лінії № AG04574075 (номер у системі L8315861) від 10.10.2019 року, який укладено позивачем шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано на його фінансовий номер телефону, що повністю відповідає нормам Закону України «Про електронну комерцію» та фактично прирівнюється до такого, що укладено письмово. Щодо посилань позивача на відсутність інформування відповідачем про всю необхідну інформацію щодо умов договору представник зазначає, що таке твердження не відповідають дійсності, оскільки спростовується доказами, наданими до відзиву, а саме: текст Загальних умов договору позики, текст Спеціальних умов договору позики, а також текст додаткових угод. Наголошує, що інформаційно-технічна система відповідача налаштована таким чином, що неможливо підписати кредитний договір та, відповідно, отримати кредитні кошти, не пройшовши всю послідовність, яка включає в себе, в т.ч., ознайомлення з зазначеними документами, для повного інформування клієнта про продукт компанії, для можливості здійснення вільного вибору клієнтом заключати кредитний договір чи ні. Вважає, що оспорюваний договір не має жодної ознаки щодо мотивів вважати його недійсним. У результаті досягнення згоди щодо всіх істотних умов, сторонами було укладено договір. Позивач на момент укладення договору не заявляла додаткових зауважень щодо умов договору. Позивач отримала кошти згідно умов оспорюваного договору, тобто відповідачем зі своєї сторони виконано зобов`язання. Факт отримання грошових коштів позивач не заперечує. Натомість, зобов`язання за оспорюваним договором у позивача станом на дату звернення до суду не виконано, оскільки наявна заборгованість за оспорюваним договором. Крім того, представник також вказує на те, що оспорюваний договір є четвертим договором, укладеним між сторонами. Попередні договори є аналогічними як за способом укладення, так і за умовами, та є закритими внаслідок добровільного їх виконання, що ще раз підтверджує факт повної обізнаності позивача щодо умов укладення та виконання оспорюваного договору. Будь-яких інших документів до суду не надходило, відповідь на відзив позивачем у встановлений строк не подавалась. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд приходить до наступного. Відповідно до ст.ст. 202, 205 ЦК України правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. Згідно ст. 207 цього Кодексу правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо:- його зміст зафіксований в одному або кількох документах (у тому числі електронних), у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони, або надсилалися ними до інформаційно-телекомунікаційної системи, що використовується сторонами; - воля сторін виражена за допомогою телетайпного, електронного або іншого технічного засобу зв`язку; - він підписаний його стороною (сторонами). Виходячи зі змісту позовної заяви, позивач просить визнати недійсним електронний договір № L8315861 від 10.10.2019 року, укладений між сторонами з огляду на те, що, оскільки порядок акцептування пропозиції відповідачем не відповідає зазначеним вимогам, то договір про надання позики є таким, що прирівнюється до договору, укладеного в письмовій формі, який вона не підписувала. Так, електронний правочин в розумінні Закону України «Про електронну комерцію» - це дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснена з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем. Порядок вчинення електронних правочинів регламентується Законом України Про електронну комерцію . Відповідно до ч. 1 ст. 3 Закону України «Про електронну комерцію» електронна комерція - відносини, спрямовані на отримання прибутку, що виникають під час вчинення правочинів щодо набуття, зміни або припинення цивільних прав та обов`язків, здійснені дистанційно з використанням інформаційно-телекомунікаційних систем, внаслідок чого в учасників таких відносин виникають права та обов`язки майнового характеру. Електронний договір визначений як домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі. Відповідно до положень ст. 11 цього Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може бути зроблена шляхом надсилання комерційного електронного повідомлення, розміщення пропозиції (оферти) у мережі Інтернет або інших інформаційно-телекомунікаційних системах. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства. У разі якщо укладення електронного договору відбувається в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, для прийняття пропозиції укласти такий договір особа має ідентифікуватися в такій системі та надати відповідь про прийняття пропозиції (акцепт) у порядку, визначеному частиною шостою цієї статті. Такий документ оформляється у довільній формі та має містити істотні умови, передбачені законодавством для відповідного договору. Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі. Статтею 12 визначено, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання, зокрема, електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який являє собою дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору. Так, за наданими стороною відповідача до відзиву документами вбачається, що [PERSON] успішно пройшла верифікацію на сайті ТОВ «Дінеро» та підписала договір шляхом використання електронного підпису одноразовим ідентифікатором, який було надіслано їй на фінансовий номер телефону: [NUMBER] та введено нею. При цьому, слід зазначити, що неукладеність і недійсність договору тягнуть за собою різні правові наслідки, оскільки договір є неукладеним, то і не потребує визнанню недійсним. Однак позивачем у позовній заяві зазначені обставини, що суперечать одна одній. За ч. 3 ст. 5 Закону України «Про електронну комерцію» правочин не може бути визнано недійсним у зв`язку з його вчиненням в електронній формі, якщо інше не передбачено законом. За змістом ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема договори. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлені законом (ч. 1 ст. 639 ЦК України). До того ж, слід зазначити, що за положеннями ст. 640 ЦК України договір є укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції. Якщо відповідно до акта цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. Так, згідно положень ст. 1046 цього Кодексу договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Після укладення оспорюваного договору на картковий рахунок позивача, який був вказаний нею на Порталі, а саме банківську картку № [NUMBER] (банк-емітент АТ КБ «ПриватБанк»), були перераховані грошові кошти у розмірі 3000 грн., що підтверджується витягами з Інформаційної-телекомунікаційної системи відповідача. Зазначені обставини жодним чином позивачем спростовані не були. Таким чином, враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що між ТОВ «Дінеро» та [PERSON] 10.10.2019 року був укладений в електронній формі договір кредитної лінії № L8315861. З наданих відповідачем матеріалів вбачається також укладення позивачем додаткових угод до вказаного договору на збільшення суми кредиту та продовження періоду. Відповідно до ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу: - особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. - волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. - правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. - правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). З аналізу норм чинного законодавства вбачається, що своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа, в якому фіксуються правові наслідки. У випадку, коли воля суб`єкта правочину формувалася не вільно і не відповідала волевиявленню, тобто з дефектом волі правочини були вчинені: під впливом помилки (ст. 229 ЦК); під впливом обману (ст. 230 ЦК); під впливом насильства (ст. 231 ЦК); під впливом тяжкої обставини (ст. 233 ЦК); внаслідок зловмисної домовленості представника з другою стороною (ст. 232 ЦК), такі правочини визнаються недійсними. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести такі обставини. Однак вбачається, що сторона позивача не обґрунтовує, з яких підстав, встановлених законом, договір підлягає визнанню недійсним, а вказує на те, що таких договір позивачем взагалі не підписувався, що не знайшло свого підтвердження при розгляді справи та було спростовано. Відповідно до положень ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. При цьому учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Дослідивши надані документи, враховуючи норми чинного законодавства, суд приходить до висновку, що належних та допустимих доказів недійсності укладеного між сторонами договору матеріали справи не містять. Вимога позивача про визнання дій відповідача нечесною підприємницькою практикою також не підлягає задоволенню з огляду на наступне. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Так, позивач вважає, що при укладенні кредитного договору відповідач вніс в нього умови, які прямо суперечать законодавству України, порушують права позивача як позичальника з огляду на положення Закону України «Про захист прав споживачів». Проте, які саме умови, на думку позивача, суперечать вимогам законодавства, в змісті позову не зазначено. Стаття 19 Закону України «Про захист прав споживачів» встановлює, що нечесна підприємницька практика забороняється. Нечесна підприємницька практика включає: 1) вчинення дій, що кваліфікуються законодавством як прояв недобросовісної конкуренції; 2) будь-яку діяльність (дії або бездіяльність), що вводить споживача в оману або є агресивною. Підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткий, незрозумілий або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Разом з тим, при розгляді справи було встановлено, що оспорюваний договір укладений в електронній формі, що не суперечить вимогам Цивільного кодексу України та іншого законодавства, зі змісту якого вбачається, що в ньому визначено основні істотні умови, характерні для такого виду договорів, а саме зазначено: суму позики, строк надання коштів, порядок повернення позики, нарахування та сплата процентів, підстави та розмір відповідальності за порушення умов договору позики, а також інші договірні умови. При цьому, позивач погодився на укладення договору саме з такими умовами, про що свідчить підписання нею вказаного договору за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором, на момент укладення договору не заявила додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому прийняла надані відповідачем кредитні кошти. Без здійснення необхідних дій, визначених Законом України «Про електронну комерцію», оспорюваний договір між сторонами не був би укладеним. Слід зазначити, що Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на наведене, позов задоволенню не підлягає. При поданні позові позивач не сплачував судовий збір з підстав встановлених ч. 3 ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів». Між тим, як було встановлено при розгляді справи, жодних прав позивача як споживача порушено не було, договір, який він оспорював, ним був укладений відповідно до вимог чинного законодавства. Отже, суд вважає за необхідне стягнути з позивача на користь держави судовий збір у розмірі 908 грн.

Outcome: approved