Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

[PERSON] звернуласьдо суду з позовом до [PERSON] , діючої у своїх інтересах та інтересах неповнолітньої [PERSON] , [INFO] , третя особа - Служба у справах дітей Дарницької районної в м. Києві державної адміністрації, про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням. Позов мотивований тим, що [PERSON] на праві власності відповідно до Свідоцтва про право власності на домоволодіння від 10.11.1993 року, виданого на підставі Розпорядження представника Президента Ради народних депутатів № 410 від 03.09.1993 року, право власності на яке зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу за № 37764 від 04.01.1994 року, одноособово володіє будинком [ADDRESS] . У будинку окрім неї, зареєстровані відповідачі (її дочка) [PERSON] та (онука) [PERSON] , які з 12 січня 2017 року виїхали з будинку до США, у спірному будинку не проживають, але залишаються зареєстрованими, й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого вона вимушена сплачувати за відповідачів, як зареєстрованих осіб, житлово-комунальні послуги, що впливає на її бюджет. Вважає, що відповідачі втратили право користування цим житловим приміщенням, що й стало підставою звернення до суду з даним позовом. В судове засіданні позивач повторно не з`явилась, звернулась до суду із заявою про розгляд справи за її відсутності з підтриманням позовних вимог з тих же підстав, просила їх задовольнити, а відповідач їх визнала, надавши до суду заяву в особі її представника [PERSON] , діючого на підставі ордера адвоката про надання правової допомоги від 10.02.2022 року (а.с. 60-61, 62), про розгляд справи за його відсутності із визнанням вимог. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Судом встановлено, що визнання відповідачем позовних вимог не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб. Визнання відповідачем позовних вимог прийнято судом. Третя особа в судове засідання не з`явилась, про час та місце розгляду справи повідомлена згідно чинного законодавства належним чином - рекомендованим листом з повідомленням про вручення, розміщеним оголошенням на сайті судової влади (суду). Статтею 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод передбачено, що ніщо не перешкоджає особі добровільно відмовитись від гарантій справедливого судового розгляду у однозначний або у мовчазний спосіб. Проте для того, щоб стати чинною з точки зору Конвенції, відмова від права брати участь у судовому засіданні повинна бути зроблена у однозначний спосіб і має супроводжуватись необхідним мінімальним рівнем гарантій, що відповідають серйозності такої відмови. До того ж, вона не повинна суперечити жодному важливому громадському інтересу рішення ЄСПЛ (Hermi проти Італії, § 73; Sejdovic проти Італії § 86). Окрім того, відповідно до практики Європейського суду з прав людини- в силу вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи, є порушенням ч.1 ст.6 даної Конвенції (Рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі «Смірнов проти України»). Враховуючи, що в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, вид судочинства - спрощеного провадження, вжиті судом заходи щодо направлення сторонам повідомлення про час та місце розгляду справи, копії позовної заяви з додатками до відповідача, із роз`ясненим правом надання відзиву на позов, суд визнав можливим вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів та ухвалити рішення за відсутності сторін, третіх осіб згідно поданих ними заяв, з урахуванням поданої відповідачем заяви про визнання позову. 15 грудня 2017 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України та інших законодавчих актів» № 2147-VIIІ від 03 жовтня 2017 року, яким зокрема Цивільний процесуальний кодекс викладений в новій редакції. Відповідно до п. 9 розділу ХІІ Перехідних положень ЦПК України справи у судах першої та апеляційної інстанцій, провадження у яких відкрито до набрання чинності цією редакцією Кодексу, розглядаються за правилами, що діють після набрання чинності цією редакцією Кодексу. Розгляд справи відбувся у порядку спрощеного позовного провадження. Так, розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі (ч.1 ст. 279 ЦПК України) Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін (ч.5 ст. 279 ЦПК України). Дослідивши матеріали справи у їх сукупності, всебічно та повно з"ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об"єктивно оцінивши докази, які мають істотне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, з урахуванням визнання відповідачем позовних вимог, суд приходить до висновку про те, що позов підлягає задоволенню із наступних підстав. Принцип захисту судом порушеного права особи будується при встановленні порушення такого права. Так, кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч.1 ст. 15 ЦК України). Правом звернення до суду за захистом наділена особа, права якої порушені, невизнані або оспорені (ст. 3 ЦПК України). Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів (ч.1 ст. 4 ЦПК України). Згідно принципу диспозитивності суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч.1 ст. 13 ЦПК України). Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України). Судом встановлено, що позивач [PERSON] на праві власності відповідно до Свідоцтва про право власності на домоволодіння від 10.11.1993 року, виданого на підставі Розпорядження представника Президента Ради народних депутатів № 410 від 03.09.1993 року, право власності на яке зареєстрованого в бюро технічної інвентаризації в реєстрову книгу за № 37764 від 04.01.1994 року, одноособово володіє будинком [ADDRESS] (а.с.13). У будинку окрім позивача, як одноособового власника будинку, зареєстровані відповідачі (дочка позивача) [PERSON] - з 06.09.2003 року та (онука позивача) [PERSON] - з 12.08.2010 року (а.с.12), які з 12 січня 2017 року виїхали зі спірного будинку до США, у будинку не проживають, але залишаються зареєстрованими, й не вживають заходів для зняття з реєстраційного обліку, внаслідок чого позивач вимушена сплачувати за відповідачів, як зареєстрованих осіб, житлово-комунальні послуги, що впливає на її бюджет. Сторони мають родинні відносини, що визнається сторонами, відповідно відповідачі є членами сім`ї позивача, як дочка та онука. Відповідачі з січня 2017 року виїхали зі спірного будинку та у ньому не проживають, що визнається такими відповідачем, й підтверджується поданою заявою про визнання позовних вимог (а.с.60-61, 62). Відповідач, подавши заяву про визнання позовних вимог, визнає, що він не володіє вказаним житлом на праві власності, не є його співвласником, що могло б бути підставою для відмови у задоволенні позову. Відповідно до ст.405 ЦК України члени сім"ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім"ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім"ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Права власника житлового будинку (квартири) визначені ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК України, які передбачають право власника використовувати житло для власного проживання, проживання членів сім`ї, інших осіб і розпоряджатися своїм житлом на власний розсуд. Обмеження чи втручання у право власника можливе лише з підстав, передбачених законом. Відповідно до ч. 1 ст. 156 ЖК України з урахуванням положень ч. 1 ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням в обсязі, визначеному відповідно до угоди з власником. Позивач вказує, що відповідачі не проживають у будинку з січня 2017 року з підстав їх виїзду за межі України - до США, відсутність їх особистих речей, спального місця та інших ознак вказують на проживання за іншою адресою. Таким чином відповідачі понад встановлений законом термін - понад рік без поважних причин не проживають в спірному будинку, із заявами до уповноважених органів про поважність причин своєї відсутності не звертались, обов`язок по сплаті комунальних послуг не несуть, вони не є співвласниками вказаного будинку, що ними визнається, відтак вони, як зареєстровані мешканці будинку, втратили право користування цим житлом відповідно до ст.405 ЦК України. Поважні причини відсутності відповідачів в спірному будинку понад встановлені строки судом не встановлено. Доводи позивача знайшли своє підтвердження заявою відповідача про визнання позовних вимог про те, що позивач не чинив перешкоди відповідачам у користуванні (проживанні) спірним будинком - замки у вхідних дверях не замінював, не застосовував будь-яких фізичних перешкод. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст.81 ЦПК закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст.43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Інші доводи позивача, які наведені у позові, заяві про визнання позовних вимог, не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Відповідно до пункту 1 статті 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Аналізуючи зібрані по справі докази суд приходить до висновку про те, що вимоги позивача про визнання відповідача таким, що втратив право користування житловим приміщенням, є обґрунтованими, доведеними та такими, що підлягають задоволенню; обставини, що спростовують позовні вимоги судом не встановлені. Відповідно до ст. 7 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання», зняття особи з реєстраційного обліку проводиться компетентним (уповноваженим державою) органом, зокрема, на підставі остаточного рішення суду (про позбавлення права власності на житлове приміщення або права користування житловим приміщенням та ін.). Таким чином, виходячи зі змісту зазначених норм закону, прийняте рішення суду про визнання особи такою, що втратила право на користування житловим приміщенням є підставою дня зняття цієї особи з реєстрації. Приймаючи до уваги предмет даного спору, наслідки його розгляду судом, суд вважає за необхідне застосувати положення п. 1 ч. 2 ст. 141 ЦПК України, й стягнути з відповідача на користь позивача понесені ним витрати сплаченого судового збору - 908 грн. 00 коп. На підставі вищевикладеного, ст.ст. 316, 317, 383, 405 ЦК України,

Outcome: approved