Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

[PERSON] звернувся до суду з позовом до ТОВ «Електро Лізинг» про стягнення грошових коштів, в обґрунтування якого зазначив, що між позивачем та ТОВ «Електро Лізинг» був укладений інвестиційний договір № 28-12-2018-2, за умовами якого, позивачем, як Інвестором, передано у власність ТОВ «Електро Лізинг», як Виконавець, грошові кошти з метою активізації та збільшення обсягу продажу, установки, обслуговування і функціонування станцій зарядки для електромобілів, отримання фактичних результатів у вигляді прибутку від діяльності відповідача. Так, Інвестор передав у власність Виконавцю грошові кошти (Інвестиційні кошти), а Виконавець прийняв у власність від Інвестора грошові кошти в сумі 164 729,00 грн., що є еквівалентом 6 000,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору, та зобов`язується повернути Інвестору суму грошових коштів в національній валюті України - гривні, що буде еквівалентом 6 000,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів згідно умов цього договору, але, в будь-якому разі, не менше суми в гривнях, що була надана Інвестором. За умовами цього договору Виконавець виплачує Інвестору проценти у розмірі 3,00 відсотки від загальної суми інвестованих коштів з дня укладення договору, а саме з: 28.12.2018 року по 30.09.2019 року, а починаючи з 01.10.2019 року по 28.12.2021 року - виплачує проценти в розмірі 2,33 відсотки від загальної суми інвестиційних коштів, згідно додаткової угоди № 2 від 30.09.2019 року до інвестиційного договору № 28-12-2018-2. Позивач повністю виконав свої зобов`язання та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США у національній валюті, що на день укладення Договору за офіційним курсом НБУ складало 164 729,00 грн., проте відповідач, в порушення умов інвестиційного договору № 28-12-2018-2 від 28.12.2018 року, свої зобов`язання належним чином не виконав. 21.12.2021 року позивачем на адресу відповідача надсилався лист з проханням про виконання останнім фінансових зобов`язань за договором від 28.12.2018 року про повернення коштів, шляхом перерахування їх на його поточний рахунок, проте його вимоги виконані не були, кошти відповідачем не сплачені. Позивач посилаючись на викладене, просить суд стягнути з відповідача на його користь заборгованість за інвестиційним договором № 28-12-2018-2 від 28.12.2018 року у сумі 230\~834, 32 грн., що станом на день звернення до суду складається з основного боргу 164\~729 грн., заборгованості за процентами 66\~105,32 грн., витрати по судовому збору в розмірі 2308,35 грн. стягнути за рахунок відповідача. Представник відповідача правом на подачу відзиву не скористався. В судове засідання позивач не з`явився, подав до суду клопотання про розгляд справи за його відсутністю. Представник відповідача в судове засідання не з`явися, про час та місце розгляду справи повідомлявся у встановленому законом порядку, направлені на адресу відповідача, судові повістки повернуто з відміткою поштового відділення „адресат відсутній за вказаною адресою. Відповідно до ч. 4\~ ст. 223 ЦПК України, у разі повторної неявки в судове засідання відповідача, повідомленого належним чином, суд вирішує справу на підставі наявних у ній даних чи доказів (постановляє заочне рішення). Відповідно до\~ ст. 280 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання відповідача, який належним чином повідомлений і від якого не надійшло повідомлення про причини неявки, суд може ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів, якщо позивач не заперечує проти такого вирішення справи. З урахуванням положень ст.ст.\~223 ч. 4, 280\~ЦПК України суд вважає за можливе ухвалити заочне рішення на підставі наявних у справі доказів та провести заочний розгляд справи. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що позовні вимоги позивача є обґрунтованими і підлягають задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ст.ст.15,\~16 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Згідно до\~ст. 13 ЦПК України\~суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього\~Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Правилами\~ст. 12 ЦПК України\~визначено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Відповідно до ч. 1\~ст.76 ЦПК України\~доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно до ч. 5\~ст. 81 ЦПК України, докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Судом встановлено, що 28.12.2018 року між позивачем [PERSON] та Товариством з обмеженою відповідальністю «Електро Лізинг» було укладено інвестиційний договір № 28-12-2018-2. За умовами інвестиційного договору позивачем, як Інвестором, передано у власність ТОВ «Електро Лізинг», як Виконавець, грошові кошти з метою активізації та збільшення обсягу продажу, установки, обслуговування і функціонування станцій зарядки для електромобілів, отримання фактичних результатів у вигляді прибутку від діяльності Відповідача. Пунктом 2.3 вказаного договору встановлено, що за користування інвестиційними коштами Виконавець виплачує Інвестору проценти у строки і в розмірі, встановленими цим договором. Даний договір набуває чинності з моменту підписання і діє до 28 грудня 2021 року, а щодо фінансових зобов`язань - до їх повного виконання. Відповідно п.4.1. зазначеного договору Інвестор передав у власність Виконавцю грошові кошти (Інвестиційні кошти), а Виконавець прийняв у власність від Інвестора грошові кошти в сумі 164 729,00 грн., що є еквівалентом 6 000,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент укладення даного договору, та зобов`язується повернути Інвестору суму грошових коштів в національній валюті України - гривні, що буде еквівалентом 6 000,00 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення грошових коштів згідно умов цього договору, але, в будь-якому разі, не менше суми в гривнях, що була надана Інвестором. За умовами цього договору Виконавець виплачує Інвестору проценти у розмірі 3,00 відсотки від загальної суми інвестованих коштів з дня укладення договору, а саме з 28.12.2018 року по 30.09.2019 року, а починаючи з 01.10.2019 року по 28.12.2021 року - виплачує проценти в розмірі 2,33 відсотки від загальної суми інвестиційних коштів, згідно додаткової угоди № 2 від 30.09.2019 року до інвестиційного договору № 28-12-2018-2. Відповідно до пунктів 4.2. та 4.3. договору виплата процентів здійснюється Виконавцем щомісячно шляхом перерахування відповідної суми на рахунок Інвестора з 15 по 30 число кожного місяця наступного за звітним. Відповідно до п. 4.4. договору Виконавець повертає Інвестору інвестиційні кошти одним платежем в день виплати процентів за останній місяць дії договору. Згідно п. 4.5. договору інвестиційні кошти повертаються Інвестору в національній валюті України - гривні, в сумі, що буде еквівалентній 6 000 доларів США за офіційним валютним (обмінним) курсом Національного банку України, встановленим на момент повернення коштів, але в будь-якому разі, не менше суми в гривнях, що була надана Інвестором. Позивач виконав свої зобов`язання та надав відповідачу грошові кошти у розмірі 6 000 доларів США у національній валюті, що на день укладення Договору за офіційним курсом НБУ складало 164 729,00 грн. Відповідач, в порушення умов інвестиційного договору № 28-12-2018-2 від 28.12.2018 року свої зобов`язання належним чином не виконав. Так, 21.12.2021 року позивачем на адресу відповідача надсилався лист з проханням про виконання останнім фінансових зобов`язань за договором від 28.12.2018 року, про повернення коштів, шляхом перерахування їх на мій поточний рахунок. Проте мої вимоги виконані не були, кошти відповідачем не сплачені. Таким чином за відповідачем рахується заборгованість по основній сумі інвестиційних коштів в розмірі 6 000 доларів США, що становить 164 729,00 грн., а також заборгованість щодо оплати процентів за користування інвестиційними коштами за період з 01.07.2020 року по 28.12.2021 року (18 місяців) у сумі 2 516,4 долара США (розрахунок: 6000 х 2,33% х 18), що по курсу НБУ станом на день звернення до суду становить 66 105,32 грн. із розрахунку 26,2698 грн. за 1 долар США. За період з 28.12.2018 року по 30.06.2020 року відповідач по оплаті процентів з позивачем розрахувався. За змістом ст.ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Відповідно до ч. 2 ст. 628 ЦК України, сторони мають право укласти договір, в якому містяться елементи різних договорів (змішаний договір). До відносин сторін у змішаному договорі застосовуються у відповідних частинах положення актів цивільного законодавства про договори, елементи яких містяться у змішаному договорі, якщо інше »не встановлено договором або не випливає із суті змішаного договору. До відносин, які виникли між позивачем та відповідачем, підлягає застосуванню положення параграфа 1 «Позика» глави 71 ЦК України. Поняття договору позики визначено статтею 1046 ЦК України, згідно з якою за цим договором одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. За своїми ознаками договір позики є реальним, оплатним або диспозитивно безоплатним, одностороннім, строковим або безстроковим. Договір позики вважається укладеним в момент здійснення дій з передачі предмета договору на основі попередньої домовленості (пункт 2 частини першої статті 1046 ЦК України). Ця особливість реальних договорів зазначена в частині другій статті 640 ЦК України, за якою якщо відповідно до акту цивільного законодавства для укладення договору необхідні також передання майна або вчинення іншої дії, договір є укладеним з моменту передання відповідного майна або вчинення певної дії. Письмова форма договору позики внаслідок його реального характеру є доказом не лише факту укладення договору, а й передачі грошової суми позичальнику. Відповідно до ч. 1 ст.612 ЦК України боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором. Згідно зі ст. 526 ЦК України зобов`язання повинні виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. На підставі ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконувати свій обов`язок, а кредитор прийняти виконання особисто. Відповідно до ст. 530 ЦК України, якщо строк виконання боржником обов`язку не встановлений або визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання у будь-який час. Боржник повинен виконати такий обов`язок у семиденний строк від дня пред`явлення вимоги, якщо обов`язок негайного виконання не випливає із договору або актів цивільного законодавства. Згідно зі ст.625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. У статті 625 ЦК України визначені загальні правила відповідальності за порушення будь-якого грошового зобов`язання незалежно від підстав його виникнення (договір чи делікт). Положення статті 625 ЦК України поширюються на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено договором або спеціальними нормами закону, який регулює, зокрема, окремі види зобов`язань. Така правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 16.05. 2018 р. у справі № 14-16цс18 (№ 686/21962/15-ц), від 11.04.2018 р. у справі № 758/1303/15-ц. Відповідно до ст.629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Офіційний курс долара, встановлений Національним Банком України (https://bank.gov.ua) на дату звернення до суду - 14.01.2022 року, становить 26,6 грн. за 1 долар США. Статтею 99 Конституції України встановлено, що грошовою одиницею України є гривня. При цьому Основний Закон не встановлює заборони щодо можливості використання в Україні грошових одиниць іноземних держав. Тобто відповідно до чинного законодавства гривня має статус універсального платіжного засобу, який без обмежень приймається на всій території України, однак обіг іноземної валюти обумовлений вимогами спеціального законодавства України. Такі випадки передбачені ст. 193, ч. 4 ст. 524 ЦК України, Законом України від 16 квітня 1991 року № 959-ХІІ «Про зовнішньоекономічну діяльність», Декретом Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю», Законом України від 23 вересня 1994 року № 185/94-ВР «Про порядок здійснення розрахунків в іноземній валюті». Зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України гривні. При цьому сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті (ст. 524 ЦКУ). Згідно зі ст. 533 ЦКУ грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно- правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті у разі здійснення розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом. З аналізу наведених правових норм можна зробити висновок, що гривня як національна валюта є єдиним законним платіжним засобом на території України. Сторони у разі укладення цивільно-правових угод, які виконуються на території України, можуть визначити в грошовому зобов`язанні грошовий еквівалент в іноземній валюті. Відсутня заборона на укладення цивільних правочинів, предметом яких є іноземна валюта, крім використання іноземної валюти на території України як засобу платежу або як застави, за винятком оплати в іноземній валюті за товари, роботи, послуги, а також оплати праці, на тимчасово окупованій території України. У разі отримання у позику іноземної валюти позичальник зобов`язаний, якщо інше не передбачене законом чи договором, повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики), тобто таку ж суму коштів у іноземній валюті, яка отримана у позику. Суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку позичальника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. До аналогічного правового висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 23.10.2019 року у справі № 723/304/16-ц. Згідно п. 4.5. договору визначено, що розрахунки за цим договором проводяться в національній валюті України. Частинами 1, 2, 3 та 4 статті 12 ЦПК України передбачено, що цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Відповідно до ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. В тому числі, суд враховує вимоги ст.80 ЦПК України, зокрема достатність доказів для вирішення справи, наданих до суду. Суд приходить до висновку щодо наявності підстав для стягнення з відповідача на користь позивача заборгованість за інвестиційним договором № 28-12-2018-2 від 28.12.2018 року у сумі 230\~834, 32 грн., що станом на день звернення до суду складається з основного боргу 164\~729 грн., заборгованості за процентами 66\~105,32 грн. Беручи до уваги, що відповідачем не було жодним чином доведено, що відсутній борг перед позивачем, при цьому позивачем на підтвердження своїх вимог надано відповідні докази, які відповідачем також не спростовані, суд дійшов висновку, що позовні вимоги про стягнення з відповідача на користь позивача є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню у повному обсязі. Частиною четвертою\~статті 10 ЦПК України\~передбачено, що суд застосовує при розгляді справ\~Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод\~1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Відповідно до статей\~1\~та\~17 Закону України „Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини суди застосовують як джерело права при розгляді справ положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та протоколів до неї, а також практику Європейського суду з прав людини та Європейської комісії з прав людини. Закон України „Про судоустрій і статус суддів\~встановлює, що правосуддя в Україні здійснюється на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів та спрямоване на забезпечення права кожного на справедливий суд. Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у апеляційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29). Відповідно до п.9 ч. 1 ст.5 Закону України «Про судовий збір» позивач [PERSON] звільнений від сплати судового збору, як законний представник (опікун) недієздатного інваліда 1-ї групи з дитинства, що підтверджується посвідченням № [NUMBER] , виданим Шевченківською районною в м. Києві державною адміністрацією. Відповідно до\~ч. 6 ст. 141 КПК України, якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Якщо обидві сторони звільнені від оплати судових витрат, вони компенсуються за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином, з відповідача на користь держави підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у розмірі 2 308 грн. 00 коп.

Outcome: approved