Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-30 00:00:00

У серпні 2020 року [PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про усунення перешкод у праві користування житлом шляхом вселення у квартиру [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовувала тим, що із 14.05.2005 року перебувала із [PERSON] у шлюбі. За період перебування у шлюбі сторони придбали зазначену вище квартиру, власником якої зазначений [PERSON] [PERSON] зазначала, що вона та її спільна із [PERSON] донька - [PERSON] , [INFO] зареєстровані у даній квартирі. У подальшому, рішенням Житомирського районного суду Житомирської області шлюб між сторонами було розірвано, після чого [PERSON] змінив замки у квартирі та перестав надавати [PERSON] доступ до неї. У зв`язку із цим, [PERSON] просила усунути їй перешкоди у користуванні квартирою, шляхом вселення, зобов`язати [PERSON] надати їй екземпляр ключів від квартири та не чинити перешкод у користуванні даним житлом. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Величко Т.О. від 21.08.2020 року було відкрито провадження у даній справі в порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 36). 01.10.2020 року [PERSON] подав до суду відзив на позовну заяву [PERSON] , згідно якого проти позову заперечував, посилаючись на те, що квартиру [ADDRESS] було придбано за його особисті кошти, що підтверджується п. 11 договору купівлі - продажу спірної квартири від 11.01.2012 року. Також зазначив, що хоч [PERSON] та їх донька і зареєстровані у даній квартирі, фактично вони проживають у власній квартирі [PERSON] за адресою: [ADDRESS] . Факт непроживання [PERSON] у даній квартирі підтверджується актом, складеним працівниками технічної дільниці № 3 «ЖЕД-6». Крім цього вказує, що [PERSON] жодних особв`язків по утриманню житла та оплаті комунальних послуг у спірній квартирі не несе, особистих речей не має. Додатково зазначає, що після припинення спільного проживання у даній квартирі, він за домовленістю із [PERSON] сплатив останній 410 000 грн. «відступних», що відображено у електронній декларації [PERSON] (т. 1 а.с. 41-44). 08.10.2020 року від [PERSON] до суду надійшла відповідь на відзив, у якій вона проти доводів [PERSON] заперечує, посилаючись на те, що зазначений ним акт датований 24.09.2020 року, тобто він був складений уже після звернення нею до суду, крім того він не містить даних, із якого саме часу вона не проживає у цій квартирі. Крім цього зазначає, що в період розгляду Житомирським районним судом справи про розірвання їх з [PERSON] шлюбу, вона отримувала судову кореспонденцію саме за вказаною адресою, у той час, як [PERSON] проживав у Житомирській області. Також надає докази того, що лікування їх доньки - [PERSON] відбувалось у лікарів, що обслуговують зазначену адресу. Щодо посилання [PERSON] на п.11 договору купівлі-продажу спірної квартири, то [PERSON] зазначає, що даний договір був підписаний лише [PERSON] , крім того жодних доказів на підтвердження тверджень про те що квартира була придбана за його власний кошт чи її заяви про нерозповсюдження на цю квартиру режиму спільного майна подружжя [PERSON] не надано. Також на спростування доводів позивача про її неучасть в утриманні квартири [PERSON] надає копії квитанцій про оплату нею комунальних послуг за вказаною адресою. Крім цього зазначає, що наявність у неї іншого житла не може бути підставою для виселення із спірної квартири (т. 1 а.с. 65-70). 13.10.2020 року [PERSON] подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що складений комунальними працівниками акт належним чином підтверджує факт не проживання [PERSON] у даній квартирі, оскільки він складений на основі пояснень сусідів. Щодо оплати [PERSON] комунальних послуг, то це відбулось перед самим зверненням нею до суду і крім того, на загальну суму 54,74 грн., у той час як решту комунальних послуг було оплачено саме ним (т. 1 а.с. 116-119). На підставі розпорядження керівника апарату Святошинського районного суду м. Києва № 595 від 03.11.2020 року було призначено повторний автоматизований розподіл вказаної цивільної справи, у зв`язку із відстороненням судді [PERSON] від здійснення правосуддя, та визначено суддю Кириленко Т.В. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва [PERSON] від 05.11.2020 року було прийнято вказану справу до провадження та призначено до розгляду у порядку загального позовного провадження (т. 1 а.с. 165). Крім того, 01.10.2020 року [PERSON] звернувся до суду з зутрічним позовом, в якому просить визнати [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням (т. 1 а.с. 165-169). Зустрічні позовні вимоги [PERSON] обґрунтовує тим, що квартира [ADDRESS] належить йому на праві особистої приватної власності. Дане підтверджується п. 11 договору купівлі продажу спірної квартири, в якому зазначено, що покупець, тобто він, купує квартиру за грошові кошти, що належать йому на праві особистої приватної власності, а дружина покупця - [PERSON] своєю заявою від 02.12.2011 року, засвідченою приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В., підтвердила нерозповсюдження режиму спільного майна подружжя на придбану квартиру. Шлюб між сторонами розірвано рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 09.07.2020 року. Фактичні шлюбні відносини між ними припинились ще у травні 2019р. і з того часу [PERSON] у спірній квартирі не проживає, що підтверджується актом,складеним працівниками технічної дільниці № 3 «ЖЕД-6». [PERSON] у даній квартирі власних речей не має, витрат, пов`язаних з її утриманням не несе, тобто втратила право користування нею. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. від 04.02.2021 року вказану позовну заяву було прийнято до спільного розгляду із первісною (т. 1 а.с. 212-213). 15.02.2021 року [PERSON] подала до суду відзив на зустрічну позовну заяву [PERSON] , у якому зазначила, що розірвання шлюбу не є підставою для виселення її із спірної квартири, акт на який посилається [PERSON] не містить вказівки, з якого саме періоду [PERSON] не проживає у спірній квартирі та датованй 24.09.2020 року, тобто уже після звернення нею до суду із первісним позовом. [PERSON] стверджує, що у 2020 році проживала у цій квартирі, зокрема отримувала поштову кореспонденцію та оплачувала житлово-комунальні послуги. Також наголошує, що [PERSON] не надано належних доказів на підтвердження факту того, що спірну квартиру було придбано за його особисті кошти і вона не є спільною власністю подружжя. Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. від 16.03.2021 року було закрито підготовче судове засідання та призначено справу до судового розгляду (т. 1 а.с. 228-229). В судовому засіданні 20.05.2021р. позивачка [PERSON] та її представник основний позов підтримали, проти зустрічного заперечували. Відповідач [PERSON] та його представник проти основного позову заперечували, зустрічний позов підтримали. 27.05.2022 року [PERSON] подала заяву про відмову від первісного позову та визнання зустрічного позову, просила слухати справу у її відсутність (т. 2 а.с. 37). [PERSON] подав заяву, в якому просив слухати справу у його відсутність, зустрічний позов підтримав. (т. 2 а.с. 38-39). Ухвалою судді Святошинського районного суду м. Києва Кириленко Т.В. від 31.05.2022 року провадження по справі за первісним позовом [PERSON] до [PERSON] про усунення перешкод в користуванні житлом було закрито. Суд, дослідивши матеріали справи, вважає, що зустрічний позов підлягає задоволенню з таких підстав. Як вбачається із матеріалів справи, між сторонами 14.05.2005 року було укладено шлюб (т. 1 а.с. 19). 11.01.2011 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] . Відповідно до п. 11 даного договору покупець ( [PERSON] ) стверджує що купує квартиру за грошові кошти, що належать йому на праві приватної власності, а дружина покупця ( [PERSON] ), своєю заявою від 02.12.2011 року, справжність підпису на якій засвідчено приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Катюхою О.В. за рестром № 5206, підтвердила що режим спільного майна подружжя на режим спільного майна не розповсюджується (т. 1 а.с. 21-22). Відповідно до витягу про державну реєстрацію прав на об`єкти нерухомого майна № 32874681 від 16.01.2012 року, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] (т. 1 а.с. 49). Згідно довідок про реєстрацію місця проживання особи від 03.08.2020 року № 12828424 та № 12837864 від 04.08.2020 року [PERSON] та спільна донька сторін - [PERSON] , зареєстровані та проживають у вказаній квартирі за адресою: [ADDRESS] із серпня 2016 року по теперішній час (т. 1 а.с. 28, 29). Таким чином, [PERSON] вселилась у спірну квартиру, будучи членом сім`ї власника. Рішенням Житомирського районного суду Житомирської області від 09.07.2020 року шлюб між сторонами було розірвано (т. 1 а.с. 30-31). Крім того, з матеріалів справи вбачається, що [PERSON] 14.05.2019 року уклала із ТОВ «Онікс Білд» договір купівлі-продажу майнових прав на кватиру № 432/1-КД та придбала квартиру (об`єкт будівництва) по [ADDRESS] (т. 1 а.с. 52-55). Також, згідно відомостей з реєстру прав власності на нерухоме майно [PERSON] належить 71/100 будинку за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 51). Згідно ст. 405 ЦК України члени сім`ї власника житла, які проживають разом з ним, мають право на користування цим житлом відповідно до закону. Житлове приміщення, яке вони мають право займати, визначається його власником. Член сім`ї власника житла втрачає право на користування цим житлом у разі відсутності члена сім`ї без поважних причин понад один рік, якщо інше не встановлено домовленістю між ним і власником житла або законом. Як було зазначено вище, квартира за адресою: [ADDRESS] належить на праві приватної власності [PERSON] . Даний факт підтверджений і рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 14.06.2021 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 24.01.2022 року, яким встановлено, що [PERSON] придбав зазначену квартиру за особисті кошти, які отримав у спадщину та від продажу належної йому на праві власності квартири у м. Маріуполі, а тому дана квартира не є спільним майном подружжя (т. 2 а.с. 57-60, 61-65). Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Згідно ч. 1 ст. 319, ст. 391 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Таким чином в судовому засіданні встановлено, що [PERSON] в спірній квартирі не проживає, залишила її добровільно, має у власності інше житло, а також враховуючи визнання нею зустрічного позову у повному обсязі, суд приходить до висновку про наявність достатніх правових підстав для задоволення позовних вимог [PERSON] та визнання [PERSON] такою, що втратила право користування житловим приміщенням за адресою: [ADDRESS] . 27.05.2022 року [PERSON] звернувся до суду із заявою про розподіл (компенсацію) судових витрат на правничу допомогу (копія якої була направлена [PERSON] ), у якій просив стягнути з [PERSON] витрати, понесені ним на професійну правничу допомогу в розмірі 20 000 грн. Положеннями ст. 133 ЦПК встановлено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертизи; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду. Відповідно до статті 26 ЗУ «Про адвокатуру і адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Як вбачається з матеріалів справи, 28.09.2020 року між адвокатом Лук`янець Л.О. та [PERSON] було укладено договір про надання правничої допомоги № 9/20 та додатки до нього, відповідно до яких загальна (фіксована) вартість послуг (розмір гонорару) за правничу допомогу в межах судової справи № 759/14110/20 становить 20 000 грн. (т. 2 а.с. 72-75). Відповідно до наданих копій квитанцій, [PERSON] вказана сума була сплачена у повному обсязі (т. 2 а.с. 76-81). Після чого адвокатом Лук`янець Л.О. та Дібровим Р.В. було підписано акт наданих послуг, за вказаним вище договором, відповідно до якого, сторони зафіксували взаємне виконання умов договору та відсутність претензій (т. 2 а.с. 82). Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»). Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених Звітно-виборним з`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження № 12-171гс19)). Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (пункт 21 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц). Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (див. mutatis mutandis рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268)). Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. Таким чином, при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. У разі недотримання вимог щодо співмірності витрат суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Згідно з положеннями частини шостої статті 137 ЦПК України обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони. Пунктами 1,2,3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються у разі задоволення позову на відповідача, у разі відмови в позові - на позивача, у разі часткового задоволення - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 142 ЦПК України у разі відмови позивача від позову понесені ним витрати відповідачем не відшкодовуються, а витрати відповідача за його заявою стягуються з позивача. Враховуючи вищевикладене, з урахуванням відмови позивачки від первісного позову, на який представником відповідача був поданий відзив, заперечення на відповідь на відзив, задоволення зустрічного позову у повному обсязі, участі представника відповідача у судових засіданнях, а також принципу співмірності, критеріїв пропорційності та розумності, складності справи, відсутності клопотання позивачки щодо зменшення витрат на правничу допомогу, суд вважає обґрунтованими витрати [PERSON] у розмірі 20 000 грн., які, відповідно до ст.ст. 141, 142 ЦПК України, підлягають стягненню з [PERSON] на його користь. Також відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України з [PERSON] на користь [PERSON] підлягає стягненню судовий збір в розмірі 840,80 грн. На підставі викладеного,

Outcome: approved