Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

У жовтні 2021 року позивач звернувся до суду з позовом до [PERSON] у якому просив визнати дійсним договір купівлі-продажу житлового будинку, укладений 16 лютого 1998 року між [PERSON] та [PERSON] ,\~ посвідчений Українською товарною біржею за р.№ 006792 від 16.02.1998 та зареєстрований як правовстановлюючий документ на ім`я [PERSON] в Колективному підприємстві «Новомосковське міжрайонне БТІ» в реєстровій книзі №Д4, стор.65 від 19.02.1998; визнати за позивачем право власності на житловий будинок з господарськими будівлями та спорудами, розташований по [ADDRESS] , в порядку спадкування за законом після смерті [PERSON] , померлої [INFO] . В обґрунтування позовних вимог позивач посилався на ту обставину, що між [PERSON] та батьком позивача [PERSON] укладений договір купівлі-продажу житлового будинку, загальною площею 58,7 кв.м. з надвірними побудовами, розташований по [ADDRESS] , на земельній ділянці 910 кв.м землі держфонду. Правочин не було нотаріально посвідчено, у зв`язку з тим, що його зареєстровано на товарній біржі. Відповідач за продаж житлового будинку отримав кошти у розмірі 12 289грн. Оскільки покупець повністю виконав умови зазначеного договору, сплатив за придбане майно грошові кошти, фактично володів об`єктом нерухомості, угода купівлі-продажу не визнавалася недійсною, його батько [PERSON] набув право власності на спірний об`єкт нерухомості. [INFO] батько позивача помер, спадщину прийняла дружина померлого та мати позивача - [PERSON] , але остання не оформила своїх спадкових прав. [INFO] мати позивача померла, після її смерті відкрилася спадщина на вказаний вище житловий будинок. Позивач у встановленому законом порядку прийняв спадщину після смерті матері, однак у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом було відмовлено, оскільки документ, що підтверджує право власності спадкодавця не відповідає вимогам ст.227 ЦК України (в редакції 1963 року) щодо нотаріального посвідчення. На теперішній час здійснити нотаріальне посвідчення договору не можливо, відповідно позивач позбавлений можливості у повному обсязі реалізувати свої спадкові права, а тому змушений звернутися до суду із цим позовом. Ухвалою судді від 25 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження, призначено підготовче судове засідання. Ухвалою суду від 09 грудня 2021 року закрито підготовче засідання та призначено судовий розгляд. У судове засідання представник позивача не з`явився, через канцелярію суду подав заяву про розгляд справи за відсутності представника позивача, позовні вимоги підтримує. Не заперечує проти ухвалення заочного рішення. Відповідач у судове засідання повторно не з`явився, про день та час розгляду справи був повідомлений своєчасно, причини неявки суду не повідомив. Будь-яких заяв та клопотань від відповідача не надходило. Треті особи у судове засідання не з`явилися, про дату та час судового розгляду повідомлені належним чином. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. У зв`язку з повторною неявкою в судове засідання належним чином повідомленого про дату, час та місце судового засідання відповідача, який не повідомив про причини неявки та не подав відзив, відповідно до статті 280 ЦПК України, суд за згодою позивача, вважає за можливе, проводити заочний розгляд справи та ухвалити заочне рішення. Суд, дослідивши надані сторонами докази у їх сукупності, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини, що виникли між сторонами. Судом встановлено, що 16 лютого 1998 року між [PERSON] , як продавцем з однієї сторони та [PERSON] , як покупцем з другої сторони, укладено договір купівлі-продажу нерухомості, відповідно до якого продавець продав, а покупець придбав об`єкт нерухомості: житловий будинок - А, саманний, обкладений цеглою, житловою площею 29,6кв.м., загальною площею 58,7 кв.м. з надвірними побудовами: сарай-Б, вбиральня-В, колодязь №1,2, п/яма №3, огорожа №4-6,8, тротуар №7, що знаходиться в [ADDRESS] , розташований на земельній ділянці 910 кв.м землі держфонду (а.с.14-15). Зазначений договір зареєстровано на товарній біржі «Українська» за р.№006792 від 16.02.1998 та зареєстровано у колективному підприємстві «Новомосковське міжрайонне БТІ» 19.07.1998 в реєстровій книзі за № Д4, стор.65 (а.с.16). На виконання ухвали суду, комунальним підприємством «Новомосковське МБТІ» ДОР» надано повідомлення №418 від 04.11.2021, відповідно до якого станом на 29.12.2012 власником будинку, розташованого по [ADDRESS] є [PERSON] на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості, укладеної 16.02.1998 на товарній біржі «Українська» за р.№006792, зареєстрованого в БТІ 19.02.1998 р. за р.Д4 стр.65 (а.с.63) [INFO] [PERSON] помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.92). Після смерті [PERSON] приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. заведено спадкову справу за №05/2020, у відповідності до якої [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті свого чоловіка (а.с.90). В свою чергу, [PERSON] відмовився від прийняття спадщини після смерті батька на користь дружини спадкодавця - [PERSON] (а.с.94). Даних про видачу свідоцтв про право на спадщину після смерті [PERSON] , померлого [INFO] матеріали спадкової справи не містять. [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується свідоцтвом про смерть (а.с.13). Після її смерті приватним нотаріусом Новомосковського міського нотаріального округу Шевченко Г.В. заведено спадкову справу за №52/2021, у відповідності до якої [PERSON] звернулася із заявою про прийняття спадщини після смерті матері (а.с.51). Даних про наявність інших спадкоємців [PERSON] , померлої [INFO] , окрім позивача, судом не встановлено. При цьому, постановою приватного нотаріуса від 18 вересня 2021 року відмовлено позивачеві у видачі свідоцтво про право на спадщину за законом на спадковий будинок, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , після смерті [PERSON] , яка була спадкоємцем свого чоловіка [PERSON] , яка прийняла спадщину, але не оформила своїх спадкових прав, у зв`язку з відсутністю документів, що підтверджують право власності на вказаний житловий будинок (а.с.59). Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання угоди дійсною суд виходить з наступного. Оскільки правочин за своїм змістом та формою має відповідати вимогам законодавства, чинним на момент його укладення, стосовно вимог про визнання дійсним договору мають бути застосовані положення актів цивільного законодавства, чинні на момент виникнення спірних правовідносин, а саме ЦК Української РСР. Згідно зі статтею 224 ЦК Української РСР за договором купівлі-продажу продавець зобов`язується передати майно у власність покупцеві, а покупець зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Відповідно до статті 227 ЦК Української РСР договір купівлі-продажу жилого будинку повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. Недодержання цієї вимоги тягне недійсність договору (стаття 47 цього Кодексу). Договір купівлі-продажу жилого будинку підлягає реєстрації у виконавчому комітеті місцевої Ради народних депутатів. У статті 9 Закону України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ "Про товарну біржу" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, передбачено, що член товарної біржі має право сам або через свого представника здійснювати біржові операції на біржі та одержувати за це винагороду. Згідно з частиною другою статті 15 Закону України від 10 грудня 1991 року № 1956-ХІІ "Про товарну біржу" в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Виходячи з положень статті 227 ЦК Української РСР, нотаріальна форма договору купівлі-продажу нерухомого майна є обов`язковою. За правилом статті 47 ЦК Української РСР нотаріальне посвідчення угод обов`язкове лише у випадках, зазначених у законі. Недодержання в цих випадках нотаріальної форми тягне за собою недійсність угоди з наслідками, передбаченими частиною другою статті 48 цього Кодексу. Якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною. В цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Такі правові висновки викладено в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 04 травня 2020 року у справі № 661/3706/17 (провадження № 61-37644св18). Оскільки сторони виконали умови спірного договору, а її нотаріальне посвідчення є неможливим з огляду на те, що одна зі сторін договору померла, суд вважає, що позовні вимоги про визнання договору дійсним обґрунтовані та підлягають задоволенню. Вирішуючи позовні вимоги в частині визнання за позивачем права власності на спадкове майно, суд вважає за необхідне застосувати наступні норми права. Згідно ст. 1216 ЦК України,\~ спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). У відповідності до ст. 1217 ЦК України, спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до ст. 1218 ЦК України, до складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті. Як встановлено у\~ ст.1261 ЦК України, у першу чергу право на спадкування за законом мають діти спадкодавця, у тому числі зачаті за життя спадкодавця та народжені після його смерті, той з подружжя, який його пережив, та батьки. У статті 8 Конституції України закріплено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права, а норми Конституції України є нормами прямої дії. Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року (далі Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом. Європейський суд з прав людини, розглядаючи справи щодо порушення права на справедливий судовий розгляд, тлумачить вказану статтю як таку, що не лише містить детальний опис гарантій, надаваних сторонам у цивільних справах, а й захищає у першу чергу те, що дає можливість практично користуватися такими гарантіями, доступ до суду. Отже, право на справедливий судовий розгляд, закріплене в пункті 1 статті 6 Конвенції, необхідно розглядати як право на доступ до правосуддя. Україна як учасниця Конвенції повинна створювати умови щодо забезпечення доступності правосуддя та ефективного вирішення порушених прав особи як загальновизнаного міжнародного стандарту справедливого судочинства. Право власності померлого [PERSON] на житловий будинок з надвірними побудовами зареєстровано комунальним підприємством «Новомосковське МБТІ» ДОР» на підставі угоди купівлі-продажу нерухомості, укладеної 16.02.1998 на товарній біржі «Українська» за р.№006792, зареєстрованого в БТІ 19.02.1998 р. за р.Д4 стр.65 (а.с.63) Враховуючи встановлені матеріалами справи обставини щодо укладення договору купівлі-продажу від 16 лютого 1998 року, його реєстрації та виконання сторонами договору його умов, враховуючи, що єдиним спадкоємцем майна померлого власника квартири була матір позивача, єдиним спадкоємцем якої у свою чергу є позивач, який звернувся до суду із позовною вимогою про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом саме у зв`язку із неможливістю одержання в нотаріальній конторі свідоцтва про право на спадщину через відсутність нотаріального посвідчення договору, суд вважає, що у даній справі спадкові права\~ [PERSON] підлягають судовому захисту, оскільки, враховуючи фактичні обставини даної справи, останній позбавлений можливості захистити відповідні права у позасудовому порядку. Вказане кореспондується із правовим висновком, висловленим Верховним Судом у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі №486/9435/15-ц. На підставі викладеного,

Outcome: approved