Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

Позивач звернулась до Деснянського районного суду м. Києва з позовом до відповідача про стягнення аліментів на утримання малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] у розмірі 10 000,00 грн. щомісячно, починаючи стягнення з дати подачі позову до суду і до повноліття дитини, та також аліментів на утримання дружини з якою проживає дитина у розмірі 5 000,00 грн., щомісячно, починаючи з дня пред`явлення позову і до досягнення дитиною трирічного віку. Вказані вимоги мотивувала тим, що перебувають в зареєстрованому шлюбі з відповідачем, від якого мають спільну дитину - [PERSON] , [INFO] . Впродовж останнього часу стосунки подружжя зіпсувалися і вони перестали проживати однією сім`єю. Дитина наразі проживає разом з матір`ю. Після того, як подружжя перестало вести спільне господарство, батько дитини (відповідач) не надає матеріальну допомогу на її утримання у достатньому обсязі. На утримання дитини позивачу потрібно витрачати значні кошти на місяць, в тому числі: Дитяче харчування, молочна суміш - 1696,00 грн., сир Агуша - 868,00 грн., овочеве пюре - 1351,00 грн., молочні каши - 275,00 грн., фрукти - 250,00 грн., сок - 1 116,00 грн.; Сирки в глазурі - 682,00 грн., Гігієнічні засоби - памперси - 2 000,00 грн., медичне обстеження 600,00 грн., індивідуальні заняття з тренером в басейні 4 000,00 грн., витрати на дитячий садок - 1 000,00 грн., витрати на одяг - 1 250,00 грн., витрати на комунальні послуги. Також, обґрунтовує свої вимоги, щодо стягнення аліментів на утримання дружини з якою проживає дитина тим, що позивач перебуває у відпустці по догляду за дитиною до досягнення нею трьох років та отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні дитини. Відповідач працездатний, має нормальний стан здоров`я, інших осіб, неповнолітніх чи малолітніх дітей, які потребують утримання, не має, відтак має змогу сплачувати аліменти на утримання позивача до досягнення дитиною трьох років у розмірі 5 000,00 грн. щомісячно. Посилаючись на викладені обставини, позивач просить задовольнити її вимоги. Ухвалою судді Деснянського районного суду м. Києва від 14.09.2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та призначено до розгляду в спрощеному позовному провадження з викликом сторін. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримав та просив про їх задоволення. Відповідач у судовому засіданні позовні вимоги не визнав та просив відмовити в їх задоволенні, надав відзив на позовну заяву, в якому вказує, що позовна заява містить недостовірну інформацію, аргументи і докази, які не підтверджують викладені обставини. Водночас подав зустрічний позов в якому просив стягнути аліменти на утримання малолітнього сина в розмірі 15 000,00 грн., щомісячно починаючи з 04.11.2021 і до повноліття. Представник відповідачав судовому засіданні позовні вимоги не визнав, просив в задоволенні відмовити, підтримав вимоги зустрічної позовної заяви та просив її задоволити. На адресу суду надійшов відзив позивача на зустрічну позовну заяву, в якому вказала, що позовна заява містить недостовірну інформацію, аргументи і докази, які не підтверджують викладені обставини. Вислухавши пояснення представника позивача, відповідача, представника відповідача, суд вважає, що позов підлягає частковому задоволенню з наступних підстав. Відповідно до ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Цивільне судочинство здійснюється відповідно до Конституції України, цього Кодексу, Закону України «Про міжнародне приватне право», законів України, що визначають особливості розгляду окремих категорій справ, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (ч.1 ст. 3 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Відповідно до ч.ч. 1, 2, 3, 4 ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (ч.ч.1, 2, 3 ст. 13 ЦПК України). У відповідності до вимог ч.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення. Частиною першою статті 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Згідно ст. 263 ЦПК України, судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Оцінюючи аргументи, викладені в позовній заяві суд в тому числі керується прецедентною практикою Європейського суду з прав людини, який зазначав, що хоча п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. (рішення у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Toriya v. Spaine), рішення від 09.12.94 р., Серія A, № 303-A, параграф 29). Як встановлено в судовому засіданні та вбачається з матеріалів справи, сторони по справі - позивач та відповідач є батьками малолітньої дитини - [PERSON] , [INFO] . В судовому засіданні також встановлено, що малолітня дитина сторін проживає разом з позивачем та знаходяться на її утриманні. Позивач просить задовольнити її вимоги, вказуючи на те, що відповідач проживає окремо, в добровільному порядку регулярної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає. Частиною 1 ст. 3 Конвенції про права дитини від 20.11.1959 року, підписаною Україною 21.02.1990 року, ратифікованою Україною 27.02.1991 року, встановлено, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної й однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Відповідно до ст. 180 СК України, батьки зобов`язані утримувати дітей до досягнення ними повноліття. Частиною 3 ст.181 СК України визначено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до вимог ч.1 ст.182 СК України, при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. Згідно ч.2 ст.182 СК України, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів. Як встановлено в судовому засіданні, малолітні діти проживають разом з позивачем та перебувають на її утриманні. Відповідач є працездатним, офіційно працевлаштований, а тому суд вважає, що він спроможний сплачувати позивачу аліменти на утримання двох малолітніхі дітей. Доказів того, що за станом здоров`я та матеріального становища відповідач не може сплачувати аліменти на утримання малолітньої дитини, суду не надано. Також, суду не надано доказів щодо наявності у відповідача інших утриманців. Відповідно до роз`яснень п.17 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів», вирішуючи питання щодо розміру аліментів, суд повинен урахувати: стан здоров`я та матеріальне становище дитини і платника аліментів; наявність в останнього інших неповнолітніх дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, повнолітніх дочки, сина; інші обставини, що мають істотне значення. Розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж зазначений у ч.2 ст. 182 СК України. За таких обставин, зважаючи на те, що Позивач наполягала на стягненні з Відповідача аліментів у твердій грошовій сумі та вказувала на те, що відповідно до ст. 181 СК України передбачене таке право того, з ким проживає дитина, суд приходить до висновку про можливість стягнення з Відповідача на користь Позивача аліментів на утримання дитину у твердій грошовій сумі в розмірі 5 000,00 грн. Суд вважає, що саме такий розмір аліментів є необхідним і достатнім для нормального розвитку і утримання дитини, а тому задовольняє позовну вимогу частково. Згідно ст. 184 СК України, суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Суд зауважує, що надання батьком, як одним із батьків, у добровільному порядку матеріальної допомоги малолітній дитині є його правом, та не звільняє його, як одного з батьків, від обов`язку утримання дитини. Аналогічний за своїм змістом правовий висновок викладений у поставної КЦС ВС від 27.05.2020 року № 712/4702/19 (61-929св20). Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч.ч. 1, 2, 3 ст. 12 ЦПК України). Відповідно до ст.191 СК України, аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Стосовно питання стягнення аліментів на утримання дружини, суд приходить до висновку, щодо відмови у задоволенні позовної вимоги, оскільки: Дитина проживає разом з матір`ю за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується довідкою від 22.10.2019 року за № 44147636. Відповідно до довідки Управління праці та соціального захисту населення від 13.08.2021 року вбачається, що позивач отримує щомісячну одноразову допомогу при народженні 1-ї дитини. Згідно із ст.48 Конституції України кожен має право на достатній життєвий рівень для себе і своєї сім`ї, що включає достатнє харчування, одяг, житло. Згідно зі статтею 75 СК України дружина, чоловік повинні матеріально підтримувати один одного. Відповідно до частини першої статті 80 СК України аліменти присуджуються одному з подружжя у частці від заробітку (доходу) другого з подружжя і (або) у твердій грошовій сумі. Відповідно до ч. 2 ст. 91 СК України жінка та чоловік, які не перебувають у шлюбі між собою, мають право на утримання в разі проживання з нею, ним їхньої дитини, відповідно до частин другої - четвертої статті 84 та статей 86 і 88 цього Кодексу. Згідно ч. 2 ст. 84 СК України дружина, з якою проживає дитина, має право на утримання від чоловіка - батька дитини до досягнення дитиною трьох років. Згідно ч. 4 ст. 84 СК України право на утримання вагітна дружина, а також дружина, з якою проживає дитина, має незалежно від того, чи вона працює, та незалежно від її матеріального становища, за умови, що чоловік може надавати матеріальну допомогу. Розмір утримання, який гарантовано статтею 84 СК України, з урахуванням статті 48 Конституції України має забезпечувати такий достаток, який би забезпечив покриття витрат поточних основоположних життєвих потреб жінки, з якою проживає дитина. Поряд з цим, стаття 84 СК України не встановлює, що таке право є абсолютним, оскільки для визначення розміру такого утримання та можливості його сплати також має братися до уваги спроможність чоловіка надавати матеріальну допомогу матері дитини. Отже, за змістом вказаної норми права, можливість отримання аліментів на утримання дружини, з якою проживає дитина до досягнення нею трьох років, виникає за умови, що чоловік має можливість надавати таку матеріальну допомогу. В нашому випадку на час винесення рішення дитина досягла трьох років, а на момент звернення позивача до суду та до моменту досягнення трьох років доказів того, що дитина проживала лише з дружиною суду не надано, більше того матеріали справи містять докази, що дитина рівною мірою проживала як з матірю так і з батьком, тому дана вимога не підлягає задоволенню. У задоволенні зустрічної позовної заяви слід відмовити, враховуючи, що судом встановлено та під час розгляду справи, в тому числі і не заперечувалось самим відповідачем, що на даний момент з березня 2022 року дитина проживає з матірю за кордоном, тобто утриманням та доглядом дитини займається мати, що в повній мірі спростовує доводи позивача за зустрічним позовом, що син проживає з ним та знаходиться на його утриманні. Суд також приходить до висновку про стягнення з відповідача згідно до ст. 141 ЦПК України судових витрат. На підставі викладеного та

Outcome: partial