Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

07.02.2022 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до [PERSON] , відповідно до якого просить: визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] ; здійснити поділ спільного майна, а саме: квартиру [ADDRESS] шляхом визнання за [PERSON] та за [PERSON] по Ѕ частки з припиненням спільної сумісної власності та стягнути із відповідача судові витрати. В обґрунтування позовних вимог покликається на те, що 13.11.1995 року позивач зареєструвала шлюб з відповідачем. За час подружнього життя ними було придбано майно, а саме, квартиру [ADDRESS] . Вказує, що оскільки майно було придбано за час перебування сторін у шлюбі, а відтак воно належить їм як подружжю на праві спільної сумісної власності. Просить позов задовольнити. Ухвалою судді від 23.02.2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до судового розгляду, в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач та її представник у судове засідання не з`явилися, однак останній через канцелярію суду подав клопотання, згідно якого просить здійснювати розгляд справи у їх відсутності, позовні вимоги підтримують повністю /а.с.53/. Відповідач та його представник у судове засідання не з`явилися, при цьому подали до суду клопотання про розгляд справи у їх відсутності та заяву, відповідно до якої заперечують щодо задоволення позовних вимог з підстав пропущення строку позовної давності, оскільки 02.08.2005 року рішенням Козівського районного суду Тернопільської області розірвано шлюб між [PERSON] та [PERSON] , а відтак саме із дати прийняття судового рішення про розірвання шлюбу почав спливати термін позовної давності щодо будь-яких майнових претензій позивачки до відповідача. Крім цього, вказують, що позивачка з серпня 2005 року за місцем реєстрації по [ADDRESS] не проживає, добровільно залишила квартиру та перейшла жити до своїх батьків, а відтак просять відмовити у позові /а.с.41-45, 56/. Оскільки учасники справи в судове засідання не з`явилися, відповідно до ч.2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги та заперечення сторін, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов до наступного висновку. Статтею 4 ЦПК України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно з ч.2 ст.15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Судом встановлено, що 13.11.1995 року між [PERSON] та [PERSON] був зареєстрований шлюб, який рішенням Козівського районного суду Тернопільської області від 2.08.2005 року розірвано /а.с.10/. Як вбачається із копії реєстраційного посвідчення від 6.02.1998 року, записаного в реєстрову книгу за №60, 6.02.1998 року зареєстровано власність на квартиру [ADDRESS] , за гр. [PERSON] на підставі договору купівлі - продажу квартири посвідченого Козівською державною нотаріальною конторою 30 січня 1998 року за реєстром №128 /а.с.11, 12/. Із рішення Козівського районного суду Тернопільської області від 17.12.2021 року вбачається, що шлюб між [PERSON] та [PERSON] , зареєстрований 16.09.2014 року відділом державної реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Козівського районного управління юстиції у Тернопільській області, актовий запис №538 розірвано /а.с.44-45/. Відтак, суд встановив, що між сторонами виникли спірні правовідносини щодо визнання майна спільною сумісною власністю подружжя та поділу майна подружжя, які регулюються відповідними нормами Цивільного кодексу України та Сімейного кодексу України, які суд і застосовує при вирішенні цього спору між сторонами. Відповідно до вимог ч.3 ст.368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом. Частиною 2 ст. 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч.1 ст.61 СК України об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Відповідно до ст.63 СК України, дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Частиною 1 ст.69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Згідно з ч.1 ст.70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Відповідно до ст.71 СК України, майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Речі для професійних занять присуджуються тому з подружжя, хто використовував їх у своїй професійній діяльності. Вартість цих речей враховується при присудженні іншого майна другому з подружжя. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Пунктами 23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. Відповідно до п.30 постанови Пленуму ВСУ від 21.12.2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» рівність прав кожного із подружжя на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності (якщо інше не встановлено домовленістю між ними) та необхідність взаємної згоди подружжя на розпорядження майном, що є об`єктом права його спільної сумісної власності, передбачено ч.1 ст.63, ч.1 ст.65 СК. Також, Пленум Верховного Суду України у постанові №11 від 21 грудня 2007 року в п.30 роз`яснив, що при вирішенні спору про поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, суд згідно з частинами 2, 3 ст.70 СК в окремих випадках може відступити від засади рівності часток подружжя, враховуючи обставини, що мають істотне значення для справи, а також інтереси неповнолітніх дітей, непрацездатних повнолітніх дітей (за умови, що розмір аліментів, які вони одержують, недостатній для забезпечення їхнього фізичного, духовного розвитку та лікування). Рішення суду повинно містити мотиви та обґрунтування відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Частиною 3 статті 372 ЦК України визначено, що у разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує». Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування зазначеної презумпції, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів. Відповідач на спростування наведених у позові обставин не надав суду жодних доказів. З огляду на що, судом не встановлено підстав для відступу від засади рівності часток подружжя у їхньому спільному майні. Щодо твердження відповідача про застосування строків позовної давності суд вважає за необхідне зазначити наступне. Відповідно до роз`яснень, які викладені в абз.3 п.15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 року №11, початок позовної давності для вимоги про поділ спільного майна подружжя, шлюб якого розірвано, обчислюється не з дати прийняття постанови державного органу РАЦС (статті 106, 107 СК) чи з дати набрання рішенням суду законної сили (статті 109, 110 СК), а від дня, коли один із співвласників дізнався або міг дізнатися про порушення свого права власності (ч.2 ст.72 СК). Аналогічна правова позиція сформована в постанові Верховного Суду від 26.01.2022 року у справі №215/5672/20. Відтак, суд вважає вимоги позивача обґрунтованими та такими, що підлягають до задоволення, а саме слід визнати квартиру [ADDRESS] об`єктом спільної сумісної власності подружжя та провести поділ спільного майна, а саме: квартири [ADDRESS] , яка належить сторонам на праві майна подружжя, визнавши за кожним із них право власності на 1/2 частку спірного майна. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Враховуючи те, що позовні вимоги позивача задоволено повністю, відтак з відповідача необхідно стягнути на користь позивача сплачений судовий збір в розмірі 1984, 80 грн. за подання позовної заяви.

Outcome: approved