Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

27.01.2022 до суду надійшла заява [PERSON] , заінтересовані особи Регіональна філія «Одеська залізниця» АТ «Українська залізниця», державний нотаріус Приморської нотаріальної контори у місті Одеса Тинкул О.В. Просить суд встановити факт належності [PERSON] правовстановлюючого документу, а саме свідоцтва про право власності на житло, виданого Одеським відділенням Одеської залізниці 26.07.1993 за реєстровим № 1180. [PERSON] подала заяву про розгляд справи за її відсутності, просила заяву задовольнити. Заінтересовані особи у судове засідання не з`явились, повідомлялись належним чином. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Заяву обґрунтовано тим, що заявнику на праві спільної сумісної власності належить кв. [ADDRESS] . Проте у свідоцтві про право власності на житло, органом, що його видало допущено помилку в написанні побатькові власника (заявниці), а саме записано « [PERSON] », а вона побатькові « [PERSON] ». Зазначена розбіжність виникла внаслідок технічної помилки і тепер є перешкодою для власника майна розпорядитись майном. Перевіривши матеріали справи, суд дійшов такого висновку. Розпорядженням органу приватизації від 20.07.1993 № 235 [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] надано у спільну сумісну власність кв. [ADDRESS] . Згідно з Свідоцтвом про право власності на житло від 26.07.1993 № ІІ80 [PERSON] , [PERSON] №, [PERSON] , [PERSON] на праві спільної сумісної власності належить кв. [ADDRESS] . 25.10.1996 видано паспорт громадянина України серії [NUMBER] на ім`я « [PERSON] , [INFO] ». Згідно з штампом у паспорті на сторінці 11, [PERSON] зареєстрована з 18.01.1985 за адресою [ADDRESS] . Суд розглядає справи про встановлення факту належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з ім`ям, по батькові, прізвищем, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або паспорті (п.6 ч.1 ст.315 Цивільного процесуального кодексу України). Згідно зі ст. 319 ЦПК України, у рішенні суду повинно бути зазначено відомості про факт, встановлений судом, мету його встановлення, а також докази, на підставі яких суд установив цей факт. Рішення суду про встановлення факту, який підлягає реєстрації в органах державної реєстрації актів цивільного стану або нотаріальному посвідченню, не замінює собою документів, що видаються цими органами, а є тільки підставою для одержання зазначених документів. Відповідно листа Верховного Суду України 01.01.2012 "Про судову практику розгляду справ про встановлення фактів, що мають юридичне значення", громадяни мають право звернутися до суду із заявою про встановлення факту належності правовстановлюючого документа у відповідності до п. 6 ч. 1ст. 315 ЦПК України. Проте сам по собі факт належності документа не породжує для його власника жодних прав, юридичне значення має той факт, що підтверджується документом. Таким чином, для заявника важливо не так саме одержання документа, як оформлення особистих чи майнових прав, що випливають із цього факту. Це означає, що в судовому порядку можна встановити належність громадянину такого документа, який є правовстановлюючим. Предметом розгляду заяви є встановлення факту належності заявнику документу, який необхідний заявнику для оформлення особистих, майнових прав, що випливають із цього факту. У даному випадку, виключним способом захисту права заявника є звернення до суду із заявою в порядку окремого провадження про встановлення факту, що має юридичне значення, а саме факту належності їй свідоцтва про право власності на житло. Згідно з законом, встановлення вказаного факту породжує юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав заявника, а саме: встановлення факту належності вказаних документів дає змогу заявнику реалізувати свої права на отримання спадщини за заповітом з дотриманням вимог чинного законодавства. Заяву про встановлення факту належності правовстановлюючого документа можуть подавати: особа - власник правовстановлюючого документа, якій необхідно довести належність цього документа їй; спадкоємці померлої особи - власника цього документа для оформлення спадкових прав; утриманці померлого для одержання пенсії; прокурор у порядку статей 45, 46 ЦПК; інші особи, які заінтересовані у встановленні факту. Аналізуючи наявні в справі докази у їх сукупності, суд вважає доведеним той факт, що правовстановлюючий документ на квартиру [ADDRESS] виданий та належать саме [PERSON] , хоча побатькові в цьому документі зазначено як « [PERSON] №». Згідно з паспортом громадянина України [PERSON] зареєстрована з 18.01.1985 за адресою [ADDRESS] . В розпорядженні на приватизацію правильно зазначено побатькові заявниці [PERSON] ». Розпорядження та Свідоцтво видані на той самий об`єкт нерухомості, де зареєстрована [PERSON] . Написання побатькові «Димітровн№» замість « [PERSON] » виникло через технічну помилку. Інших сумнівів у тому, що « [PERSON] №» та « [PERSON] » є однією й тією самою особою в суду не виникло. Усунення вказаних неправильностей можливо лише шляхом встановлення факту належності [PERSON] вказаного документу. Встановлення факту належності документів має юридичне значення для заявника, оскільки наявність належним чином оформлених правовстановлюючих документів дає можливість заявнику реалізувати свої права як власника майна. З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що заява [PERSON] підлягає задоволенню. Відповідно до положень ч.7 ст.294 ЦПК України передбачено, що при ухвалені судом рішення судові витрати не відшкодовуються, якщо інше не встановлено законом.

Outcome: approved