Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

позивач звернувся до суду із позовом до [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку. Свої вимоги мотивував тим, що 20 вересня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір № 013/528-1, згідно якого іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 40.29-48/426 від 20 вересня 2007 року, квартиру [ADDRESS] . Квартира належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 27 вересня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3411. Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 06 жовтня 2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем на підставі Іпотечного договору № 013/528-1, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, зареєстровано право приватної власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] . В квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі по справі. 13 листопада 2020 року позивачам на адресу відповідачів направлено вимогу про добровільне виселення зі зняттям з реєстраційного обліку всіх мешканців житла, оскільки законним власником предмета іпотеки: [ADDRESS] , є Акціонерне товариство «Альфа-Банк». Позивач зазначає, що проживання відповідачів у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як його власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд. У зв`язку з чим просить визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти з реєстраційного обліку. Згідно вимог ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться. Відповідно до ст. 274 Цивільного процесуального кодексу України в порядку спрощеного позовного провадження розглядаються малозначні справи, що виникають з трудових відносин, а також може бути розглянута будь-яка інша справа, віднесена до юрисдикції суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті. За змістом ст. 279 ЦПК України розгляд справи у порядку спрощеного позовного провадження здійснюється судом за правилами, встановленими цим Кодексом для розгляду справи в порядку загального позовного провадження, з особливостями, визначеними у цій главі. Суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін. При розгляді справи у порядку спрощеного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи. Судом було вжито всіх заходів для повідомлення відповідача про розгляд даної справи в порядку спрощеного позовного провадження, однак, відповідач не скористався процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів, на підтвердження своїх заперечень, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Відповідно до ч. 2 ст. 247 Цивільного процесуального кодексу України, у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. За таких обставин, суд вважає за можливе розглянути справу в порядку спрощеного позовного провадження без участі сторін за наявними у справі матеріалами. Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні правовідносини. 20 вересня 2007 року між Акціонерно-комерційним банком соціального розвитку «Укрсоцбанк» та відповідачем [PERSON] було укладено іпотечний договір № 013/528-1, згідно якого іпотекодавець передає в іпотеку Іпотекодержателю у якості забезпечення виконання іпотекодавцем зобов`язань за договором про надання не відновлювальної кредитної лінії № 40.29-48/426 від 20 вересня 2007 року, квартиру [ADDRESS] . Квартира належить Іпотекодавцю на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 27 вересня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3411 (а.с. 9-10, 11-13, 14-15). Згідно витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності 06 жовтня 2020 року Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним Максимом Анатолійовичем на підставі Іпотечного договору № 013/528-1, посвідченого Приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Кравченко І.С. в порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, зареєстровано право приватної власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] (а.с. 17). В квартирі [ADDRESS] зареєстровані відповідачі по справі (а.с. 16, 37, 383, 39, 41). 13 листопада 2020 року позивачам на адресу відповідачів направлено вимогу про добровільне виселення зі зняттям з реєстраційного обліку всіх мешканців житла, оскільки законним власником предмета іпотеки: [ADDRESS] , є Акціонерне товариство «Альфа-Банк» (а.с.18, 19, 20). Позивач просить визнати [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , такими, що втратили право користування житловим приміщенням, яке знаходиться за адресою: [ADDRESS] та зняти з реєстраційного обліку. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що проживання відповідачів у спірній квартирі перешкоджає позивачу, як його власнику користуватися та розпоряджатися нерухомим майном на свій розсуд. Згідно з п. 4 ст. 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. Завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. (ч. 1 ст. 2 ЦПК України). Відповідачі не скористалися процесуальним правом подачі відзиву на позовну заяву, а також доказів на підтвердження своїх заперечень щодо заявлених позивачем вимог, та за відсутності доказів поважності причин неподання учасниками розгляду заяв по суті справи, суд вирішує справу за наявними письмовими матеріалами, що відповідає положенню частини восьмої статті 178 Цивільного процесуального кодексу України. Представник третьої особи не скористався своїм правом подачі письмових пояснень щодо позову. Конституцією України передбачено як захист права власності, так і захист права на житло. Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі. Згідно зі статтею 47 Конституції України кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду. Статтею 8 Конвенції закріплено, що кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб. Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Статтею 317 ЦК України передбачено, що власникові належить право володіння, користування і розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Власник має право вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону. При здійсненні своїх прав та виконанні обов`язків власник зобов`язаний додержуватися моральних засад суспільства (частини перша, друга статті 319 ЦК України). У частині першій статті 383 ЦК України визначено, що власник житлового будинку, квартири має право використовувати помешкання для власного проживання, проживання членів своєї сім`ї, інших осіб і не має права використовувати його для промислового виробництва. Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном (стаття 391 ЦК України). Право на житло є конституційним правом людини, яке гарантується Основним Законом України, Конвенцією, а тому позбавлення цього права, в тому числі шляхом визнання особи такою, що втратила право користування житлом, можливо лише на підставі закону, повинне мати легітимну мету та відповідати принципу пропорційності втручання. Судом встановлено, що на момент укладення сторонами Іпотечного договору від 20 вересня 2007 року спірна квартира належала Іпотекодавцю - [PERSON] на праві власності на підставі Свідоцтва про право на спадщину за заповітом, виданого Шістнадцятою Київською державною нотаріальною конторою 27 вересня 2000 року, зареєстрованого в реєстрі за № 1-3411, тобто була придбана не за рахунок отриманих кредитних коштів. З урахуванням того, що право власності на іпотечне майно було зареєстроване за [PERSON] до укладення Іпотечного договору, тому до вказаних правовідносин слід застосувати статтю 109 ЖК Української РСР щодо заборони виселення без надання іншого житла. Відповідно до частин четвертої та п`ятої статті 109 ЖК УРСР ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом. Житлові права охороняються законом, за винятком випадків, коли вони здійснюються в суперечності з призначенням цих прав чи з порушенням прав інших громадян або прав державних і громадських організацій. Згідно з частиною першою статті 40 Закону України «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. При цьому слід зазначити, що вимога про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням, у разі її задоволення, має фактичним наслідком позбавлення відповідачів права на житло та, відповідно, їх виселення. Проте таке позбавлення права має ґрунтуватися не лише на вимогах закону, але й бути виправданим, необхідним для захисту прав позивача та співмірним із тим тягарем, який у зв`язку із втратою житла покладається на сторону відповідача, оскільки позбавлення житла будь-якої особи є крайнім заходом втручання у права на житло. Визнання втратившим право користування жилим приміщенням є фактично позбавленням особи права на житло, тобто виселення її без надання іншого жилого приміщення. Аналогічний правовий висновок викладено у постанові Верховного Суду від 14 липня 2021 року у справі № 753/11246/17 (провадження № 61-11292св20). Статтею 109 ЖК УРСР визначено порядок виселення із займаного жилого приміщення. Так у частинах першій та другій статті 109 ЖК УРСР зазначено, що виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом. Громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Отже, частина друга статті 109 ЖК УРСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. За змістом частини другої статті 40 Закону України «Про іпотеку» у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду. Аналогічні норми містяться в частині третій статті 109 ЖК УРСР у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин. Визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку з метою забезпечення виконання зобов`язань за валютним кредитом, є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно, придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням іншого постійного житла. Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як стаття 40 Закону України «Про іпотеку», так і стаття 109 ЖК УРСР. Аналогічний висновок викладено і в постанові Верховного Суду України від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16 та у постанові Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17. Позивачем не долучено до матеріалів справи належних доказів щодо наявності у відповідачів іншого жилого приміщення для проживання. Тобто, сам факт переходу права власності на спірну квартиру до АТ «Альфа-Банк», не може бути безумовною підставою для визнання її колишніх власників, такими, що втратили користування ним чи виселення з такого майна, оскільки таке є втручанням у право на житло в розумінні положень ст. 8 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Відтак, зважаючи на те, що відповідачі проживають у спірній квартирі, належні докази наявності в них іншого жилого приміщення в матеріалах справи відсутні, а зміна власника майна не може бути єдиною підставою для визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою та зняття їх з реєстраційного обліку, що є похідною вимогою, заявлені Акціонерним товариством «Альфа-Банк» вимоги є безпідставними, оскільки в даному випадку визнання відповідачів такими, що втратили право користування квартирою можливе лише за наявності підстав для виселення, відповідно до ст. 109 ЖК УРСР. За встановлених обставин суд приходить висновку про відмову у задоволенні позовних вимог Акціонерного товариства «Альфа-Банк» до [PERSON] , [PERSON] , який діє в своїх інтересах та в інтересах малолітньої дитини [PERSON] , за участю третьої особи Служби у справах дітей та сім`ї Дніпровської районної в місті Києві державної адміністрації про визнання осіб такими, що втратили право користування житловим приміщенням та зняття з реєстраційного обліку повністю. Оскільки судом ухвалене рішення про відмову у задоволенні позову, враховуючи положення ст. 141 ЦПК України, суд відносить судові витрати по сплаті судового збору за рахунок позивача.

Outcome: dismissed