Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

1. Зміст доводів пред`явленого позову. У вересні 2021 року [PERSON] звернулася до суду з вказаним позовом та посилається на те, що вона мала декілька зарплатних карток, відкритих в АТ КБ «Приватбанк», з 2020 року - № [NUMBER] . З інформації, наданої відповідачем, [PERSON] дізналась, що вона уклала договір № SAMDN3000002493288 про відкриття та обслуговування карткового рахунку, згідно з яким їй надано кредитну картку № [NUMBER] з встановленим поновлювальним фінансовим лімітом. У 2015 році з зарплатної картки позивача банком було списано 990,03 грн. За поясненнями відповідача Банк здійснив договірне списання з картки для виплат на загальну суму 990,03 грн. в рахунок погашення заборгованості за кредитною карткою. У 2020 році АТ КБ «Приватбанк» повторно списав з карткового рахунку позивача без його відома суму коштів у розмірі 1294,51 грн. На думку позивача, відповідач не мав законних підстав для примусового списання коштів з її карткових рахунків, а тому дії АТ КБ «Приватбанк» є протиправними та такими, що порушують права [PERSON] , як споживача фінансових послуг, внаслідок яких відповідач отримав грошові кошти без достатньої правової підстави, у зв`язку з чим повинен їх повернути. Крім того, позивач здійснює інфляційні нарахування на суму 1294,51 грн, які були списані відповідачем 27.02.2020 за період з 01.03.2020 по 01.09.2021 у розмірі 153,89 грн, та нараховує 3 % річних на цю суму у розмірі 58,41 грн. Протиправні дії зі сторони відповідача завдали [PERSON] фізичних та душевних страждань, розмір яких позивач оцінює у два прожиткові мінімуми у 2020 році - 4054 грн. Також позивач звернулась за правою допомогою до адвоката та понесла витрати у розмірі 1500 грн і 24 грн на поштові відправлення. Тому позивач просить суд поновити пропущений строк позовної давності в частині стягнення з АТ КБ «ПриватБанк» безпідставно списаних грошових коштів у сумі 990,03 грн, визнати незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання коштів із зарплатної картки [PERSON] № [NUMBER] та стягнути з відповідача на користь [PERSON] безпідставно списані грошові кошти в сумі 990,03 грн.; визнати незаконними дії АТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання коштів з зарплатної картки [PERSON] № [NUMBER] та стягнути з АТ КБ «ПриватБанк» на користь [PERSON] безпідставно списані грошові кошти в сумі 1294, 51 грн; стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] інфляційні нарахування в сумі 153,89 грн. та 3% річних в сумі 58,41 грн.; моральну шкоду в розмірі 4054 грн.; судові витрати в розмірі 1524 грн. 2. Інформація про рух цивільної справи. Ставлення учасників судового процесу до пред`явленого позову. Ухвалою судді Бориспільського міськрайонного суду від 8 вересня 2021 року (а.с.34) було відкрито провадження у цивільній справі та призначено справу до судового розгляду. 26 жовтня 2021 року на адресу суду надійшов відзив від АТ КБ «Приватбанк», в якому представник відповідача Гордієнко В.А. просила застосувати до вимог позивача, пов`язаних з грошовими коштами в сумі 990,03 грн строк позовної давності,відмовити у задоволенні позову [PERSON] . Зазначила, що 13.05.2015 між сторонами було укладено Договір про надання банківських послуг, що складається із Заяви про приєднання до Умов і Правил надання банківських послуг, Умов та Правил надання банківських послуг, Тарифів. На виконання умов укладеного договору, [PERSON] отримала кредитну картку і можливість користуватись кредитними коштами. В подальшому позивач порушила умови договору щодо своєчасного повернення кредитних коштів, у зв`язку з чим у неї виникла заборгованість. Сторонами у договорі було погоджено списання грошових коштів для виконання зобов`язань з погашення кредиту, процентів за його користування, неустойки. Позивачем не вірно розрахована сума інфляційних нарахувань, а саме 151,01 грн, а не 153,89 грн. Позивачем не надано жодних доказів заподіяння їй моральної шкоди, а також розрахунку суми такого відшкодування. Не доведено і понесення позивачем витрат, пов`язаних із наданням адвокатських послуг. Позивач не з`явилася у судове засідання, направила на адресу суду заяву, в якій позов підтримала, просила задовольнити. Представник відповідача Гордієнко В.А. підтримала доводи, викладені у відзиві, у задоволенні позову просила відмовити. 3. Обставини, встановлені судом. Судом встановлено, що 13 травня 2015 року між [PERSON] та АТ КБ «ПриватБанк» було укладено договір про надання банківських послуг № б/н на отримання кредиту, що підтверджується укладеною сторонами Анкетою-заявою на отримання кредитної картки (а.с.59). На виконання умов договору, банк видав [PERSON] кредитну картку № [NUMBER] , термін дії 05/15. Вказана обставина підтверджується довідкою АТ КБ «Приватбанк» (а.с.68). Пунктом 1.1.3.1.5 Умов та Правил надання банківських послуг визначено, що клієнт доручає банку списувати кошти з рахунків клієнта у межах сум, що підлягають сплаті банку за договором, у разі настання термінів платежів, а також списувати кошти з рахунка у разі настання термінів платежів за іншими договорами клієнта у розмірах, визначених цими договорами (договірне списання), у межах платіжного ліміту рахунку. Згідно з п.2.1.1.3.1 Умов та Правил надання банківських послуг якщо до 25 числа календарного місяця, наступного за місяцем, у якому було здійснено трати за рахунок кредитного ліміту, клієнт самостійно не здійснить платіж, клієнт доручає банку при настанні термінів платежів здійснювати списання грошей у валюті кредитного ліміту з усіх рахунків клієнта, відкритих в банку, та рахунків, що будуть відкриті клієнтом банку в майбутньому, в розмірі заборгованості, яка підлягає сплаті банку за цим договором. АТ КБ «Приватбанк» 12 квітня 2015 року провело списання грошових коштів для погашення заборгованості за кредитомз рахунку позивача у розмірі 990,03 грн, 27 лютого 2020 року провело списання у розмірі 1294,51 грн. Вказані обставини підтверджуються розрахунком заборгованості за договором б/н від 13.05.2015, укладеного між АТ КБ «Приватбанк» та клієнтом [PERSON] (а.с.69-72). 4. Норми права та стала судова практика, якими керується суд при вирішенні спору. Частиною першою статті 1066 ЦК України передбачено, що за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок, відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка. Відповідно до ч.3 ст.1066 ЦК України банк не має права визначати та контролювати напрями використання грошових коштів клієнта та встановлювати інші, не передбачені договором або законом, обмеження його права розпоряджатися грошовими коштами на власний розсуд. Підстави для списання грошових коштів з рахунку визначені ст. 1071 ЦК України, відповідно до якої банк може списати грошові кошти з рахунка клієнта на підставі його розпорядження. Грошові кошти можуть бути списані з рахунка клієнта без його розпорядження на підставі рішення суду, а також у випадках, встановлених законом чи договором між банком і клієнтом. Відповідно до пункту 1.38 статті 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» у цьому Законі наведені нижче терміни та поняття вживаються в такому значенні списання договірне - списання банком з рахунка клієнта коштів без подання клієнтом платіжного доручення, що здійснюється банком у порядку, передбаченому в договорі, укладеному між ним і клієнтом, або згідно з умовами обтяження, предметом якого є майнові права на грошові кошти, що знаходяться на банківському рахунку. Згідно з пунктом 26.1 статті 26 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів» платник при укладенні договорів із банком має право передбачити договірне списання грошей із своїх рахунків на користь банку платника та/або третіх осіб. Згідно з пунктом 1.7 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті, затвердженої постановою Національного банку України від 21 січня 2004 року № 22 (далі - Інструкція від 21 січня 2004 року), кошти з рахунків клієнтів банки списують лише за дорученнями власників цих рахунків (включаючи договірне списання коштів згідно з главою 6 цієї Інструкції) або на підставі розрахункових документів стягувачів згідно з главами 5 та 12 цієї Інструкції. Банк обумовлює своє право на здійснення договірного списання за дорученням платника з його рахунку в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг (пункт 6.1 Інструкції від 21 січня 2004 року). Договір має містити інформацію, яка потрібна для належного виконання банком доручення платника, зокрема: умови, за якими банк повинен здійснити (здійснювати) договірне списання; номер рахунку платника, з якого має здійснюватися договірне списання; найменування отримувача; номер і дату договору з отримувачем, яким передбачене право отримувача на договірне списання коштів з рахунку платника; перелік документів, які отримувач має надати банку, що обслуговує платника (якщо вони передбачені в договорі) (пункт 6.2 Інструкції від 21 січня 2004 року). Якщо кредитором за договором є банк, що обслуговує платника, то право цього банку на здійснення договірного списання передбачається в договорі банківського рахунку або іншому договорі про надання банківських послуг. Договір може містити інформацію, яка потрібна банку для списання ним коштів з рахунку платника. Банк, що обслуговує платника, здійснюючи на підставі договору банківського рахунку або іншого договору про надання банківських послуг договірне списання коштів з рахунку платника, оформляє меморіальний ордер, у реквізиті "Призначення платежу" якого зазначає номер, дату договору, яким передбачено можливість застосування договірного списання (пункт 6.5 Інструкції від 21 січня 2004 року). Відповідно до частин першої, другої статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами). За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною першою статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним (стаття 1055 ЦК України). Згідно із частиною першою статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги. За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору. Згідно з ч.2 ст.625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Відповідно до ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Статтею 23 ЦК України передбачено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Згідно з ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. 5. Мотиви, якими керується суд при вирішенні спору. У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПриватБанк»). Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений. Звертаючись до суду з цим позовом, [PERSON] посилалась на те, що АТ КБ «Приватбанк» неправомірно (без її розпорядження та згоди) двічі списало з належного її банківського рахунку грошові кошти у розмірі 990,03 грн. та 1294,51 грн. У анкеті - заяві [PERSON] від 13 травня 2015 року (а.с.59) відсутні умови про те, що вона доручає банку проводити договірне списання з усіх відкритих в Банку рахунків клієнта в погашення кредитної заборгованості. Відповідач, обґрунтовуючи свої заперечення, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, як невід`ємної частини, укладеного між сторонами договору (а.с.60-67). При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме цей витяг з Умов розумів позивач та ознайомився і погодився з ними, підписуючи відповідну заяву, а також те, що вказані документи на момент укладення між сторонами правочинів містили умови, зокрема й щодо права банку здійснювати договірне списання грошових коштів з усіх рахунків [PERSON] в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором. Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в Умови та Правила споживчого кредитування. Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року в справі № 6-16цс15. Витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в ПриватБанку, який міститься в матеріалах справи, не визнається позивачем та не містять його підпису, а тому ці Умови також не можна розцінювати і як частину договору, укладеного між сторонами 13 травня 2015 року, шляхом підписання відповідної заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді права та обов`язки сторін за договором, інші ніж передбачені анкетою-заявою. А відтак відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з [PERSON] АТ КБ «ПриватБанк» дотрималось вимог, передбачених частиною другою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» про повідомлення споживача про умови кредитування та/або надання банківських послуг та узгодження зі споживачем саме тих умов, які вважав узгодженими Банк. Подібні висновки про застосування норм права викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року в справі № 342/180/17 (провадження №14-131цс19). З урахуванням зазначеного суд дійшов висновку про безпідставне списання відповідачем коштів із карткового рахунку [PERSON] 12 квітня 2015 року у розмірі 990,03 грн, 27 лютого 2020 року у розмірі 1294,51 грн. та невідповідність дій відповідача в цій частині вимогам закону та умовам укладеного договору, що в силу положень статті 1073 ЦК України покладає на АТ КБ «Приватбанк» обов`язок негайно після виявлення порушення зарахувати відповідну суму на рахунок клієнта. Тому, позовні вимоги [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню. Главою 19 ЦК України визначено строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу, тобто позовну давність. Загальний строк позовної давності становить 3 роки (ст. 257 ЦК України). Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (ст. 267 ЦК України). Порядок відліку позовної давності наведено у ст. 261 ЦК України, зокрема, відповідно до ч. 1 цієї статті перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила. Зі змісту наданих позивачем документів, а саме з заяви позивача від 20 квітня 2015 року (а.с.15), листа управління Національного банку України в Дніпропетровській області від 28 травня 2015 року (а.с.17), листа АТ КБ «Приватбанк» від 6 травня 2015 року (а.с.18-19) вбачається, що вже у травні 2015 року позивачу було достеменно відомо про порушення її прав зі сторони відповідача, і станом на день звернення до суду з позовом у вересні 2021 року сплинув передбачений законом трьохрічний строк позовної давності. Вказане підтверджує і сам позивач, і тому просить поновити їй строк позовної давності. У якості поважності пропуску строку [PERSON] зазначає те, що розмір списання банком у сумі 990,03 грн. був малозначним, а звернення до адвоката коштувало б позивачу більшої суми, тому вона і не звернулась до суду вчасно. Однак вказані підстави для поновлення пропущеного строку позовної давності не можуть бути визнані судом як поважні, а тому з урахуванням того, що відповідач заявив про застосування строків позовної давності, суд відповідно до ст. 261 ЦК України, відмовляє в задоволенні позову в частині визнання незаконними дій АТ КБ «ПриватБанк» щодо автоматичного списання коштів із зарплатної картки [PERSON] № [NUMBER] та стягнення з відповідача на користь [PERSON] безпідставно списаних грошових коштів в сумі 990,03 грн. Судом встановлено, що відповідач з 27 лютого 2020 року прострочив виконання зобов`язання щодо повернення безпідставно одержаних грошей позивача у розмірі 1294,51 грн, а тому з АТ КБ «Приватбанк» належить стягнути індекс інфляції за весь час прострочення та 3 % річних від простроченої суми відповідно до частини 2 статті 625 ЦК України. Позивач просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] інфляційні нарахування в сумі 153,89 грн. та 3% річних в сумі 58,41 грн за період з 01.03.2020 по 01.09.2021. Судом проведені власні обрахунки, відповідно до яких суд погоджується з наданим відповідачем розрахунком суми інфляційних нарахувань (а.с.73-74) у розмірі 151,01 грн., а не заявленою позивачем сумою 153,89 грн. Також з відповідача мало б бути стягнуто суму 3% річних в більшому розмірі, ніж вказано позивачем, саме у розмірі 58,43 грн, а не 58,41 грн. Однак, з урахуванням того, що суд не може виходити за межі позовних вимог, суд вважає за необхідне стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] суму інфляції за час прострочення у розмірі 151 гривня 01 копійка та три проценти річних від простроченої суми у розмірі 58 гривень 41 копійка. Відповідно до загальних підстав цивільно-правової відповідальності обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору. Судом встановлено наявність винних дій зі сторони АТ КБ «Приватбанк» у зв`язку з протиправним стягненням коштів з рахунків позивача. Однак, всупереч ст.81 ЦПК України позивачем не надано жодного доказу на підтвердження наявності моральної шкоди, причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням АТ КБ «Приватбанк», а також розміру шкоди. А тому суд вважає, що у задоволенні вимоги позивача про стягнення з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] моральної шкоди в розмірі 4054 грн. належить відмовити. 6. Розподіл судових витрат. Згідно з ч.1, п.1 ч.3 ст.133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До таких витрат належать витрати на професійну правничу допомогу. Відповідно до ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача; у разі відмови в позові - на позивача; у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. [PERSON] при зверненні до суду мала сплатити судовий збір у розмірі 908,00 грн за вимоги майнового характеру, ціна позову 2496,84 грн (990,03 + 1294,51 + 153,89 + 58,41). Позов [PERSON] задоволений частково, а саме на 60,23 % ((1294,51 + 151,01 + 58,41) ? 100% / 2496,84). З огляду на це, з АТ КБ «Приватбанк» на користь держави слід примусово стягнути витрати на оплату судового збору у розмірі 546 гривень 89 копійок (908 / 100% ? 60,23%). Згідно зі ст.137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18) зроблено висновок, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених судових витрат позивач надала копію договору про надання адвокатських послуг (правничої допомоги) від 2 серпня 2021 року (а.с.12-13), копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю Кодоли Б.С. (а.с.14). Позивачем не надано документального підтвердження понесених нею витрат на правову допомогу у розмірі 1500,00 грн, що є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесення позивачем поштових витрат у розмірі 24 грн позивач надала дві квитанції від 08.06.2015 та від 10.12.2020 (а.с.22). Однак з їх змісту не вбачається, хто саме поніс витрати на відправку кореспонденції, що саме було відправлено адресату Приватбанк, і чи відносяться ці витрати до предмету спору. Тому суд також не знаходить підстав для стягнення цих коштів з відповідача.

Outcome: partial