Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

У жовтні 2021 року [PERSON] звернувся до суду з позовом до [PERSON] , просить стягнути з відповідача на його користь заборгованість за договором позики у сумі 330960 грн., суму інфляційних втрат 52047,09 грн., три відсотки річних у розмірі 26195,71 грн., проценти від суми позики на рівні облікової ставки НБУ у розмірі 91990,67 грн., а всього - 501193,47 грн., а також судові витрати по сплаті судового збору. В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 грудня 2018 року між позивачем та відповідачем [PERSON] , було укладено договір позики грошових коштів. Відповідно до укладеного договору [PERSON] отримав від [PERSON] грошові кошти у сумі 12000 доларів США, про що було складено розписку. У розписці засвідчено факт отримання коштів, а також зазначено про зобов`язання повернути кошти в строк до 28 лютого 2019 року. У встановлений договором позики строк відповідач суму позики не повернув. Посилаючись на зазначені обставини просить задовольнити його позов. Ухвалою суду від 27 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі, призначено підготовче засідання. Не погоджуючись з позовом, відповідач надав відзив на позовну заяву у якому просив відмовити у задоволенні позову. У обґрунтування своєї позиції зазначив, що гроші в борг у позивача не брав, договір позики не укладав. Він мав з позивачем спільні підприємницькі відносини, займаються виробництвом хліба, хлібобулочних виробів, роздрібною торгівлею та іншими видами діяльності. Для забезпечення транспортних потреб вони вирішили закупити та встановити автозаправний комплекс скрапленого газу. Гроші, про які йде мова у розписці використані на придбання, облаштування та належного функціонування автозаправного комплексу. Ухвалою суду від 31 січня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду. Позивач у судове засідання не з`явився, надав суду клопотання про розгляд справи за його відсутності, в якому підтримав позовні вимоги, просив їх задовольнити, до заяви додав оригінал розписки відповідача. Представник відповідача та відповідач у судове засідання не з`явився, причини неявки не повідомив. Про дату та час судового засідання повідомлений належним чином, що підтверджується довідками про доставку СМС повідомлень, які надсилались на підставі поданої відповідачем письмової заявки. Враховуючи, що в судове засідання не з`явились всі учасники справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Суд, дослідивши письмові докази, встановив наступні обставини та відповідні їм правовідносини. 25 грудня 2018 року між [PERSON] , як позикодавцем з однієї сторони, та [PERSON] , як позичальником, з другої сторони, укладено договір позики грошових коштів, про що складено розписку. У розписці зазначено, що [PERSON] отримав 12000 доларів США та зобов`язується їх повернути в строк до 28 лютого 2019 року у сумі 12000 доларів США. Зі змісту розписки вбачається, що кошти позичальник зобов`язався повернути у тому ж розмірі, що і отримав, відсоткова ставка за користування позикою не встановлена. Відомості про виконання позичальником [PERSON] зобов`язань щодо повернення суми позики у строки, передбачені договором, матеріали справи не містять. Крім того, позивачем надано суду оригінал розписки, наявність у позикодавця оригіналу боргового документа свідчить про невиконання позичальником зобов`язань. Відповідно до ст. 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками. Згідно із ч. 2 ст. 1047 ЦК України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За ч. 1 ст. 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Частиною 3 ст. 545 ЦК України передбачено, що наявність боргового документа у боржника підтверджує виконання ним свого обов`язку. Відповідно до ч. 1 ст. 527 ЦК України боржник зобов`язаний виконати свій обов`язок, а кредитор - прийняти виконання особисто, якщо інше не встановлено договором або законом, не випливає із суті зобов`язання чи звичаїв ділового обороту. Згідно з ч. 1, ч. 4 ст. 545 ЦК України прийнявши виконання зобов`язання, кредитор повинен на вимогу боржника видати йому розписку про одержання виконання зобов`язання частково або в повному обсязі. У разі відмови кредитора повернути борговий документ або видати розписку боржник має право затримати виконання зобов`язання. У цьому разі настає прострочення кредитора. Оскільки позивач надав відповідачу [PERSON] обумовлену договором суму грошових коштів, а відповідач зобов`язання з її повернення не виконав, позовні вимоги в частині суми боргу обґрунтовані та підлягають задоволенню. При цьому суд зауважує, що позивач обрав способом захисту свого права стягнення коштів саме у національній грошовій одиниці, а не у валюті договору, тому в силу принципу диспозитивності суд позбавлений можливості стягувати заборгованість у доларах США. Стосовно пояснень відповідача про те, що зазначені кошти на були позикою, оскільки отримані для створення газозаправної станції, суд зазначає, що такі доводи спростовуються текстом написаної відповідачем розписки із вказівкою про зобов`язання повернути 12000 доларів США у строк до 28 лютого 2019 року. Стосовно посилань відповідача про те, що за своєю природою отримані кошти були не позикою, а частиною суми зі спільного бізнесу, суд зауважує наступне. Відповідачем на підтвердження надано витяги з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, з яких вбачається, що позивач та відповідач є фізичними особами-підприємцями. Зазначене не спростовує існування між сторонами правовідносин позики. Надані відповідачем фотознімки заправної станції не відповідають вимогам належності доказів, оскільки з них неможливо встановити обставини, на які посилається відповідач (а.с.26,27). Суду не відомо де та коли зроблено фотознімок, яке відношення він має до сторін. Також відповідачем надано посвідчення про якість виготовлення посуди, яка не відповідає вимогам документа, не містить підписів, печаток, реквізитів організації, що його видала (а.с.28-33). Зазначені роздруківки не відповідають вимогам допустимості доказів та їх належності, підстави вважати що ці роздруківки стосуються позивача чи відповідача, або предмета спору, у суду відсутні. Надані відповідачем копії трудових договорів (а.с.44-46) підтверджують, що [PERSON] та [PERSON] перебували у трудових відносинах, де позивач був роботодавцем, а відповідач - найманим працівником. Наявність трудових відносин жодним чином не спростовує існування між сторонами правовідносин позики. Крім того, відповідачем надано роздруківку листування у додатку «Вайбер» між невідомими суду особами (а.с.47-58). Оскільки ідентифікувати авторів цього листування неможливо, зазначені докази не відповідають вимогам належності та допустимості. За змістом ст.ст. 12, 13 ЦПК України суд розглядає справи в межах заявлених вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених ЦПК України. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Статтею 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом. Згідно ст. 89 ЦПК України, виключне право оцінки доказів належить суду, який має оцінювати докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. З огляду на наведене, доводи відповідача про те, що отримана ним сума 12000 доларів США не є позикою, в ході розгляду справи не знайшли свого підтвердження. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення трьох процентів річних, суд враховує наступне. Згідно з частиною другою статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3 % річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року №6-49цс12. Як встановлено судом, відповідач порушив грошове зобов`язання, яке мало бути виконане в строк до 28 лютого 2019 року, а відтак на суму боргу підлягають нарахуванню три проценти річних. У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3 % річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення. Тому при обрахунку 3 % річних за основу має братися прострочена сума, визначена у договорі, а не її еквівалент у національній валюті України. Аналогічний порядок нарахування 3% річних за невиконання договору позики, укладеного в іноземній валюті, наведено у постанові Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц . 3 відсотки річних розраховуються за формулою: 12000 [Сума боргу] х 3 [Процентна ставка] / 100% / 365 днів х 964 [Кількість днів прострочення з 01.03.2019 по 19.10.2021] = 950,79 доларів США [Відсотки]. Станом на дату ухвалення рішення -06.06.2022, курс валют встановлено для долара США - 29,2549 грн., тому 950,79 доларів США складає 27815,27 грн. Разом з тим, позивачем заявлено позовні вимоги про стягнення трьох відсотків річних у сумі 26195,71 грн., суд не має права виходити за межі позовних вимог, а тому стягненню підлягає заявлена позивачем сума. Вирішуючи позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат, суд виходить з наступного. За змістом статті 1 Закону України від 03 липня 1991 року N 1282-XII "Про індексацію грошових доходів населення" індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. Разом із тим у випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Таких висновків у подібних правовідносинах дійшов Верховний Суд України у постанові від 01 березня 2017 року у справі N 6-284цс17. Також, аналогічний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07 липня 2020 року у справі N 296/10217/15-ц (провадження N 14-727цс19). Предметом укладеного між сторонами договору від 25 грудня 2018 року є грошові кошти, виражені в доларах США, тому передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції відновлені еквівалентом іноземної валюти. Тому позовні вимоги в частині стягнення інфляційних втрат не підлягають задоволенню. Вирішуючи питання про стягнення процентів за користування позикою на рівні облікової ставки Національного банку України, суд виходить з наступного. Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. За змістом статті 1 Закону України від 20 травня 1999 року№ 679-XIV «Про Національний банк України» (далі - Закон № 679-XIV) облікова ставка НБУ - один із монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ встановлює для банків та інших суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів. Відповідно до статті 27 Закону № 679-XIV НБУ встановлює порядок визначення облікової ставки та інших процентних ставок за своїми операціями. Частиною другою статті 46 вказаного Закону НБУ здійснює дисконтну валютну політику, змінюючи облікову ставку НБУ для регулювання руху капіталу та балансування платіжних зобов`язань, а також коригування курсу грошової одиниці України до іноземних валют. Пунктом 1.1 Положення про процентну політику НБУ, затвердженого постановою Правління НБУ від 18 серпня 2004 року № 389 (далі - Положення № 389; чинне на момент виникнення спірних правовідносин), визначено, що облікова ставка НБУ - один з монетарних інструментів, за допомогою якого НБУ установлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку орієнтир щодо вартості залучених та розміщених грошових коштів на відповідний період, і є основною процентною ставкою, яка залежить від процесів, що відбуваються в макроекономічній, бюджетній сферах та на грошово-кредитному ринку. Пунктами 3.1, 3.2 цього Положення визначено, що НБУ визначає розмір облікової ставки, дотримуючись таких основних принципів: облікова ставка використовується НБУ одночасно як засіб реалізації грошово-кредитної політики та орієнтир ціни на гроші; облікова ставка є одним із чинників, що характеризують основні напрями змін грошово-кредитного регулювання; облікова ставка має підтримуватися на позитивному рівні щодо прогнозного рівня інфляції, який визначається схваленими Кабінетом Міністрів України основними прогнозними макроекономічними показниками на відповідний рік та враховується під час складання державного бюджету з наступними змінами; облікова ставка є найнижчою серед процентних ставок, за якими НБУ може підтримати ліквідність банків. Визначення рівня та характеру змін облікової ставки НБУ залежить від тенденцій загального економічного розвитку, макроекономічних та бюджетних процесів, стану грошово-кредитного ринку. Національний банк під час визначення облікової ставки враховує й інші фактори, які можуть вплинути на вартість коштів у національній валюті, - інфляційні або девальваційні очікування, процентні ставки рефінансування, які використовуються центральними банками країн, що мають тісні торговельно-економічні зв`язки з Україною тощо. Можна зробити висновок, що облікова ставка НБУ є основною процентною ставкою, одним із монетарних інструментів за допомогою якого НБУ встановлює для суб`єктів грошово-кредитного ринку України орієнтир за вартістю коштів на відповідний період, не є сталою величиною, змінюється рішенням правління НБУ та встановлюється виключно для національної валюти України - гривні. Правову позицію про те, що облікова ставка НБУ не застосовується за договором, укладеним в іноземній валюті, висловлено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 16 січня 2019 року у справі № 464/3790/16-ц . При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України). Оскільки предметом договору є грошові кошти, визначені в іноземній валюті, відсотки за користування цими коштами у розмірі облікової ставки НБУ не підлягають стягненню. Питання про розподіл судових витрат суд вирішує відповідно до частини 1 ст. 141 ЦПК України, згідно якої судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивачем заявлено позовні вимоги на суму 501193,47 грн., а за подання позову сплачено 5011,93 грн. з яких задоволено вимоги на суму 357155,71 грн., тому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню витрати по сплаті судового збору у сумі 3571,55 грн. На підставі викладеного і

Outcome: partial