Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

01.02.2022 року до Кіровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась [PERSON] (представник позивача адвокат Смук М.І.) з позовом до Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, в якому позивач просить суд: - визнати незаконним та скасувати наказ №184/ОС від 09.12.2021 року про відсторонення від роботи [PERSON] за підписом начальника Виробничо-технологічного підрозділу станції Нижньодніпровськ-Вузол Структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця», АТ «Укрзалізниця» Швеця А.О.; - зобов`язати Акціонерне товариство «Українська залізниця» нарахувати та виплатити [PERSON] середній заробіток за весь час відсторонення від роботи, починаючи з 09.12.2021 року по день фактичного поновлення на робочому місці; - стягнути з Акціонерного товариства «Українська залізниця» на користь [PERSON] суму судових витрат на отриману професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн, судові витрати зі сплати судового збору покласти на відповідача. І. Стислий виклад позиції учасників справи. В обґрунтування своїх позовних вимог позивач зазначила, що вона вважає оскаржуваний наказ незаконним та протиправним, таким, що порушує низку її конституційних прав, та повинен бути скасованим. Оскільки закон чітко визначив, що за епідемічними показниками повноваження на прийняття рішення про обов`язкове щеплення належать санітарному лікарю, а не МОЗ України, без належної на те компетенції. Єдиним нормативно-правовим актом, який визначає перелік обов`язкових щеплень, є Календар профілактичних щеплень в Україні, а МОЗ України, відповідно до ч. 2 ст. 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», може встановити лише перелік професій чи виробництв. Календар профілактичних щеплень в Україні, затверджений Наказом МОЗ України №595 від 16.09.2011 року, як єдиний нормативно-правовий акт, який встановлює обов`язкові щеплення, серед переліку обов`язкових щеплень, які можуть бути введені за епідемічними показаннями, не передбачає щеплення від короно вірусної хвороби. Затверджений перелік професій в своєму складі взагалі не містить професії, за якою працює позивач, із посади якої був відсторонений відповідачем. Відтак відсторонення працівника на підставі Переліку, затвердженого наказом МОЗ України від 04.10.2021 року №2153, позивач вважає незаконним. Тому позивач звернулась до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. Відповідач подав до суду відзив на позов від 16.05.2022 року, в якому заперечував проти задоволення позовних вимог та просив суд відмовити у їх задоволенні. За поясненнями представника відповідача, дія наказу Міністерства охорони здоров`я України від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», розповсюджується на працівників Акціонерного товариства «Українська залізниця» та всіх підпорядкованих йому підрозділів. При цьому відповідно до ст. 117 КЗпП України, видані Кабінетом Міністрів України в межах своєї компетенції постанови і розпорядження є обов`язковими до виконання. Тому, видаючи наказ від 09.12.2021 року №184/ОС про відсторонення від роботи позивача, відповідач діяв в межах та у спосіб, визначений законодавством України. Також представник відповідача зазначив, що з 01.03.2022 року позивача було допущено до роботи, відповідно до наказу від 01.03.2022 року №42/ОС. З приводу вимог позивача про стягнення на її користь судових витрат на професійну правничу допомогу представник відповідача зазначив, що заявлені позивачем витрати у розмірі 9000,00 грн не відповідають критеріям реальності та розумності, бо справа має невисокий рівень складності, враховуючи усталену судову практику. Тому відповідач просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог. Під час судового засідання представник позивача підтримав позовні вимоги та просив суд їх задовольнити, підстави звернення до суду з позовом пояснив суду таким чином, як про це вказано вище. Також представник позивача уточнив, що з 01.03.2022 року позивача було поновлено на роботі. Водночас на момент видачі оскаржуваного наказу 09.12.2021 року карантину не було, а наказ МОЗ не містить вимоги про обов`язковість щеплень. ІІ. Заяви, клопотання. Інші процесуальні дії у справі. Ухвалою суду від 07.02.2022 року було відкрито провадження в цивільній справі та призначено справу до судового розгляду за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) учасників справи; частково задоволено клопотання представника позивача про витребування доказів та витребувано у Акціонерного товариства «Українська залізниця» в особі Регіональної філії «Придніпровська залізниця» належним чином засвідчені копії: наказу №184/ОС від 09.12.2021 року за підписом начальника Виробничо-технологічного підрозділу станції Нижньодніпровськ-Вузол Структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця», АТ «Укрзалізниця» Швеця Андрія Олександровича (з підписом [PERSON] про ознайомлення); довідки про доходи [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за останні два місяці (жовтень, листопад) 2021 року; у задоволенні клопотання представника позивача про витребування доказів у Акціонерного товариства «Українська залізниця» в частині вимог клопотання про витребування належним чином засвідченої копії наказу №38 від 08.12.2021 року за підписом начальника Структурного підрозділу «Дніпровська дирекція залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» С.О. Бородіна відмовлено. 16.05.2022 року представник відповідача на виконання ухвали суду від 07.02.2022 року надав суду належним чином засвідчені копії: наказу №184/ОС від 09.12.2021 року та довідки про доходи [PERSON] (РНОКПП [NUMBER] ) за останні два місяці (жовтень, листопад) 2021 року. У судове засідання, призначене на 25.05.2022 року, з`явився представник позивача. Представник відповідача у судове засідання не з`явився, належним чином був повідомлений про час, дату та місце проведення судового засідання, подав до суду відзив на позовну заяву, причини неявки суду не повідомив. Суд, заслухавши думку представника позивача, на підставі положень статей 128, 223 ЦПК України розглянув справу за відсутності представника відповідача за наявними у матеріалах справи письмовими доказами. У судовому засіданні 25.05.2022 року судом були заслухані усні пояснення представника позивача, досліджені письмові докази, що містяться в матеріалах справи, заслухане заключне слово представника позивача. У судовому засіданні 25.05.2022 року судом було проголошено вступну та резолютивну частини рішення суду. ІІІ. Фактичні обставини, встановлені судом та зміст спірних правовідносин з посиланням на докази. Судом встановлено, що позивач [PERSON] , [INFO] , з 24.01.2008 року працює на Станції Нижньодніпровськ-Вузол Придніпровської залізниці, коли була прийнята учнем спеціаліста, та 24.12.2016 року вона була переведена черговим по залізничній станції. Листом від 29.11.2021 року з додатком (лист-ознайомлення) за підписом заступника директора Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» керівників структурних підрозділів Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» було повідомлено, зокрема, про необхідність проінформувати (ознайомити) всіх працівників (без винятку) структурних підрозділів про: необхідність отримання обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, можливі місця (пункти) проведення обов`язкового профілактичного щеплення проти гострої респіраторної хвороби COVID-19, список пунктів щеплень та центрів масової вакцинації, правові наслідки відмови або ухилення від обов`язкового проведення профілактичного щеплення, під підпис з листом-ознайомлення, що додається, усіх працівників (без винятку) в термін до 03.12.2021 року. При цьому в листі-2 до листа-ознайомлення наведений список працівників, яких було ознайомлено з листом, в тому числі вказане прізвище позивача у пункті 33, проте відсутній її особистий підпис з відміткою про ознайомлення з листом. Водночас позивач підписала разом з іншими працівниками заперечення від 07.12.2021 року до наданого для ознайомлення розпорядження (повідомлення) про надання до відділу кадрів документу, який підтверджує вакцинацію однією чи кількома дозами вакцини від COVID -19. Відповідно до акта від 02.12.2021 року, складеного працівниками відповідача, 02.12.2021 року о 08:10 годині [PERSON] , черговий по залізничній станції Нижньодніпровськ-Вузол, надано на ознайомлення лист-ознайомлення №1, зміст якого зачитаний в присутності [PERSON] , проте від підпису про ознайомлення з листом-повідомленням [PERSON] відмовилась. Наказом від 09.12.2021 року №184/ос Виробничо-технологічного підрозділу станції Нижньодніпровськ-вузол Структурного підрозділу «Дніпровської дирекції залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» «Про відсторонення від роботи» з 09.12.2021 року від роботи було відсторонено, в тому числі і позивача [PERSON] , чергового по залізничній станції Нижньодніпровськ-Вузол, яка ознайомилась із наказом та підписала його із запереченнями. Відповідно до довідки про доходи Структурного підрозділу «Дніпровської дирекції залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» від 03.05.2022 року, позивач [PERSON] займає посаду чергового по залізничній станції та за період з жовтня 2021 року по листопад 2021 року всього отримала заробітної плати у розмірі 34880,24 грн, в тому числі: за жовтень 2021 року нараховано 19366,00 грн, а за листопад 2021 року 15514,24 грн. Наказом від 25.02.2022 року №72/н Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця», з 24.02.2022 року для працівників підрозділів Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» було введено режим простою. Наказом від 01.03.2022 року за №45/ос Виробничо-технологічного підрозділу станції Нижньодніпровськ-вузол Структурного підрозділу «Дніпровської дирекції залізничних перевезень» Регіональної філії «Придніпровська залізниця» Акціонерного товариства «Українська залізниця» «Про допуск до роботи», [PERSON] , чергового по залізничній станції Нижньодніпровськ-Вузол, яка була відсторонена від роботи у зв`язку з відмовою вакцинуватися проти COVID-19, було допущено до роботи з 01.03.2022 року до завершення воєнного стану в Україні. На підтвердження факту понесення витрат на професійну правничу допомогу адвоката Смука М.І. у загальному розмірі 9000,00 грн позивач надала суду копії: договору №09-12/21ГН про надання правової допомоги адвоката від 09.12.2021 року, розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу від 12.12.2021 року, акт про виконану роботу від 24.01.2022 року, ордер, свідоцтво про право на заняття адвокатською діяльністю Смука М.І., посвідчення адвоката. Спірні правовідносини між сторонами виникли з приводу визнання незаконним та скасування наказу про відсторонення від роботи, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу. ІV. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування. Відповідно до статті 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод. Згідно з частиною 1 статті 24 Конституції України, не може бути привілеїв чи обмежень за ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, етнічного та соціального походження, майнового стану, місця проживання, за мовними або іншими ознаками. Статтею 43 Конституції кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Зміст права на працю, закріпленого положеннями частин першої і другої статті 43 Конституції України, крім вільного вибору праці, включає також відповідні гарантії реалізації цього права. Статтею 8 Конституції України встановлено, що\~ в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до частини 1 статті 46 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП), відсторонення працівників від роботи роботодавцем допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством. За правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 01 квітня 2020 року, справа №761/12073/18 , провадження №61-13444св19, відсторонення працівника від роботи це призупинення виконання ним своїх трудових обов`язків за рішенням уповноважених на це компетентних органів з підстав, передбачених законодавством, що, як правило, відбувається з одночасним призупиненням виплати йому заробітної плати. Відсторонення від\~роботи можливе\~лише у\~випадках,\~що передбачені\~законодавством.\~Про це\~оголошується наказом\~або розпорядженням\~керівника підприємства,\~установи чи\~організації,\~і про\~це працівник\~повинен бути\~повідомлений.\~Термін відсторонення\~встановлюється до\~усунення причин,\~що його\~зумовили.\~Працівник має\~право оскаржити\~наказ про\~відсторонення від\~роботи у\~встановленому законом\~порядку. Разом з тим за змістом\~статті 46 КЗпП України\~допускається відсторонення працівника або у випадках, перелічених у статті, або в інших випадках, які повинні бути також передбачені певним нормативним документом. Так, відповідно до положень статей 7, 27 Закону України від 24.02.1994 року №4004-ХІІ «Про забезпечення санітарного та епідемічного благополуччя населення» (в редакції, чинній станом на 07.12.2021 року), підприємства, установи і організації зобов`язані: за пропозиціями посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби розробляти і здійснювати санітарні та протиепідемічні заходи; у випадках, передбачених санітарними нормами, забезпечувати лабораторний контроль за виконанням вимог цих норм щодо безпеки використання (зберігання, транспортування тощо) шкідливих для здоров`я речовин та матеріалів, утворюваних внаслідок їх діяльності викидів, скидів, відходів та факторів, а також готової продукції; на вимогу посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби надавати безоплатно зразки використовуваних сировини і матеріалів, а також продукції, що випускається чи реалізується, для проведення державної санітарно-епідеміологічної експертизи; виконувати розпорядження і вказівки посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби при здійсненні ними державного санітарно-епідеміологічного нагляду; усувати за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби від роботи, навчання, відвідування дошкільних закладів осіб, які є носіями збудників інфекційних захворювань, хворих на небезпечні для оточуючих інфекційні хвороби, або осіб, які були в контакті з такими хворими, з виплатою у встановленому порядку допомоги з соціального страхування, а також осіб, які ухиляються від обов`язкового медичного огляду або щеплення проти інфекцій, перелік яких встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я; негайно інформувати органи державної санітарно-епідеміологічної служби про надзвичайні події і ситуації, що становлять загрозу здоров`ю населення, санітарному та епідемічному благополуччю; відшкодовувати у встановленому порядку працівникам і громадянам шкоду, завдану їх здоров`ю внаслідок порушення санітарного законодавства. Власники підприємств, установ і організацій та уповноважені ними органи зобов`язані забезпечувати їх необхідними для розробки та здійснення санітарних та протиепідемічних (профілактичних) заходів санітарними нормами. Профілактичні щеплення з метою запобігання захворюванням на туберкульоз, поліомієліт, дифтерію, кашлюк, правець та кір в Україні є обов`язковими. Обов`язковим профілактичним щепленням для запобігання поширенню інших інфекційних захворювань підлягають окремі категорії працівників у зв`язку з особливостями виробництва або виконуваної ними роботи. У разі необґрунтованої відмови від щеплення за поданням відповідних посадових осіб державної санітарно-епідеміологічної служби вони до роботи не допускаються. Групи населення та категорії працівників, які підлягають профілактичним щепленням, у тому числі обов`язковим, а також порядок і терміни їх проведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Контроль за відповідністю імунобіологічних препаратів, що застосовуються в медичній практиці, вимогам нормативно-правових актів і міжнародних стандартів та забезпечення ними закладів охорони здоров`я здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері контролю якості та безпеки лікарських засобів, у порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Відповідно до пункту «б» статті 10 Закону України від 19.11.1992 року №2801-ХІІ «Основи законодавства України про охорону здоров`я», громадяни України зобов`язані у передбачених законодавством випадках проходити профілактичні медичні огляди і робити щеплення. Згідно з частинами 1, 2 статті 12 Закону України від 06.04.2000 року №1645-ІІІ «Про захист населення від інфекційних хвороб», профілактичні щеплення проти дифтерії, кашлюка, кору, поліомієліту, правця, туберкульозу є обов`язковими і включаються до календаря щеплень. Працівники окремих професій, виробництв та організацій, діяльність яких може призвести до зараження цих працівників та (або) поширення ними інфекційних хвороб, підлягають обов`язковим профілактичним щепленням також проти інших відповідних інфекційних хвороб. У разі відмови або ухилення від обов`язкових профілактичних щеплень у порядку, встановленому законом, ці працівники відсторонюються від виконання зазначених видів робіт. Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням проти інших відповідних інфекційних хвороб, встановлюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони здоров`я. Наказом МОЗ України від 04.10.2021 року №2153 «Про затвердження Переліку професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням», відповідно до статті 10 Закону України «Основи законодавства України про охорону здоров`я», статті 12 Закону України «Про захист населення від інфекційних хвороб», пункту 8 Положення про Міністерство охорони здоров`я України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2015 року №267, та з метою забезпечення епідемічного благополуччя населення України, попередження інфекцій, керованих засобами специфічної профілактики, затверджено «Перелік професій, виробництв та організацій, працівники яких підлягають обов`язковим профілактичним щепленням». Згідно з\~Переліком професій,\~виробництв та\~організацій,\~працівники яких\~підлягають обов`язковим\~профілактичним щепленням\~(в\~редакції,\~чинній станом\~на день\~відмови позивача\~вакцинуватися,\~згідно з\~запереченнями від\~07.12.2021\~року,\~тобто станом\~на 07.12.2021\~року),\~обов`язковим\~профілактичним щепленням\~проти гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2,\~на період\~дії карантину,\~встановленого Кабінетом\~Міністрів України\~з метою\~запобігання поширенню\~на території\~України гострої\~респіраторної хвороби\~COVID-19,\~спричиненої коронавірусом\~SARS-CoV-2,\~підлягають працівники: 1.\~Центральних органів\~виконавчої влади\~та їх\~територіальних органів; 2.\~Місцевих державних\~адміністрацій та\~їх структурних\~підрозділів; 3. Закладів вищої, післядипломної, фахової передвищої, професійної (професійно-технічної), загальної середньої, у тому числі спеціальних, дошкільної, позашкільної освіти, закладів спеціалізованої освіти та наукових установ незалежно від типу та форми власності. Відповідно до вимог статей 12,\~81 ЦПК України,\~кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до положень статей 76,\~77 ЦПК України, суд встановлює наявність або відсутність обставин, якими обґрунтовують свої вимоги і заперечення сторони, на підставі доказів, що містять інформацію щодо предмета доказування. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків. Згідно з роз`ясненнями, наданими в пункту 26 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції» від 12.06.2009 року, предметом доказування є факти, якими обґрунтовуються заявлені вимоги чи заперечення або мають інше юридичне значення для вирішення справи (причини пропуску позовної давності тощо) і підлягають встановленню при ухваленні рішення. Частиною 2\~статті 78 ЦПК України\~встановлено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування. Відповідно до частин 1, 5, 6 статті 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до частин 1, 2, 3 статті 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Аналіз викладеного вище вказує, що станом на день виникнення спірних правовідносин 07.12.2021 року, коли зокрема позивач надала свої заперечення проти вакцинації, Перелік, затверджений наказом МОЗ України від 04.10.2021 року №2153, не містив обов`язку для працівників АТ «Українська залізниця», як об`єкта державної власності, що має стратегічне значення для економіки та безпеки держави, здійснювати щеплення від гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2. А тому оскаржуваний наказ від 09.12.2021 року про відсторонення позивача від роботи, прийнятий з урахуванням акта від 03.12.2021 року про відмову позивача підписати лист-ознайомлення щодо обов`язкового профілактичного щеплення проти COVID-19, є протиправним та підлягає скасуванню. За правилами, встановленими статтею 117 КЗпП, у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 КЗпП, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. Розрахунок середнього заробітку визначений Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 року №100 (далі Порядок). Абзацом третім пункту 2 Порядку встановлено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, які передували події, з якою пов`язана відповідна виплата. За приписами абзацу першого пункту 8 Порядку обчислення виплат провадиться шляхом множення середньоденного (погодинного) заробітку на число робочих днів/годин. Середньоденна (погодинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочих днів на число відпрацьованих робочих днів. Так, враховуючи те, що відсторонення позивача від роботи мало наслідком припинення виплати їй заробітної плати за спірний період, суд доходить висновку про те, що за час затримки розрахунку з відповідача на користь позивача підлягає стягненню середня заробітна плата за період з 09.12.2021 року по день допуску до роботи 01.03.2022 року у загальному розмірі 46506,88\~грн. При цьому середньоденна заробітна плата позивача розраховується судом наступним чином: 19366,00 грн (заробітна плата за жовтень 2021 року) + 15514,24 грн (заробітна плата за листопад 2021 року) = 34880,24 грн; 34880,24 грн : 42 (кількість робочих днів в жовтні та листопаді 2021 року) = 830,48 грн. Період з 09.12.2021 року по день допуску до роботи 01.03.2022 року є періодом затримки розрахунку, що становить 56 робочих днів. Тому сума середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при відстороненні позивача від роботи становить: 830,48 грн х 56 = 46506,88 грн (з утриманням з цієї суми обов`язкових платежів і зборів). З приводу вирішення питання про розподіл судових витрат зі сплати судового збору та витрат на професійну правничу допомогу, суд зазначає таке. Відповідно до частини 1, частини 2, пункту 1 частини 3 статті 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати , зокрема, на професійну правничу допомогу. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Відповідно до положень частин 1 - 6 статті 137 ЦПК України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Відповідно до частин 2, 3, 4, 8 статті 141 ЦПК України, інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються , інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються, зокрема, у разі задоволення позову на відповідача. При вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися. Якщо сума судових витрат, заявлена до відшкодування, істотно перевищує суму, заявлену в попередньому (орієнтовному) розрахунку, суд може відмовити стороні, на користь якої ухвалено рішення, у відшкодуванні судових витрат в частині такого перевищення, крім випадків, якщо сторона доведе, що не могла передбачити такі витрати на час подання попереднього (орієнтовного) розрахунку. Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Аналіз викладених вище норм ЦПК України вказує, що розмір витрат на професійну правничу допомогу встановлюється судом на підставі оцінки доказів щодо детального опису робіт, здійснених адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Відповідно до\~статті 26 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Згідно з пункту 4 частини 1 статті 1 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», договір про надання правової допомоги це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. Аналіз викладених вище положень визначає, що правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності. Відповідно до\~положень ст. 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються: складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час. Тобто, визначаючи розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації гонорару адвоката іншою стороною, суд виходить зі встановленого у самому договорі розміру та/або порядку обчислення таких витрат, що узгоджується з приписами\~ст. 30 Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність». Суд бере до уваги те, що для вирішення питання про відшкодування витрат на правничу допомогу від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (постанова Верховного Суду від 02.10.2019 року, справа №815/1479/18, додаткова постанова Верховного Суду від 05.09.2019 року, справа №826/841/17, додаткова постанова Верховного Суду від 06.03.2019 року, справа №922/1163/18). З урахуванням положень частини 4 статті 263 ЦПК України, суд бере до уваги вказані правові висновки Верховного Суду. Згідно з ст. 1, ч. 1 ст. 3, ч. 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №3674-VI, судовий збір це збір, що справляється на всій території України за подання заяв, скарг до суду, а також за видачу судами документів і включається до складу судових витрат. Судовий збір справляється, зокрема, за подання до суду позовної заяви та іншої заяви, передбаченої процесуальним законодавством. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 133 ЦПК України, судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. Суд зазначає, що порядок повернення судового збору регламентований, зокрема ст.\~7 Закону України «Про судовий збір» від 08.07.2011 року №\~3674-VI та\~Порядком повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №\~787. Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір», у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. \~Повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Відповідно до п. 5, п. 10 Порядку повернення коштів, помилково або надміру зарахованих до державного та місцевих бюджетів, затвердженого Наказом Міністерства фінансів України від 03.09.2013 року №787, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 25.09.2013 року за №650/24182, повернення судового збору (крім помилково зарахованого) здійснюється за судовим рішенням, яке набрало законної сили. Заява та подання або копія судового рішення, засвідчена належним чином, подаються до відповідного головного управління Казначейства за місцем зарахування платежу до бюджету, Казначейства. Суд, проаналізувавши викладене вище, дійшов висновку, що позивач довела належними та допустимими доказами понесені нею судові витрати на професійну правничу допомогу адвоката Смука М.І. у розмірі 9000,00 грн. При цьому з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн, та інша частина сплаченого судового збору у розмірі 992,40 грн підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України як надміру сплачений судовий збір. Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 430 ЦПК України, суд допускає\~ негайне виконання рішень у справах про, зокрема, присудження працівникові виплати заробітної плати, але не більше ніж за один місяць. Відповідно до вимог статті 430 ЦПК України, суд вважає за необхідне допустити до негайного виконання рішення суду в частині присудження позивачу середньої заробітної плати за час відсторонення від роботи у межах одного місяця у сумі 15779,12 грн (1 місяць з 09.12.2021 року по 09.01.2022 року 19 робочих днів; 830,48 грн х 19 робочих днів = 15779,12 грн). V. Висновки суду за результатами розгляду позовної заяви та вирішення питання про розподіл судових витрат. З огляду на викладене вище, суд вважає за необхідне задовольнити у повному обсязі позовні вимоги [PERSON] , та з урахуванням вимог статті 141 ЦПК України, з відповідача на користь позивача підлягають стягненню судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 9000,00 грн та судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 992,40 грн, а надміру сплачений судовий збір у розмірі 992,40 грн підлягає поверненню позивачу з Державного бюджету України (оригінал квитанції №МР_АВ050997MJV_23060478 від 24.01.2022 року на суму 992,40 грн, отримувач: Головне управління Державної казначейської служби України у Дніпропетровській області, міститься в матеріалах цивільної справи №203/491/22).

Outcome: approved