Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

27 липня 2020 року до Київського районного суду м. Одеси надійшов позов [PERSON] до Держави України в особі Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області та Головного управління Державної казначейської служби України в Одеській області про відшкодування шкоди, завданої протиправними діями державних органів. Позивач просив стягнути з Держави України на користь Позивача грошові кошти на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 7\~805,56 гривень та грошові кошти на відшкодування моральної шкоди у розмірі 35 мінімальних заробітних плат за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку органу Державної казначейської служби України станом на час ухвалення рішення суду та нарахуванням відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування. В обґрунтування позову зазначено, що рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.12.2015 року задоволено позовні вимоги Позивача про стягнення заборгованості з приватного підприємства «Агентство з торгівлі нерухомістю «Альянс-Центр». Рішення набрало законної сили та було видано виконавчий лист. Ухвалою суду Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.04.2015 року змінено порядок виконання рішення суду, а саме зазначено про звернення стягнення на майно та грошові кошти засновників боржника в межах вартості їх вкладів до статутного капіталу товариства і ухвалою суду від 06.11.2015 року поновлено строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання. Виконавчий лист було направлено на адресу відділу державної виконавчої служби. Однак постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження, виданою заступником начальника відділу Шевчуком А.М. у відкритті виконавчого провадження відмовлено. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2018року по справі №2-910/11 визнанні неправомірними дії заступника начальника відділу Шевчука А.М. та скасовано постанову від 27 січня 2016 року про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа. Таким чином, внаслідок протиправних дій та недбалого виконання покладених на державні органи обов`язків позивач була позбавлена можливості своєчасного та ефективного виконання судового рішення. Усі ці обставини привели до виникнення хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на Позивача психоемоційному стані. Внаслідок протиправних дій державних органів Позивачу було завдано матеріальної та моральної шкоди, яку не може бути компенсовано тільки констатацією факту порушення прав Позивача, у зв`язку з чим звернулась до суду. Ухвалою суду від 14 серпня 2020 року матеріали цивільної справи направлені за підсудністю до Приморського районного суду м. Одеси. Ухвалою суду від 19 жовтня 2020 року відкрито провадження по справі, встановлено загальний порядок розгляду справи. 19 листопада 2020 року від Першого Малиновського відділу Державної виконавчої служби міста Одеси ГТУЮ в Одеській області до суду надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування зазначено, що відсутній причино наслідковий в`язок між тим, що саме визнання неправомірними в частині несвоєчасного надіслання копії постанови та скасування постанови ВП № 49965967 про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документу та у відкритті виконавчого провадження, згідно ухвали Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30.11.2018 року по справі 2-910/11, спричинили позивачу будь-яку шкоду, а позов є безпідставним та задоволенню не підлягає. 19 листопада 2020 року від ГУ Державної казначейської служби України в Одеській області надійшов відзив на позовну заяву. В обґрунтування зазначено, що Позивачем не надано жодних доказів про наявність причинно-наслідкового зв`язку між діями посадових осіб Першого Малиновського ВДВС м. Одеси ГТУЮ в Одеській області та настання моральної шкоди, а також її наявність, позовні вимоги є такими, що не підлягають задоволенню. 01 червня 2021 року від Позивача до суду надійшло клопотання про залучення до участі у розгляді справи представника та проведення судових засідань без участі позивача. Протокольною ухвалою суду від 01 червня 2021 року закрито підготовче провадження по справі та призначено справи до розгляду по суті. В судове засідання 26 травня 2022 року сторони не з`явились, сповіщались належним чином. Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі № 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні. Враховуючи положення ч. 2 ст.\~247\~ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу, з огляду на неявку всіх учасників справи, не здійснювалось. Розглянувши матеріали справи та надавши належну правову оцінку зібраним у справі доказам у їх сукупності, суд дійшов до наступних висновків. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Як вбачається з позовної заяви, рішенням Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 11.12.2015 року задоволено позовні вимоги Позивача про стягнення заборгованості з приватного підприємства «Агентство з торгівлі нерухомістю «Альянс-Центр». Рішення набрало законної сили та було видано виконавчий лист. Ухвалою суду Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 29.04.2015 року змінено порядок виконання рішення суду, а саме зазначено про звернення стягнення на майно та грошові кошти засновників боржника в межах вартості їх вкладів до статутного капіталу товариства і ухвалою суду від 06.11.2015 року поновлено строк для пред`явлення виконавчого документу до виконання. Виконавчий лист було направлено на адресу відділу державної виконавчої служби. Однак постановою про відмову у відкритті виконавчого провадження, виданою заступником начальника відділу Шевчуком А.М. у відкритті виконавчого провадження відмовлено. Ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 30 листопада 2018року по справі №2-910/11 визнанні неправомірними дії заступника начальника відділу Шевчука А.М. та скасовано постанову від 27 січня 2016 року про відмову у прийнятті до провадження виконавчого документа. Таким чином, на думку позивача, внаслідок протиправних дій та недбалого виконання покладених на державні органи обов`язків позивач була позбавлена можливості своєчасного та ефективного виконання судового рішення. Усі ці обставини привели до виникнення хвилювань та переживань, що негативно відобразилось на Позивача психоемоційному стані. Звертаючись з позовом, позивач на підтвердження своїх вимог надав до суду копію ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 2-910/11, провадження № 4-с/500/7/18 від 30 листопада 2018 року з веб ресурсу «Єдиний державний реєстр судових рішень». Інших доказів до матеріалів справи не додано. Заяв чи клопотань щодо витребування доказів від позивача до суду не надходило. Відповідно до ч. 1, 6 ст. 81 Цивільного процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Вирішуючи спір суд виходив з наступного. Відповідно до частини четвертої статті 13, частини першої статті 55, частини п`ятої статті 124, пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції України держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання; усі суб`єкти права власності рівні перед законом; права і свободи людини і громадянина захищаються судом; судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій її території; обов`язковість рішень суду є однією з основних засад судочинства. Згідно з частиною другою статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 7 липня 2010 року № 2453-VI, який був чинним на час видачі виконавчого листа, судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання усіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Таку ж саме норму закріплено і в частині другій статті 13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 2 червня 2016 року № 1402-VIII (у редакції, чинній на час розгляду справи). Конституційний Суд України у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, зокрема, законодавчо визначений комплекс дій, спрямованих на захист і відновлення порушених прав, свобод, законних інтересів фізичних та юридичних осіб, суспільства, держави (пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 13 грудня 2012 року № 18-рп/2012, пункт 2 мотивувальної частини Рішення від 26 червня 2013 року № 5-рп/2013 ); невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (пункт 3 мотивувальної частини Рішення від 25 квітня 2012 року № 11-рп/2012). В рішенні у справі «Шмалько проти України» від 20 липня 2004 року Європейський суд з прав людини вказав, що право на виконання судового рішення є складовою права на судовий захист, передбаченого статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, для цілей якої виконання рішення, ухваленого будь-яким судом, має розцінюватися як складова частина судового розгляду. Таким чином, право на судовий захист є конституційною гарантією прав і свобод людини і громадянина, а обов`язкове виконання судових рішень - складовою права на справедливий судовий захист. Згідно з частиною першою статті 1173 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів. У частині першій статті 1174 ЦК України зазначено, що шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю посадової або службової особи органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні нею своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цієї особи. Правовою підставою для цивільно-правової відповідальності за відшкодування шкоди, завданої рішеннями, діями чи бездіяльністю державного виконавця під час проведення виконавчого провадження, є правопорушення, що включає як складові елементи шкоду, протиправне діяння особи, яка її завдала, причинний зв`язок між ними. Шкода відшкодовується незалежно від вини. Належним доказом протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця є, як правило, відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної виконавчої служби, його посадовими або службовими особами при здійсненні ними своїх повноважень, підлягає відшкодуванню на підставі Закону України «Про виконавче провадження». Збитки, заподіяні державним виконавцем громадянам чи юридичним особам під час здійснення виконавчого провадження, підлягають відшкодуванню в порядку, передбаченому законом. Предметом доказування у такій справі є факти неправомірних дій (бездіяльності) державного виконавця при виконанні вимог виконавчого документа, виникнення шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями (бездіяльністю) державного виконавця і заподіяння ним шкоди. Неправомірність дій (бездіяльності) державного виконавця має підтверджуватись належними доказами, зокрема відповідним рішенням суду, яке може мати преюдиційне значення для справи про відшкодування збитків (правовий висновок Верховного Суду України, викладений у постанові від 25 жовтня 2005 року у справі № 32/421). Підставою для застосування цивільно-правової відповідальності відповідно до статті 1166 ЦК України є наявність в діях особи складу цивільного правопорушення, елементами якого, з урахуванням особливостей, передбачених статтями 1173, 1174 ЦК України, є заподіяна шкода, протиправна поведінка та причинний зв`язок між ними. Шкода є неодмінною умовою цивільно-правової відповідальності. Під шкодою розуміють зменшення або втрату (загибель) певного особистого чи майнового блага. Залежно від об`єкта правопорушення розрізняють майнову або немайнову (моральну) шкоду. Грошовий вираз майнової шкоди є збитками. Відповідно до статті 22 ЦК України, збитками є: 1) втрати, яких зазнала особа у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода). Відшкодування збитків - це відновлення майнового стану учасника правовідносин за рахунок іншого суб`єкта - правопорушника. Щоб стягнути зазнані збитки, потерпіла особа має довести їх наявність і розмір. Звертаючись до суду з даним позовом, [PERSON] посилалась на те, що внаслідок протиправних дій та недбалого виконання покладених на державні органи обов`язків позивач була позбавлена можливості своєчасного та ефективного виконання судового рішення, внаслідок чого Позивач поніс витрати в розмірі 7\~805,56 гривень. Наведений розмір витрат визначено з урахуванням приписів постанови КМУ від 27 квітня 2006 року № 590. Як зазначалось вище, в обґрунтування свого позову позивач надав до суду копію ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 2-910/11, провадження № 4-с/500/7/18 від 30 листопада 2018 року з веб ресурсу «Єдиний державний реєстр судових рішень». З матеріалів справи не вбачається належним чином завіреної копії зазначеної ухвали, яка набрала законної сили. Також в матеріалах справи є копія ухвалу Одеського апеляційного суду по справі № 2-910/11, провадження № 22-ц/813/7364/21 від 17 травня 2021 року з веб ресурсу «Єдиний державний реєстр судових рішень». Дослідивши матеріали справи за зазначені ухвали, суд дійшов висновку, що позивачем не надано належних та допустимих доказів в розумінні статті 1174 ЦК України, а саме не додано до матеріалів справи належних доказів протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця якими є відповідне судове рішення (вирок) суду, що набрало законної сили, або відповідне рішення вищестоящих посадових осіб державної виконавчої служби, інші докази. Слід зазначити, що ухвала Одеського апеляційного суду по справі № 2-910/11, провадження № 22-ц/813/7364/21 від 17 травня 2021 року дає підстави вважати, що ухвала Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області по справі № 2-910/11, провадження № 4-с/500/7/18 від 30 листопада 2018 року не набрала законної сили, оскільки переглядається в апеляційній інстанції. Оскільки суд відмовляє у задоволенні позовних вимог про стягнення з Держави України на користь Позивача грошових коштів на відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 7\~805,56 гривень з підстав необґрунтованості та недоведеності протиправних (неправомірних) рішень, дій чи бездіяльності державного виконавця, то позовна вимога про стягнення грошових коштів на відшкодування моральної шкоди у розмірі 35 мінімальних заробітних плат за рахунок коштів Державного бюджету України шляхом списання коштів з відповідного рахунку органу Державної казначейської служби України станом на час ухвалення рішення суду та нарахуванням відповідних відсотків або пені до моменту виконання рішення суду з урахуванням приписів законодавства України, що регулюють таке нарахування також не підлягає задоволенню, оскільки дана вимога є похідною. Відповідно до ч.ч. 1-2ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Як вбачається з положень ч. 1ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Згідно з пунктами 2, 8 Постановою Пленуму ВСУ від 18.12.2009 року № 14 Про судове рішення по цивільній справі, рішення суду не повинно містити зайвої деталізації, яка не має правового значення для вирішення справи. Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Згідно з вимогами ст.ст.124,129 Конституції України, задачами цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою захисту порушених, невизнаних, прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Основними засадами судочинства є законність, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості, гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами, забезпечення апеляційного та касаційного оскарження та обов`язковість рішень суду до виконання. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29). З огляду на вищевикладене, суд дійшов висновку про не обґрунтованість позовних вимог [PERSON] , а відтак позовна заява не підлягає задоволенню.

Outcome: dismissed