Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

В листопаді 2021 року позивач [PERSON] звернулася до Білоцерківського міськрайонного суду Київської області з позовною заявою до [PERSON] , третя особа: Служба у справах дітей Білоцерківської міської ради Київської області про позбавлення батьківських прав, мотивуючи наступним. Вона, [PERSON] , перебувала з відповідачем [PERSON] у фактичних шлюбних відносинах з 2015 року по 2017 рік. Від спільного життя мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , яка проживає разом з нею. Спільне життя з відповідачем не склалось через ряд сімейних обставин. Відповідач ніяким чином не піклується про дитину, не проявляє заінтересованості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами [PERSON] , станом її здоров`ям, її навчанням, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення, не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей, не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі, не виявляє інтересу до її внутрішнього світу. Відповідач, покладених законом на батьків обов`язків, не виконує, не бере педагогічної, матеріальної, грошової, посильної трудової, або будь-якої іншої участі у вихованні сина. Всі питання щодо виховання вирішується нею самостійно без участі та підтримки з боку відповідача. Дитина знаходиться на повному її утриманні. Відповідач неодноразово притягався до кримінальної відповідальності: 1). 29.12.2004 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ст. 186 ч. 2 КК України до 4-х років позбавлення; 2). 31.03.2006 року цим же судом за ст. ст. 185 ч. 2, 186 ч. 2, 187 ч. 1, 70,71 КК України до 5-ти років позбавлення волі; 3). 27.10.2009 року цим же судом за ст. 186 ч. 2,71 КК України до 5-ти років 6-ти місяців позбавлення волі; 4). 10.11.2015 року цим же судом за ст. 185 ч. 2 КК України до 2-х років позбавлення волі; 5). 29.01.2016 року цим же судом за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України до 4-х років позбавлення волі. На даний час Білоцерківським міськрайонним судом відповідача визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 1 ст. 309 КК України і засуджено до 7-ми років позбавлення волі. Крім цього відповідач схильний до зловживання наркотичними засобами, за що на даний час засуджений та відбуває покарання в місцях позбавлення волі. Зазначені факти, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини батьком, свідомого нехтування ним своїми обов`язками, що підтверджує відсутність серйозного ставлення відповідача до своїх батьківських обов`язків. Враховуючи викладене, вказане свідчить про те, що [PERSON] самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, не забезпечує за ним необхідного догляду: харчування, медичного догляду та лікування сина, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає доньці доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, тому в інтересах дитини необхідним є позбавлення батьківських прав [PERSON] . Тому, просила суд позбавити [PERSON] , [INFO] , батьківських прав відносно його доньки - [PERSON] , [INFO] ( а. с. 1-4 ). Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 22.11.2021 року ( а. с. 18) головуючим суддею визначено суддю Орєхова О.І. та матеріали справи передані для розгляду. Відповідно до ч. 6 ст. 187 ЦПК України у разі якщо відповідачем у позовній заяві вказана фізична особа, яка не є суб`єктом підприємницької діяльності, суд не пізніше двох днів з дня надходження позовної заяви до суду звертається до відповідного органу реєстрації місця перебування та місця проживання особи щодо надання інформації про зареєстроване місце проживання ( перебування ) такої фізичної особи. 23 листопада 2021 року здійснено запит стосовно відомостей про реєстрацію місця проживання відповідача ( а. с. 20 ). 22 грудня 2021 року за вх. № 60178 судом отримано з відділу обліку та моніторингу інформації про реєстрацію місця проживання ЦМУ ДМС в Києві та Київській області щодо зареєстрованого місця проживання ( перебування ) відповідача ( а. с. 25 ). Згідно отриманої відповіді відповідач [PERSON] , [INFO] зареєстрованим не значиться. Якщо отримана судом інформація не дає можливості встановити зареєстроване у встановленому законом порядку місце проживання (перебування) фізичної особи, суд вирішує питання про відкриття провадження у справі. Подальший виклик такої особи як відповідача у справі здійснюється через оголошення на офіційному веб-порталі судової влади України ( ч. 10 ст. 187 ЦПК України ). З відповіді начальника Державної установи «Білоцерківська виправна колонія № 35» від 21.12.2021 року вбачається, що [PERSON] , [INFO] відбуває міру кримінального покарання в ДУ «Білоцерківська виправна колонія № 35» з 21.10.2020 року по теперішній час( а. с. 23 ). Згідно ч. 1 ст. 187 ЦПК України якщо відповідачем вказана фізична особа, яка не має статусу підприємця, суд відкриває провадження не пізніше наступного дня з дня отримання судом у порядку, передбаченому частиною восьмою цієї статті, інформації про зареєстроване у встановлено законом порядку місце проживання ( перебування ) фізичної особи - відповідача. Ухвалою судді від 24 грудня 2021 року прийнято вищезазначену позовну заяву до розгляду та відкрито провадження. Постановлено провести розгляд справи за правилами загального позовного провадження та призначено підготовче судове засідання у справі на 26.01.2022 року ( а. с. 26-27 ). Підготовче засідання двічі відкладалося ( за клопотанням позивача та з інших підстав ) ( а. с. 33, 43 ) останнього разу на 19 травня 2022 року. В підготовче засідання позивач [PERSON] не з`явилася, 19.05.2022 року за вх. № 15147 судом отримано заяву, в якій просила проводити розгляд справи у її відсутність, позовні вимоги підтримує в повному обсязі та просить їх задовільнити. Відповідач [PERSON] в підготовче зсідання не з`явився, відбуває покарання у ДУ «Білоцерківська виправна колонія № 35», обізнаний про наявність на розгляді в суді позовної заяви до нього щодо позбавлення батьківських прав ( а. с. 35 ), про що свідчить розписка останнього ( а. с. 36 ), надав пояснення, в яких зазначив, що з позовною заявою [PERSON] про позбавлення його батьківських прав стосовно [PERSON] згоден в повному обсязі ( а. с. 37 ). Третя особа Служби у справах дітей БМР Київської області в підготовче засідання представника не направила, 19.05.2022 року за вх. № 15146 судом отримано заяву від представника третьої особи Махаринського Г.В., в якій просив дану справу розглядати за відсутності представника третьої особи, не заперечує щодо задоволення позовних вимог. Відповідно до ч. 3 ст. 200 ЦПК України за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно ч. 4 ст. 200 ЦПК України ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється на підставі наявних у суду матеріалів ( ч. 3 ст. 211 ЦПК України ). Відповідно до ч. 1 ст. 197 ЦПК України підготовче засідання проводиться судом з повідомленням учасників справи. Оскільки позивач та представник третьої особи надали заяви про розгляд справи у їх відсутність, відповідач обізнаний про розгляд даної справи, висловив свою позицію щодо вищевказаної позовної заяви, відбуває покарання у ДУ «Білоцерківська виправна колонія № 35», суд приходить до висновку про можливість проведення підготовчого судового засідання за відсутності учасників справи та ухвалення судового рішення за наявними у справі матеріалами. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Оскільки учасники справи не з`явилися в підготовче засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося. Суд, дослідивши матеріали справи, приходить до наступного. Згідно із ч. 1 ст. 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизначених або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Відповідно до ч. 1 ст. 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших Судом встановлені наступні обставини та спірні їм правовідносини. Встановлено, що позивач [PERSON] перебувала з відповідачем [PERSON] у цивільних шлюбних відносинах. Від спільного проживання сторони мають неповнолітню доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується наявним в матеріалах справи свідоцтвом про народження, виданого Білоцерківським міськрайонним відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Київській області від 29.11.2016 року ( а. с. 9 ). В зазначеному свідоцтві вказано батьком дитини [PERSON] та мати [PERSON] . З наявних в матеріалах справи довідок про реєстрацію місця проживання особи від 28.10.2021 року та 15.11.2021 року, відповідно, [PERSON] , [INFO] зареєстрована разом із [PERSON] , [INFO] за адресою: [ADDRESS] ( а. с. 7, 8 ). Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 21.08.2020 року, відповідача [PERSON] , [INFO] засуджено до семи років позбавлення волі з конфіскацією усього майна, що є власністю засудженого ( а. с. 10-15 ). З вищевказаного вирку суду вбачається, що відповідач [PERSON] , [INFO] неодноразово притягався до кримінальної відповідальності: 1). 29.12.2004 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ст. 186 ч. 2 КК України до 4-х років позбавлення; 2). 31.03.2006 року цим же судом за ст. ст. 185 ч. 2, 186 ч. 2, 187 ч. 1, 70,71 КК України до 5-ти років позбавлення волі; 3). 27.10.2009 року цим же судом за ст. 186 ч. 2,71 КК України до 5-ти років 6-ти місяців позбавлення волі; 4). 10.11.2015 року цим же судом за ст. 185 ч. 2 КК України до 2-х років позбавлення волі; 5). 29.01.2016 року цим же судом за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України до 4-х років позбавлення волі. Рішенням виконавчого комітету Білоцерківської міської ради Київської області від 05 квітня 2022 року за № 176, орган опіки та піклування - виконавчий комітет міської ради дійшов висновку, що [PERSON] в порушення вимог чинного законодавства України з питань охорони дитинства ухиляється від виконання своїх батьківських обов`язків з виховання малолітньої дочки, що є правовою підставою для позбавлення його батьківських прав. Позбавлення батьківських прав [PERSON] щодо його малолітньої дочки, [PERSON] , [INFO] , є доцільним та таким, що відповідає інтересам дитини. У вказаному рішенні зазначено, що позивач проживала з відповідачем однією сім`єю без реєстрації шлюбу з 2015 року по 2017 рік. Від спільного життя у них народилася дочка [PERSON] , [INFO] , яка проживає з матір`ю за адресою: [ADDRESS] . згідно з довідкою дошкільного навчального закладу ( центр розвитку дитини ) № 12 «Джерельце» Білоцерківської міської ради Київської області від 01лютого 2022 року № 01-01/3, в якому [PERSON] виховується з 01 жовтня 2018 року по цей час, бать дитини [PERSON] жодного разу не приходив до закладу освіти, не брав участі в батьківських зборах, святах. [PERSON] зараз перебуває в місцях позбавлення волі. Позивач [PERSON] звертаючись до суду з вказаним позовом, просить позбавити батьківських прав [PERSON] , оскільки останній самоусунувся від виконання своїх батьківських обов`язків, а саме: не піклується про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, не забезпечує за ним необхідного догляду: харчування, медичного догляду та лікування сина, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання, не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надає доньці доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу, тому в інтересах дитини необхідним є позбавлення його батьківських прав. Відповідно до ч. ч. 1-4 ст. 10 ЦПК України, суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. За змістом пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який, зокрема, вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру. Відповідно до ч. 3 ст. 12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно до ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дні, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, які мають значення для вирішення справи. Частиною 2 статті 77 ЦПК України встановлено, що предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухвалені судового рішення. Відповідно ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Частиною 5, 6 статті 81 ЦПК України докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини. Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток. Батьки зобов`язані забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом. Відповідно до п.2 ч.1 ст.164 СК України, мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по виханню дитини. Відповідно п. 16 Постанови Пленуму Верховного суду України №3 від 30 березня 2007 року «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Таке рішення має бути прийнято з метою захисту інтересів неповнолітньої дитини, яка фактично позбавлена його батьківського піклування. Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою статті 164 СК України. Зокрема, пунктом 2 частини першої статті 164 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини. Тлумачення пункту 2 частини першої статті 164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграф 57, 58). Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини. Аналогічна позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 13 березня 2019 року ( справа № 631/2406/15-ц провадження № 61-36905св18 ). Відповідно до ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. У справі «Мамчур проти України» від 16.07.2015 року Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним (§ 100). Батьки несуть основну відповідальність за виховання дитини (cт. 18 Конвенції про права дитини). Отже, ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Такого ж висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 17.06.2021 року у справі № 466/9380/17. Найкращі інтереси дитини залежно від їх характеру та серйозності можуть переважати інтереси батьків. Зазначена правова позиція міститься в постанові Верховного Суду від 29.05.2019 року у справі № 357/17852/15-ц. Судом було вирішено не заслуховувати у судовому засіданні дитину, з метою не допущення порушення її емоційного, психологічного стану, враховуючи вік дитини, а також запроваджений на території України військовий стан. Питання щодо можливості позбавлення батьківських прав вирішувалось також Верховним Судом у постановах від 24 червня 2020 року у справі № 638/1496/17-ц (провадження № 61-35874св18), від 27 січня 2021 року у справі № 398/4299/17 (провадження № 61-2861св20), від 16 червня 2021 року у справі № 315/1279/19 (провадження № 61-3821св21). У постанові Верховного Суду від 26 грудня 2018 року у справі № 404/6391/16-ц (провадження № 61-40224св18) зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 25 квітня 2019 року у справі № 296/7848/16-ц (провадження № 61-43695св18) зазначено, що ухилення від виконання своїх обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц (провадження № 61-36905св18) зазначено про те, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. З боку відповідача [PERSON] не надходило заперечень проти позову про позбавлення його батьківських прав, що могло свідчити про його інтерес до дитини, навпаки судом отримано пояснення останнього, в яких зазначено, що з позовною заявою [PERSON] про позбавлення його батьківських прав стосовно [PERSON] згоден в повному обсязі ( а. с. 37 ). Тобто, вказаною заявою підтверджується, що відповідач визнає позовні вимоги та не заперечує проти їх задоволення. Відповідно до ч. 2 ст. 82 ЦПК України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їхніх представників. Згідно ч. 4 ст. 206 ЦПК України у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. За наведених вище підстав суд прийшов до висновку, що визнання відповідачем позову щодо позбавлення його батьківських прав свідчить про свідоме небажання останнього виконувати батьківськи обов`язки, у зв`язку з чим позов підлягає задоволенню. Крім того, необхідно зазначити, що позбавлення батьківських прав не тягне невідворотних наслідків, оскільки не позбавляє особу, яка позбавлена батьківських прав, на спілкування з дитиною і побачення з нею, а також права на звернення до суду з позовом про поновлення батьківських прав. Аналогічна правова позиція мститься в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 02 серпня 2021 року у справі № 331/8310/15, провадження № 61-4879св20. Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Частиною 1 статті 131 ЦПК України передбачено, що судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Відповідно до п. 1 ч.ч. 1, 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача. При звернені до суду з даним позовом, [PERSON] сплатила судовий збір у розмірі 908 гривень, що підтверджується наявною в матеріалах справи квитанцією від 16.11.2021 року ( а. с. 16 ). Так, згідно з ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч.1 ст. 142 ЦПК України передбачено, що у разі укладення мирової угоди до прийняття рішення у справі судом першої інстанції, відмови позивача від позову, визнання позову відповідачем до початку розгляду справи по суті, суд у відповідній ухвалі чи рішенні у порядку, встановленому законом, вирішує питання про повернення позивачу з державного бюджету 50 відсотків судового збору, сплаченого при поданні позову. Відповідно до ч. 5 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» повернення сплаченої суми судового збору здійснюється в порядку, встановленому центральним органом виконавчої влади із забезпечення реалізації державної фінансової політики. Оскільки позовні вимоги позивача підлягають задоволенню, то підлягають і стягненню на користь позивача понесенні останньою при зверненні до суду судові витрати. Оскільки відповідач д початку розгляду справи по суті визнав позов позивача, у відповідності до ч. 3 ст. 7 Закону України «Про судовий збір» та ч.1 ст. 142 ЦПК України з відповідача [PERSON] на користь позивача [PERSON] підлягають стягненню понесених позивачем при звернені до суду 50 відсотків судових витрат, а саме у сумі 454 гривень, а Білоцерківському управлінню Державної казначейської служби України Київської області повернути [PERSON] 50 відсотків судових витрат, що складає 454 гривень. На підставі вищевикладеного та

Outcome: approved