Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-23 00:00:00

Позивач звернулася до суду з позовом, у якому просила зобов`язати відповідача здійснити перебудову господарської будівлі за адресою [ADDRESS] , шляхом її повного або часткового знесення та привести її у відповідність до будівельного паспорта № 42-15/21/21 від 19 квітня 2021 року і схеми забудови земельної ділянки кадастровий № 4623686600:01:003:1704. Мотивувала свої вимоги тим, що їй на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0456 га, кадастровий № 4623686600:01:003:1914, яка розташована в с. Солонка Львівського району Львівської області. На підставі будівельного паспорта № 024-01/15 від 22 червня 2020 року та повідомлення про початок проведення будівельних робіт, зареєстрованого в ДАБІ у Львівській області 27 червня 2020 року за № ЛВ061201790001 на вказаній земельній ділянці, належне їй ТзОВ «Бісанбуд» здійснює будівництво житлового будинку. Повідомила, що земельна ділянка відповідача кадастровий № 4623686600:01:003:1704 суміжна до її земельної ділянки. У 2021 році відповідач почала будівництво на вказаній земельній ділянці господарської будівлі без утримання худоби або птиці на підставі будівельного паспорта № 42-15/21/21 від 19 квітня 2021 року та повідомлення про початок виконання будівельних робіт № ЛВ051210609448 від 09 червня 2021 року. Зазначила, що відповідно до висновку судового експерта № 49 від 31 серпня 2021 року розташування згаданої господарської будівлі на земельній ділянці відповідача не відповідає вимогам п. 6.1.41 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій», оскільки така розміщена на відстані 1,38-1,40 м від межі земельної ділянки, що не відповідає відстані у 4 м, а також на відстані 5,3 м від житлового будинку, розміщеного на земельній ділянці кадастровий № 4623686600:01:003:1914, що не відповідає відстані у 7,90 м. Крім того, під час будівництва не дотримано вимоги щодо протипожежних відстаней, що свідчить про порушення п. 15.2.2. таблиці 15.2 ДБН Б.2.2.-12:2019 «Планування та забудова територій». Вважає, що збудована на земельній ділянці відповідача господарська будівля, з огляду на згадані порушення, є самочинним будівництвом. З огляду на вказане, просила позовні вимоги задовольнити. Ухвалою судді від 11 жовтня 2021 року відкрито провадження у справі та призначено підготовче судове засідання. Протокольною ухвалою від 21 грудня 2021 року закрито підготовче провадження, справу призначено до судового розгляду по суті. Представник позивача [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримав з мотивів, викладених у позовній заяві, просив такі задовольнити. Зазначив, що ним буде подано заяву про стягнення витрат на правову допомогу в порядку, визначеному цивільним процесуальним законодавством. Заперечив щодо долучення до матеріалів справи наданих 24 травня 2022 року представником відповідача письмових доказів. Представник відповідача [PERSON] в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог заперечив, просив у задоволенні таких відмовити. Просив долучити до матеріалів справи письмові докази. В судовому засіданні судом доулчені до матеріалів справи надані 24 травня 2022 року представником відповідача письмові докази, які мають суттєве значення для вирішення справи. Заслухавши пояснення учасників судового розгляду, розглянувши матеріали справи та докази в їх сукупності, суд приходить до наступних висновків. Відповідно до ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка є частиною національного законодавства, кожна людина при визначенні її громадянських прав і обов`язків має право на справедливий судовий розгляд. Згідно з ч. 1 ст. 4, ч. 2 ст. 5 ЦПК України, кожна особа має право в порядку, встановленим цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи, законних інтересів, а суд, здійснюючи правосуддя, захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 209506429 від 20 травня 2020 року стверджується, що позивачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0113 га, кадастровий № 4623686600:01:003:1911. Як вбачається з витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-9901334092021 від 19 серпня 2021 року відповідачу на праві приватної власності належить земельна ділянка площею 0,0529 га, кадастровий № 4623686600:01:003:1704. З витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 274868769 від 15 вересня 2021 року вбачається, що на підставі технічного паспорта серії [NUMBER] , виданого 30 серпня 2021 року, відповідач 10 вересня 2021 року зареєструвала право власності на житловий будинок, розташований на земельній ділянці кадастровий № 4623686600:01:003:1704. Технічним паспортом на будинок садибного типу з господарськими будівлями та спорудами, виготовленого станом на 22 червня 2021 року, стверджується, що на земельній ділянці за адресою [ADDRESS] , розташований житловий будинок площею забудови 106,8 кв.м та господарська будівля площею забудови 18,3 кв.м. Відповідно до п. 2 Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна, затвердженої Наказом Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України 24 травня 2001 року № 127, технічний паспорт - документ, що складається на основі матеріалів технічної інвентаризації об`єкта нерухомого майна, містить основні відомості про нього (місцезнаходження (адреса), склад, технічні характеристики, план та опис об`єкта, ім`я/найменування власника/замовника, відомості щодо права власності на об`єкт нерухомого майна, відомості щодо суб`єкта господарювання, який виготовив технічний паспорт тощо) та видається замовнику. За ч. 1 ст. 181 ЦК України до нерухомих речей (нерухоме майно, нерухомість) належать земельні ділянки, а також об`єкти, розташовані на земельній ділянці, переміщення яких є неможливим без їх знецінення та зміни їх призначення. Таким чином, враховуючи, що на згадані житловий будинок і господарську споруду, виданий технічний паспорт, такі станом на дату його складення 22 червня 2021 року, мали статус нерухомого майна, а отже були здані в експлуатацію. Висновком експерта № 49 за результатами проведеного комплексного будівельно-технічного та земельно-технічного експертного дослідження, складеним 31 серпня 2021 року, встановлено, що розташування господарської будівлі на земельній ділянці кадастровий № 4623686600:01:003:1704 не відповідає вимогам нормативно-правових актів в галузі будівництва щодо розміщення будівель і споруд відносно межі земельної ділянки та відносно будівлі, розташованої на земельній ділянці кадастровий № 4623686600:01:003:1914. Вимоги щодо протипожежних відстаней під час будівництва даної господарської будівлі не дотримані. Встановлені невідповідності полягають у наступному. Так, розташування господарської будівлі на земельній ділянці кадастровий № 4623686600:01:003:1704 на відстані 1,38 м - 1,40 м від межі земельної ділянки не відповідає відстані до межі ділянки 4,0 м, визначеній схемою забудови земельної ділянки для будівництва господарської будівлі [PERSON] по [ADDRESS] та не відповідає вимогам п. 6.1.41 ДБН Б.2.2 - 12:2019 «Планування та забудова територій». Розташування господарської будівлі на земельній ділянці кадастровий № 4623686600:01:003:1704 на відстані 5,30 м від індивідуального зблокованого житлового будинку будівництво якого ведеться на суміжній земельній ділянці кадастровий № 4623686600:01:003:1914 не відповідає загальній (сумарній) відстані між будівлями, визначеній дозвільними документами на їх забудову, яка повинна була становити 7,90 м. Під час будівництва господарської будівлі на земельній ділянці кадастровий № 4623686600:01:003:1704 не дотримано вимоги щодо протипожежних відстаней, чим порушено п.п. 15.2.2 таблиці 15.2 ДБН Б2.2-12.2019 «Планування та забудова територій» Відповідно до п. 6.1.41 ДБН Б.2.2 - 12:2019 «Планування та забудова територій» при розміщенні будинків в кварталах із сформованою забудовою для догляду за будинками і здійснення поточного ремонту відстань до межі суміжної земельної ділянки від найбільш виступаючої стіни будинку слід приймати не менше ніж 1,0 м. Для садибної та дачної забудови відстань від межі слід встановлювати не менше 3 м. Допустимі відстані від житлових будинків до господарських будівель і споруд наведені в таблиці 6.7. Під садибною забудовою ДБН Б.2.2 - 12:2019 «Планування та забудова територій» визначають забудову, що сформована індивідуальними чи зблокованими житловими будинками. Як вбачається з таблиці 6.7 ДБН Б.2.2 - 12:2019 «Планування та забудова територій», у такій визначено допустимі відстані від житлових будинків до господарських будівель і сараїв для худоби, інших тварин та птахів площею до 50 кв. м. При цьому, як попередньо встановлено, відповідач здійснювала на своїй земельній ділянці будівництвом господарської будівлі без утримання худоби та птиці. Пунктом 6.1.41 ДБН Б.2.2 - 12:2019 «Планування та забудова територій» та таблицею 6.7 не врегульовано відстань господарської будівлі без утримання худоби та птиці до межі суміжної земельної ділянки. Крім того, як встановлено висновком експерта, відстань від господарської споруди до межі земельної ділянки становить 1,38 м - 1,40 м. Відповідно до ч. 1 ст. 316 ЦК України правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. Збудований об`єкт нерухомості може бути знесений особою, яка здійснила самочинне будівництво, або за її рахунок лише на підставі судового рішення у випадках, передбачених частинами четвертою та сьомою статті 376 ЦК України якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, що здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці; якщо така забудова порушує права інших осіб; якщо проведення перебудови об`єкта є неможливим особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, відмовляється від проведення перебудови відповідно до прийнятого судом рішення. Знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Знесення нерухомості, збудованої з істотним відхиленням від проєкту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил (у тому числі за відсутності проєкту), допустиме лише за умови, якщо неможливо здійснити перебудову нерухомості відповідно до проєкту або відповідно до норм і правил, визначених державними правилами та санітарними нормами, або якщо особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від такої перебудови. Отже, позивач зобов`язаний був довести факт самочинності будівництва, порушення її прав як власника суміжної земельної ділянки та обґрунтованості захисту її прав лише у такий спосіб як знесення. Аналогічні висновки вкладені у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року по справі № 201/5625/17. Однак, у висновку експерта не визначено неможливості перебудови згаданої господарської будівлі, не встановлено, що знесення такої (повністю або частково) є єдиним способом виправлення допущених порушень, а також не наведено обставин, які б дали суду можливість встановити які саме заходи можливо вчинити для виправлення порушень, допущених при будівництві. Позивач, в свою чергу, не надає жодних належних та допустимих доказів на підтвердження того, що захист її прав можливий лише шляхом повного або часткового знесення згаданої будівлі. Інформація про вжиття позивачем всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності суду не надана. Так, позивач не надала доказів того, що вона зверталася до відповідних органів для усунення невідповідностей нормативно-правових актів в галузі будівництва. Верховний Суд у постанові від 20 грудня 2021 року по справі № 554/7783/17 визнає обґрунтованими висновки судів, які встановивши, що при вирішенні спору позивачем не було використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення відповідача до відповідальності, зокрема відсутні належні та допустимі докази щодо неможливості здійснення перебудови об`єкту нерухомості відповідно до державних будівельних норм і правил, санітарних норм, дійшли висновку про відмову в задоволенні позову про знесення самочинного будівництва. Крім того, суду не надано для дослідження будівельного паспорта № 41-15/21/21 від 19 квітня 2021 року, у відповідність до якого позивач просить суд зобов`язати відповідача привести згадану вище господарську будівлю. Вказаний будівельний паспорт не був досліджений експертом під час проведення експертизи, за результатами якої складено згаданий експертний висновок, що свідчить про неповність проведеного експертного дослідження. Окрім цього, суду не надано схему забудови земельної ділянки позивача, що унеможливлює повне та всебічне встановлення обставин, які мають значення для справи, зокрема порівняння такої схеми зі схемою забудови земельної ділянки відповідача. З кадастрового плану земельної ділянка кадастровий № 4623686600:01:003:1704 вбачається, що така від точки «Б» до точки «В» межує з земельною ділянкою [PERSON] , однак кадастровий номер останньої не зазначений. Як вбачається з повідомлення про початок виконання будівельних робіт щодо об`єктів, будівництво яких здійснюється на підставі будівельного паспорта, зареєстрованого за № ЛВ061201790001 від 27 червня 2020 року, земельна ділянка кадастровий № 4623686600:01:003:1914 використовується ТзОВ «Бісанбуд» для будівництва на підставі договору про право забудови земельної ділянки (договір суперфіцію) № 625 від 26 червня 2020 року. За п. 4 ч. 1 ст. 395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право забудови земельної ділянки (суперфіцій). Відповідно до ч. 2 ст. 402 ЦК України земельний сервітут може бути встановлений договором між особою, яка вимагає його встановлення, та власником (володільцем) земельної ділянки або особою, яка використовує земельну ділянку на праві емфітевзису, суперфіцію. Згідно з ч. 1 ст. 413 ЦК України власник земельної ділянки має право надати її в користування іншій особі для будівництва промислових, побутових, соціально-культурних, житлових та інших споруд і будівель (суперфіцій). Таке право виникає на підставі договору або заповіту. Таким чином, право користування земельною ділянкою кадастровий № 4623686600:01:003:1914 на момент подання вищезгаданого повідомлення про початок виконання будівельних робіт 27 червня 2020 року належало ТзОВ «Бісанбуд», а тому такий є належним землекористувачем. Водночас слід зазначити, що суду не надано доказів на підтвердження того, що позивач є власником земельної ділянки кадастровий № 4623686600:01:003:1914. Згідно зі ст. 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою. Таким чином, права позивача забудовою земельної ділянки кадастровий № 4623686600:01:003:1704, зокрема зведенням господарської будівлі на такій, не порушені за відсутності вказаних вище доказів. Позивач зазначає, що є засновником ТзОВ «Бісанбуд», однак жодних доказів на підтвердження цієї обставини суду не надано. Згідно ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених ним Кодексом. Відповідно до ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у спразі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що обставини, якими позивач мотивувала свої позовні вимоги, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду, а тому у задоволенні таких слід відмовити. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судові витрати стягненню з відповідача на користь позивача та держави не підлягають

Outcome: dismissed