Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-16 00:00:00

Позивачка [PERSON] звернулася до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі договору дарування квартири від 13 вересня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом ДМНО Несеном В.А. та зареєстрованому в реєстрі за №6085 за нею було зареєстровано право власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . 18 лютого 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк» та нею було укладено кредитний договір №800003176, в якості забезпечення виконання зобов`язань за яким було укладено іпотечний договір №800003176-И, предметом якого була зазначена вище квартира. З інформації, отриманої з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вона дізналась про те, що власником цієї квартири стало АТ «Альфа-Банк» на підставі договору іпотеки №800003176-И від 18 лютого 2008 року. 20 квітня 2021 року Ленінським районним судом м. Дніпропетровська було ухвалено рішення про визнання протиправними та скасування рішення державного реєстратора, яке набрало чинності 21 травня 2021 року. У зазначеному рішенні судом було встановлено, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» була проведена судом в порушення вимог договору про іпотеку та вимог діючого законодавства, зокрема ст. 37 ЗУ «Про іпотеку», ст. 1 ЗУ «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Вказаним рішенням було визнано незаконним та скасовано рішення державного реєстратора Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Васеніна Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на квартиру, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за АТ «Альфа-Банк» на підставі договору іпотеки № 800003176-И від 18.02.2008 року, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та нею, а також скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 29198376 від 30.11.2018 року, внесений на підставі рішення державного реєстратора Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Васеніна Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень на вищевказану квартиру за АТ «Альфа-Банк». 14 червня 2021 року рішенням державного реєстратора №58727281 їй було відмовлено у реєстрації права власності на належне їй майно у зв`язку з тим, що вищезазначене рішення суду, яке було подане неї для державної реєстрації прав, не містить висновку щодо визнання, змін чи припинення речових прав на спірне майно. Вважає, що з наведених вище підстав має бути припинено право власності АТ «Альфа-Банк» та визнано за нею право власності на вищезазначену квартиру, у зв`язку з чим просила припинити право власності АТ «Альфа-Банк» на квартиру [ADDRESS] , що складається з 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4, 5, 6-житлові, загальною площею 64 кв. м та житловою площею 47,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] та визнати право власності на вказану квартиру за нею. 15 вересня 2021 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі в порядку загального позовного провадження. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 03 березня 2022 року було закрито підготовче провадження у цивільній справі. 17 травня 2022 року ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська було вирішено питання про заочний розгляд справи. Позивачка у судове засідання не з`явилась на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи (а.с. 46, 65), однак про причини неявки суд не повідомила, не надала клопотання про відкладення розгляду справи. Відповідач АТ «Альфа-Банк» у судове засідання не з`явився, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи (а.с. 53, 64), однак про причини неявки суд не повідомив, не надав клопотання про відкладення розгляду справи та не скористався своїм правом на подання відзиву на позовну заяву. Третя особа Дніпровська районна державна адміністрація Дніпропетровської області у судове засідання не з`явилась, на підставі ст. ст. 128, 130 ЦПК України повідомлялася належним чином про день, час та місце розгляду справи, причини неявки суду не повідомила та будь-яких клопотань про відкладення або розгляду справи без їх участі суду не надала. Частиною 1 ст. 223 ЦПК України передбачено, що неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Відповідно до ст. 44 ЦПК України учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися процесуальними правами, зловживання процесуальними правами не допускається. Зловживанням процесуальними правами в розумінні процесуального закону є, крім іншого, вчинення (або не вчинення) дій, спрямованих на безпідставне затягування розгляду справи. Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції та Кодексу. Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку. З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення статті 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом. У справах «Рябих проти Росії» (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та «Пономарьов проти України» (заява № 3236/03 від 03 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. За таких обставин, суд розглянув справу у відсутність відповідача за правилами загального позовного провадження з можливістю ухвалення заочного рішення відповідно до ст. 280 ЦПК України, оскільки позивачем не було надано заперечень щодо ухвалення заочного рішення, а відповідач належним чином повідомлений про дату, час і місце судового засідання, не з`явився в судове засідання без повідомлення причин, відзиву не подав. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, вивчивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Частиною 1 ст. 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Згідно із ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом встановлено, що 18 лютого 2008 року між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», і [PERSON] було укладено кредитний договір № 80000317, відповідно до якого банк надав позивачу кредит на власні потреби у розмірі 49 480 доларів США із процентною ставкою 13,80 % річних, строком до 18.02.2023 року (а. с. 15-21). Також матеріалами справи підтверджено, що для забезпечення повного і своєчасного виконання зобов`язань за кредитним договором № 80000317 від 18 лютого 2008 року, між ЗАТ «Альфа-Банк», правонаступником якого є АТ «Альфа-Банк», і [PERSON] було укладено іпотечний договір № 800003176-И від 18 лютого 2008 року, посвідчений приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Чернишовим С.О. і зареєстрований у реєстрі за № 352/13, відповідно до якого [PERSON] передала в іпотеку квартиру в житловому будинку літ. А-3, що складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4, 5, 6-житлові, загальною площею 64 кв. м та житловою площею 47,6 кв. м та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 22-25). Разом з тим матеріали справи містять договір дарування квартири від 13 вересня 2001 року, посвідченого приватним нотаріусом Дніпропетровського міського нотаріального округу Несеном В.А. та зареєстрованого в реєстрі за № 6085, відповідно до якого, за [PERSON] було зареєстровано право приватної власності на квартиру в житловому будинку літ. А-3, що складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4, 5, 6-житлові, загальною площею 64 кв. м та житловою площею 47,6 кв. м та знаходиться за адресою: [ADDRESS] (а.с. 28). Судом також встановлено, що відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, сформованої станом на 10 вересня 2019 року, 26 листопада 2018 року державним реєстратором Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Васеніним Ю.В. в позасудовому порядку вчинено реєстраційні дії, номер запису про право власності 29198376, та внесено відомості про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44346624, у зв`язку з чим власником квартири в житловому будинку літ. А-3, що складається з: 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4, 5, 6-житлові, загальною площею 64 кв. м та житловою площею 47,6 кв. м, та знаходиться за адресою: [ADDRESS] , яка належить [PERSON] , стало АТ «Альфа Банк» (а.с. 26-27). Рішенням Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року по справі №205/5041/19 за позовом [PERSON] до Дніпровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області, Акціонерного товариства «Альфа-Банк» про визнання протиправним та скасування рішення державного реєстратора було задоволено позовні вимоги позивачки у повному обсязі та визнано незаконним і скасовано рішення державного реєстратора Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Васеніна Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44346624 від 30 листопада 2018 року, 13:12:43, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1708688712101, на квартиру в житловому будинку літ. А-3, що складається з 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4, 5, 6-житлові, загальною площею 64 кв. м та житловою площею 47,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , за АТ «Альфа-Банк» на підставі договору іпотеки № 800003176-И від 18.02.2008 року, укладеного між ЗАТ «Альфа-Банк» та [PERSON] , а також скасовано в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно запис про право власності № 29198376 від 30 листопада 2018 року, внесений на підставі рішення державного реєстратора Дніпропетровської районної державної адміністрації Дніпропетровської області Васеніна Ю.В. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер 44346624 13:12:43, реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1708688712101, на квартиру в житловому будинку літ. А-3, що складається з 1-коридор, 2-санвузол, 3-кухня, 4, 5, 6-житлові, загальною площею 64 кв. м та житловою площею 47,6 кв. м, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] за АТ «Альфа-Банк» (а.с. 33-36). З наявного в матеріалах справи рішення про відмову у державній реєстрації прав та їх обтяжень №58727281 від 14 червня 2021 року вбачається, що позивачці було відмовлено у державній реєстрації права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] . В обґрунтуванні своєї відмови державний реєстратор посилається, зокрема на ст. ст. 26, 37 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», та зазначає, що в наданому на розгляд рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року по справі №205/5041/19 не було вирішено питання визнання, зміни чи припинення речових прав, які підлягають державній реєстрації, а тому подані документи не дають змоги встановити набуття, зміну або припинення речових прав, які підлягають державній реєстрації (а.с. 32). За змістом п. 1 ч. 1 ст. 2 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень (далі - державна реєстрація прав) - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державний реєстратор самостійно приймає рішення за результатом розгляду заяв у сфері державної реєстрації прав. Частинами 1, 2 ст. 79 ЦПК України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування, а предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Згідно із ч. 1. ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Відповідно до ч. 4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Судом також береться до уваги, що в рішенні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 20 квітня 2021 року по справі №205/5041/19 суд дійшов висновку, що реєстрація права власності на предмет іпотеки за АТ «Альфа-Банк» була проведена в порушення вимог договору про іпотеку та вимог діючого законодавства, зокрема ст. 37 Закону України «Про іпотеку», ст. 1 Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». Крім того, судом в зазначеному рішенні також було встановлено факт неправомірності переходу права власності на спірну квартиру, внаслідок чого [PERSON] втратила право власності на квартиру. Відповідно до частини третьої статті 26 «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» (у редакції, чинній на дати ухвалення рішення по справі №205/5041/19 та відмови у державній реєстрації права власності) у разі скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав на підставі судового рішення чи у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону, а також у разі визнання на підставі судового рішення недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, скасування на підставі судового рішення державної реєстрації прав, державний реєстратор чи посадова особа Міністерства юстиції України (у випадку, передбаченому підпунктом «а» пункту 2 частини шостої статті 37 цього Закону) проводить державну реєстрацію набуття, зміни чи припинення речових прав відповідно до цього Закону. Ухвалення судом рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав, визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав, а також скасування державної реєстрації прав допускається виключно з одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Отже, у розумінні положень наведеної норми у чинній редакції, наразі способами судового захисту порушених прав та інтересів особи є судове рішення про скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав; судове рішення про визнання недійсними чи скасування документів, на підставі яких проведено державну реєстрацію прав; судове рішення про скасування державної реєстрації прав. При цьому, з метою ефективного захисту порушених прав законодавець уточнив, що ухвалення зазначених судових рішень обов`язково має супроводжуватися одночасним визнанням, зміною чи припиненням цим рішенням речових прав, обтяжень речових прав, зареєстрованих відповідно до законодавства (за наявності таких прав). Згідно із ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном. Суд зазначає, що надаючи правову оцінку належності обраного зацікавленою особою способу захисту, належить зважати і на його ефективність з точки зору статті 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Так, у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни. Суть цієї статті зводиться до вимоги надати людині такі засоби правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави-учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Аналіз наведеного дає підстави для висновку, що законодавчі обмеження матеріально-правових способів захисту цивільного права чи інтересу підлягають застосуванню з дотриманням положень статей 55, 124 Конституції України та статті 13 Конвенції, відповідно до яких кожна особа має право на ефективний засіб правового захисту, не заборонений законом. Ефективний спосіб захисту має бути таким, що відповідає змісту порушеного права, та таким, що забезпечує реальне поновлення прав особи, за захистом яких вона звернулась до суду, відповідно до вимог законодавства. У позовній заяві позивачкою було обґрунтовано, що скасування рішення державного реєстратора про державну реєстрацію права власності на квартиру за адресою: [ADDRESS] , за АТ «Альфа - Банк» без вирішення питання про припинення права власності АТ «Альфа - Банк» та визнання за нею права власності на нерухоме майно не відновить її порушеного права. На підставі викладеного, суд дійшов висновку про обґрунтованість позовних вимог, а тому позов підлягає задоволенню, а отже необхідно ухвалити судове рішення про припинення права власності Акціонерного товариства «Альфа-Банк» на квартиру за адресою: [ADDRESS] , та визнати право власності за позивачкою на зазначене нерухоме майно. При зверненні до суду позивачка сплатила судовий збір, але в своїй позовній заяві, поданій до суду не зазначила, що бажає стягувати сплачений судовий збір з відповідача, тому судовий збір у загальній сумі 4 477,65 гривень (за немайнову вимогу у розмірі 908,00 грн. та за майнову вимогу 3 569,65 грн.) з відповідача не підлягає стягненню.

Outcome: approved