Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

[PERSON] звернулася до суду з позовом, в якому просить визнати виконавчий напис вчинений 20.07.2020 року приватним нотаріусом Житомирського районного нотаріального округу Горай О.С., зареєстрований в реєстрі за № 13267, про стягнення з [PERSON] на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «МІЛОАН» заборгованості на суму 29 880 грн, таким що не підлягає виконанню. Позовні вимоги обґрунтовані тим,рішенням Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 31.07.2020 року по справі № 396/817/20 позовні вимоги позивачки задоволено, зобов`язали Товариство з обмеженою відповідальністю "MIJIOAH" надати інформацію щодо договору, а сама: належним чином засвідчену копію кредитного договору №1401972 від 08.04.2019 року; надати інформацію щодо споживчого кредиту . Проте, відповідачем рішення суду виконане не було. При цьому, відповідач звернувся до приватного нотаріусу Житомирського міського нотаріального округу Горая Олега Станіславовича щодо видачі виконавчого напису. На підставі виконавчого напису № 13267 від 20.07.2020 p., який видав приватний нотаріус Житомирського мїського нотаріального округу Горай О.С., приватним виконавцем Клименко P. В. було розпочате стягнення з позивачки на користь ТОВ "MIJIOAH" грошових коштів, у сумі, що становить 29880 грн. 00 коп. Після відкриття виконавчого провадження, позивачка перерахувала і кошти у розмірі 29880 грн. 00 коп. та виконавчий збір у розмірі у розмірі 2988 грн. 00 коп. на рахунок приватного виконавця Клименко Р. В. Стягнення за виконавчого напису № 13267 виданий 20.07. 2020 р. є протиправним та порушує права споживача фінансових послуг. Позивач вважає, що виконавчий напис нотаріуса повинен бути визнаний таким, що не підлягає виконанню, посилаючись на те, що при вчиненні виконавчого напису нотаріус не перевірив безспірність заборгованості боржника перед стягувачем та умови, не направив вимоги про порушення, та на момент вчинення виконавчого напису не було передбачено права його вчиняти на кредитних договорах. Таким чином, при вчиненні виконавчого напису приватним нотаріусом порушено вимоги закону щодо вчинення виконавчих написів, його було позбавлено можливості заявити вимоги про застосування строків позовної давності, що свідчить про спірність суми за договором, на підставі якого було вчинено виконавчий напис. Ухвалою судді від 23.11.2021 року відкрито провадження у справі та призначено до підготовчого розгляду в порядку загального позовного провадження, витребувано докази. 21.01.2022 року представник відповідача на адресу суду надіслав відзив, відповідно до якого відповідач просить в задоволені позову відмовити, заперечує проти заявлених позовних вимог у позовній заяві в повному обсязі, вважає позовні вимоги необгрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню. Вказує, що позивачкою погашена заборгованість за кредитним договором №1401972 від 08.04.2020 року в повному обсязі. 11.09.2020 року остаточно погасила заборгованість. Виконавчий напис сам по собі є таким, що не підлягає виконанню, адже на момент подачі даного позову підстави для виконання вказаного напису відсутні та не можуть бути поновленими через повне виконання кредитного договору позивачем. Крім того, відповідач заперечує, що порушив права споживачів, посилаючись на те, що кредитний договір весь час є у вільному доступі позивача в особистому кабінеті останньої. Ухвалою від 15.03.2022 року підготовче провадження у справі закрито та справу призначено до розгляду по суті. Представник відповідача ТОВ «МІЛОАН» в судове засідання не з`явився по невідомим суду причинам, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про отримання поштового відправлення 04.01.2022 року. Від представника відповідача 21.01.2022 року надійшов відзив з додатками. Третя особа приватний нотаріус Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. в судове засідання не з`явився, по невідомим суду причинам, про розгляд справи повідомлялася належним чином, про що свідчить повідомлення про отримання поштового відправлення 11.01.2022 року, 11.04.2022 року,надав лист про неможливість надання доказів на ухвалу суду. Третя особа приватний виконавець виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. в судове засідання не з`явився, по невідомим суду причинам про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином, про що свідчить зворотнє повідомлення про отримання поштового відправлення 04.01.2022 року, 19.05.2022 року, на адресу суду направив витребуванні ухвалою суду докази. Ознайомившись та дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні обставини справи. Судом встановлено, 08.04.2020 року між Товариством з обмеженою відповідальністю «Мілоан» та [PERSON] було укладено кредитний договір №1401972, за умовами якого позичальник отримала кредит в розмірі 7000,00 грн. Термін повернення кредиту і сплату комісії за надання кредиту та процентів за користування кредитом 15.04.2020 року (а.с.3-8). В порушення вимог кредитного договору позивачка не повернула ТОВ «Мілоан» у визначений строк кредит та не сплатила передбачені кредитним договором платежі, своєчасно заборгованість погашена не була. Так, відповідач звернувся до приватного нотаріуса Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. з заявою про вчинення виконавчого напису. 20.07.2020 року був вчинений виконавчий напис № 13267 та стягнуто з позивачки заборгованість за кредитним договором № 1401972 від 08.04.2020 року в розмірі 29 800,00 грн (а.с.10 зворотна). На підставі виконавчого напису № 13267, який виданий 20.07.2020 p., приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименко P. В. 10.09.2020 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ "MIJIOAH" заборгованості в розмірі - 29 880,00 грн (а.с.25-26). Після відкриття виконавчого провадження, [PERSON] перерахувала кошти у розмірі 33468,00 грн на рахунок приватного виконавця Клименко Р. В., що підтверджується копією квитанції № 0.0.1837076342 від 16.09.2020 року (а.с.29) та копією меморіального ордеру № @2PL511852 від 16.09.2020 року (а.с.74). 16.09.2020 року приватним виконавцем виконавчого округу м. Києва Клименко Р.В. винесено постанову про закінчення виконавчого провадження № 62999531 з примусового виконання виконавчого напису № 13267 від 20.07.2020 року про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «МІЛОАН» заборгованості в розмірі 29 880,00 грн (а.с.66). Відповідно до повідомлення приватного виконавця Клименка Р.О., від 11.11.2020 року № 84580, останній звернувся до позивачки з проханням надати рахунок для повернення їй надмірно перерахованих коштів в розмірі 12 324,00 грн (а.с.76). [PERSON] вважає виконавчий напис приватного нотаріуса Горай О.С. від 20.07.2020 року №13267 таким, що вчинений з грубим порушенням порядку вчинення виконавчих написів нотаріусами і не підлягає виконанню. Порядок вчинення нотаріальних дій нотаріусами України затверджений Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року. Згідно п. 3.1 та п. 3.2 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22.02.2012 року, нотаріус вчиняє виконавчі написи: 1)якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем; 2) за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Безспірність заборгованості підтверджують документи, передбачені Переліком документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів нотаріусів, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 29.06.99 № 1172. Відповідно до статті 18 ЦК України нотаріус здійснює захист цивільних прав шляхом вчинення виконавчого напису на борговому документі у випадках і в порядку, встановлених законом. Вчинення нотаріусом виконавчого напису - це нотаріальна дія (п. 19 ст. 34 Закону). Правовому регулюванню процедури вчинення нотаріусами виконавчих написів присвячена Глава 14 Закону та Глава 16 розділу ІІ Порядку вчинення нотаріальних дій. Так, згідно зі ст. 87 Закону для стягнення грошових сум або витребування від боржника майна нотаріуси вчиняють виконавчі написи на документах, що встановлюють заборгованість. Перелік документів, за якими стягнення заборгованості провадиться у безспірному порядку на підставі виконавчих написів, встановлюється Кабінетом Міністрів України. Статтею 88 Закону визначено умови вчинення виконавчих написів. Відповідно до положень цієї статті Закону нотаріус вчиняє виконавчі написи, якщо подані документи підтверджують безспірність заборгованості або іншої відповідальності боржника перед стягувачем та за умови, що з дня виникнення права вимоги минуло не більше трьох років, а у відносинах між підприємствами, установами та організаціями - не більше одного року. Якщо для вимоги, за якою видається виконавчий напис, законом встановлено інший строк давності, виконавчий напис видається у межах цього строку. Порядок вчинення нотаріальних дій містить такі самі правила та умови вчинення виконавчого напису (пункти 1, 3 Глави 16 розділу ІІ Порядку). Підставами оскарження виконавчих написів може бути як порушення нотаріусом процедури вчинення напису (наприклад, неповідомлення боржника про вимогу кредитора), так і необґрунтованість вимог до боржника. Тому, суд при вирішенні спору про визнання виконавчого напису таким, що не підлягає виконанню, не повинен обмежуватися лише перевіркою додержання нотаріусом формальних процедур і факту подання стягувачем документів на підтвердження безспірної заборгованості боржника згідно з Переліком документів. Для правильного застосування положень статей 87, 88 Закону «Про нотаріат» у такому спорі суд повинен перевірити доводи боржника в повному обсязі й установити та зазначити в рішенні чи справді на момент вчинення нотаріусом виконавчого напису боржник мав безспірну заборгованість перед стягувачем, тобто чи існувала заборгованість взагалі, чи була заборгованість саме такого розміру, як зазначено у виконавчому написі, та чи не було невирішених по суті спорів щодо заборгованості або її розміру станом на час вчинення нотаріусом виконавчого напису. Разом із тим, законодавством не визначений виключний перелік обставин, які свідчать про наявність спору щодо заборгованості. Ці обставини встановлюються судом відповідно до загальних правил цивільного процесу за наслідками перевірки доводів боржника та оцінки наданих ним доказів. Такий правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду України від 05 липня 2017 року № 6-887цс 17, постанові Верховного Суду від 19 вересня 2018 року у справі № 207/1587/16 та постанові Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі № 308/11193/16-ц. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зауважив, що одним із фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який, між іншим, вимагає, щоб при остаточному вирішенні справи судами їх рішення не викликали сумнівів (рішення від 28 жовтня 1999 року у справі «Брумареску проти Румунії», заява № 28342/95, § 61,). Якщо конфліктна практика розвивається в межах одного з найвищих судових органів країни, цей суд сам стає джерелом правової невизначеності, тим самим підриває принцип правової визначеності та послаблює довіру громадськості до судової системи (рішення від 29 листопада 2016 року у справі «Парафія греко-католицької церкви в м. Люпені та інші проти Румунії», заява № 76943/11, § 123). ЄСПЛ неодноразово зазначав, що формулювання законів не завжди чіткі. Тому їх тлумачення та застосування залежить від практики. І роль розгляду справ у судах полягає саме у тому, щоб позбутися таких інтерпретаційних сумнівів з урахуванням змін у повсякденній практиці (рішення від 11 листопада 1996 року у справі «Кантоні проти Франції», заява № 17862/91, § 31-32; від 11 квітня 2013 року у справі «Вєренцов проти України», заява № 20372/11, § 65). Судові рішення повинні бути розумно передбачуваними (рішення від 22 листопада 1995 року у справі «S. W. проти Сполученого Королівства», заява № 20166/92, § 36). Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. ( ч. 2 ст. 77 ЦПК України). Згідно ч. 1 ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ч. 5 статті 12 ЦПК України суд сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом. Статтею 13 ЦПК України передбачено, що збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності. Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 2 ст. 12 ЦПК). Натомість роль суду зводиться до керування ходом судового процесу; роз`яснення у випадку необхідності учасникам судового процесу їхніх процесуальних прав та обов`язків, наслідків вчинення або невчинення процесуальних дій, сприяння учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених ЦПК (п.п. 1, 3, 4 ч. 5 ст. 12 ЦПК). Відповідно до п. 2. ч. 1 ст. 43 ЦПК учасники справи мають право подавати докази, яке у взаємозв`язку з положеннями ст. 44 повинно використовуватись добросовісно, а не всупереч завданню судочинства. Відповідно до п. 2 та 4 ч. 2 ст. 43 ЦПК учасники справи зобов`язані подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази. Законодавцем визначено, а саме ч. 1 ст.79 ЦП України, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Таким чином, доказуванням є процесуальна і розумова діяльність суб`єктів доказування, яка здійснюється в урегульованому цивільному процесуальному порядку і спрямована на з`ясування дійсних обставин справи, прав і обов`язків сторін, встановлення певних обставин шляхом ствердження юридичних фактів, зазначення доказів, а також подання, прийняття, збирання, витребування, дослідження і оцінки доказів; докази і доказування виступають процесуальними засобами пізнання в цивільному судочинстві. Процес доказування (на достовірність знань про предмет) відбувається в межах передбачених процесуальних форм і структурно складається з декількох елементів або стадій, які взаємопов`язані й взаємообумовлені. Виділяються такі елементи: твердження про факти; визначення заінтересованих осіб щодо доказів; подання доказів; витребування доказів судом за клопотанням осіб, які беруть участь у справі; дослідження доказів; оцінка доказів. Дослідивши матеріали справи, проаналізувавши надані докази, суд вважає, що в позовних вимогах про визнання виконавчого напису таким, що не підялягає виконанню слід відмовити, оскільки суду незрозуміло які права позивача порушені виконавчим написом, адже нею виконано кредитні зобов`язання, на підставі яких було вчинено зазначений напис, в повному обсязі, що підтверджується копією квитанції № 0.0.1837076342 від 16.09.2020 року (а.с.29) та копією меморіального ордеру № @2PL511852 від 16.09.2020 року (а.с.74). Порушувати права позивача може саме виконання виконавчого напису, проте постановою від 16.09.2020 року приватного виконавця виконавчого округу м. Києва Клименком Р.В., виконавче провадження № 62999531 при примусовому виконанні виконавчого напису № 13267 від 20.07.2020 року, закінчено (а.с.63). Крім того, по суті позову позивач веде мову про виконавчий напис № 13267 від 20.07.2020 року, на підтвердження обгрунтування позову надає докази, які стосуються вищевказаного виконавчого напису, однак в прохальній частині позовної заяви, позивачка просить визнати виконавчий напис № 23267 від 04.09.2020 року, вчинений приватним нотаріусом Житомирського міського нотаріального округу Горай О.С. про стягнення з [PERSON] на користь ТОВ «МІЛОАН» заборгованості таким що не підлягає виконанню. Тобто, позивачка просить суд визнати виконавчий напис таким, що не підлягає виконанню, № 23267 від 04.09.2020 року, з приводу якого обгрунтування та доказів матеріали справи не містять. Отже, з огляду на зазначене, враховуючи, що права позивача на час подачі позову до суду не були порушені, суд приходить до висновку, позовні вимоги в частині визнання виконавчого напису, таким що не підлягає виконанню, не підлягають задоволенню. Щодо позовних вимог позивача визнати дії ТОВ «МІЛОАН» порушенням прав позивача, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 627 ЦК України відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ст. 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Відповідно до ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк зобов`язується надати грошові кошти позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Згідно зі ст. 525, 526, 530 ЦК України, зобов`язання мають виконуватися належним чином та у встановлений строк. Одностороння відмова від виконання зобов`язань не допускається. Відповідно до преамбули Закону України «Про захист прав споживачів» цей Закон регулює відносини між споживачами товарів, робіт і послуг та виробниками і продавцями товарів, виконавцями робіт і надавачами послуг різних форм власності, встановлює права споживачів, а також визначає механізм їх захисту та основи реалізації державної політики у сфері захисту прав споживачів. Позивач в обґрунтування вимоги про порушення відповідачем прав споживача, посилається на рішення Новоукраїнського районного суду Кіровоградської області від 31.07.2020 року у справі № 396/817/20 яким зобов`язано ТОВ «МІЛОАН» надати [PERSON] : належним чином засвідчену копію кредитного договору № 1401972 від 08.04.2019 року інформацію щодо кредиту, а саме: тип кредиту; суму кредиту, строк кредитуван- мету отримання та спосіб надання кредиту; тип процентної ставки порядок її обчислення та нарахування; реальну процентну ставку та загальну вартість кредиту та зазначає, що дане рішення не виконане. Судом встановлено, що дане рішення відповідачем не було виконане, оскільки за рішенням суду ТОВ «МІЛОАН» зобов`язано надати договір № 1401972 від 08.04.2019 року, однак вказаного договору не існує, а як встановлено матеріалами справи, існує кредитний договір № 1401972 від 08.04.2020 року (а.с.13-17). Однак, суд звертає увагу, що оскільки ТОВ «МІЛОАН» здійснює кредитування через веб-сайт, то примірник кредитного договору автоматично розміщений в особистому кабінеті позичальника - позивача і позивач має до нього вільний доступ. В день укладення кредитної договору [PERSON] було надіслано смс про розміщення кредитного договору в її особистому кабінеті, що підтверджується скріншотом смс (а.с.98). Таким чином, суд вважає, що відповідач жодним чином не порушував прав споживача, так як зазначений кредитний договір весь час є у вільному доступі позивача в особистому кабінеті останньої. Тому у даному випадку відсутнє порушення прав споживача. Крім того, позивач просить визнати нечесною підприємницькою практикою дії ТОВ «МІЛОАН» по вчиненню оскаржуваного виконавчого напису. Однак така вимога не може бути задоволена виходячи з наступного. Відповідач не вчиняє виконавчі написи. Такі написи вчиняють нотаріуси, на яких покладено обов`язок перевірки наданих документів. Право на звернення до нотаріуса за вчиненням виконавчого напису не може бути визнано протиправним, адже такі дії передбачені чинним законодавством України. Вчинення виконавчого напису нотаріусом - це нотаріальна дія, яка полягає в посвідченні права стягувача на стягнення грошових сум. При цьому нотаріус не встановлює прав або обов`язків учасників правовідносин, не визнає і не змінює їх та не вирішує по суті питань права, а лише підтверджує, що таке право виникло в стягувача раніше. Порядок вчинення нотаріусами виконавчих написів регулюєтьсята порядком вчинення нотаріальних дій. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання дій ТОВ «МІЛОАН» нечесною підприємницькою практикою не підлягає задоволенню. Отже, враховуючи вищевказані обставини, проаналізувавши докази та доводи сторін, суд приходить до висновку, що позовні вимоги є необгрунтованими та безпідставним та в їх задоволенні слід відмовити в повному обсязі. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходив із того, що відповідно до ч.2 ст.141 ЦПК України судовий збір у разі відмови в позові, покладається на позивача, оскільки при зверненні позову позивача було звільнено від сплати судового збору на підставі ст. 22 Закону України «Про захист прав споживачів», тому судовий збір слід віднести за рахунок держави.

Outcome: dismissed