Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] , в інтересах якого діє адвокат Кметик В.С., звернувся до суду із позовом до Акціонерного товариства «КРЕДОБАНК», у якому просить визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.4.1 Кредитного договору (далі-Договір) №LOY-57459 від 11 травня 2017 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», яким передбачено, що за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п.2.12 Кредитного договору; визнати недійсною з моменту укладення договору умову п.2.12 Кредитного договору №LOY-57459 від 11 травня 2017 року, укладеного між [PERSON] та Публічним акціонерним товариством «Кредобанк», яким передбачено, що позичальник сплачує банку комісії за управління кредитом відповідно до Графіку платежів; стягнути з відповідача в користь [PERSON] 30706,07 грн. безпідставно отриманих грошових коштів; стягнути з відповідача в користь [PERSON] витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 10 000 грн. В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що 11 травня 2017 року між ним та ПАТ «КРЕДОБАНК» було укладено Кредитний договір № LOY-57459, на підставі якого позивач отримав кредит в сумі 30 000 грн. на споживчі цілі, із терміном кредитування до 10 травня 2022 року. Розділом 2 Кредитного договору визначено умови кредитування, згідно яких за користування кредитом Позичальник сплачує Банку проценти у розмірі 15,99% річних (п.2.4 Договору), розмір щомісячного платежу - 1 330,00 грн. (п.2.6 Договору). Також, пунктом 2.12 Договору визначено, що Позичальник сплачує Банку комісії: 1) за видачу кредиту, одноразово - 0% від суми кредиту, сплачує в день видачі кредиту; 2) за управління кредитом, сплачується щомісяця відповідно до Графіку платежів; 3) інші комісії, передбачені тарифами Банку, які стягуються при обслуговуванні Поточного рахунку для обслуговування кредиту. Згідно п. 4.1 Договору, за надання послуг Позивач сплачує Банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.1 Договору. Позивач вказує на те, що пункти 2.12 та 4.1 Кредитного договору є незаконними, несправедливими, такими, що порушують права позичальника як споживача та є такими, що повинні бути визнані недійсними, адже кредитодавцю на час укладання договору заборонялось встановлювати у договорі про надання споживчого кредиту умови щодо сплати комісії за управління кредитом. Крім того, встановивши у Договорі сплату щомісячної комісії, відповідач не зазначив, які саме послуги надаються за вказану комісію. Вважає, що вказані платежі є платою, встановлення якої було заборонено частиною третьою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність», частиною пятою статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» і пунктом 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168. Крім того, умови Договору, якими встановлюються зобов`язання позичальника по оплаті Банку комісії за управління кредитом (п. 2.12, 4.1 Кредитного договору) є недійсними з тих підстав, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України є обов`язком банку. Виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. При цьому, відповідач нарахував, а позивач сплатив комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме управління кредитом, що є незаконним та не відповідає вимогам справедливості та суперечить ч.1 ст.18 ЗУ «Про захист прав споживачів». Також, позивач обґрунтовує заявлені позовні вимоги тим, що оскільки через встановлену банком комісію за управління кредитом він сплатив на користь відповідача надлишкові грошові кошти, у вигляді комісії за управління кредитом, на загальну суму 30706 грн. 07 коп. А тому, такі грошові кошти повинні бути повернуті позивачу, оскільки є безпідставно набутим майном у розумінні статті 1212 ЦК України. Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 20 липня 2021 року відкрито провадження у даній справі за правилами загального позовного провадження. 20 серпня 2021 року від представника відповідача ТОВ «КРЕДОБАНК» надійшов відзив на позовну заяву, згідно якого представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі без примусу. Сторонами Договору погоджено усі умови кредитування, а саме, загальну вартість кредиту, загальні витрати по кредиту, проценти за користування кредитом, платежі за додаткові супутні послуги, тощо. При цьому, законом не встановлено недійсність такої умови договору, як необхідність сплати комісії за управління кредитом. Крім того, абз.2 ч.2 ст.8 ЗУ «Про споживче кредитування», у редакції, яка діяла на дату укладання Договору, передбачалось, що до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця (у тому числі за ведення рахунків), які сплачуються споживачем, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, розраховані на дату укладення договору про споживчий кредит, які є обов`язковими для укладання договору про споживчий кредит. Таким чином, послуги за управління кредитом це чітко визначені за їх змістом витрати за послугу кредитодавця. Позивачем не доведено факту порушення його прав, оскільки він отримав від відповідача всю інформацію, пов`язану з отриманням кредиту та його сукупною вартістю. Позивач мав можливість проаналізувати умови кредитування та всі платежі за оспорюваним Договором. Крім того, ст.ст.11, 18 ЗУ «Про захист прав споживачів», на які посилається позивач, не підлягають застосуванню у даній справі, оскільки на момент укладення спірного Договору діяла інша правова норма, яка підлягає застосуванню, а саме, ЗУ «Про споживче кредитування» (з 15 листопада 2016 року). Також вважає безпідставними посилання позивача на Постанову Верховного Суду від 16 листопада 2016 року, у справі №6-1746цс, оскільки вона винесена до набрання чинності спеціальним законом у сфері споживчого кредитування - ЗУ «Про споживче кредитування» (який набрав чинності 15 листопада 2016 року). Зазначає, що у даній справі Договором чітко вказано послугу банку, за яку сплачується комісія, порядок її сплати та її розмір, тому постанова Верховного Суду від 16 листопада 2016 року, у справі №6-1746цс не підлягає застосуванню у даному випадку. Стосовно доводів позивача про відсутність заборгованості за спірним Договором станом на 13 липня 2021 року, вказує, що дані обставини не відповідають дійсності, оскільки станом на 01 серпня 2021 року заборгованість позивача [PERSON] перед відповідачем становить 6 576,42 грн. У звязку з вищенаведеним, вважає що підстави для задоволення позовних вимог відсутні. Позивач [PERSON] 18 серпня 2021 року подав до суду заяву про збільшення позовних вимог, у якій зазначає, що 06 серпня 2021 року ним було здійснено чергове погашення заборгованості за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року у розмірі 1330,00 грн, у звязку з чим сума безпідставно отриманих відповідачем коштів станом на 18 серпня 2021 року, становить 32 036,07 грн. Подібна за змістом заява про збільшення позовних вимог надійшла від позивача 10 вересня 2021 року, у якій позивач зазначає, що у звязку з черговим погашенням заборгованості за спірним Договором, станом на 10 вересня 2021 року сума безпідставно отриманих відповідачем коштів становить 33 366,07 грн., у звязку з чим збільшує позовні вимоги в частині стягнення безпідставно отриманих грошових коштів до зазначеної суми. Від представника відповідача АТ «КРЕДОБАНК» - адвоката Єлишева К.Ю. до суду надійшла заява, згідно якої останній просить не приймати до розгляду заяви позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог, а також відмовити в їх задоволенні. В обгрунтування заяви зазначає, що у разі подання будь-якої заяви, передбаченої пунктом 2 ч.2, ч.ч.3,4 ст.49 ЦПК України, до суду подаються докази направлення копії такої заяви та доданих до неї документів іншим учасникам справи. У разі неподання таких доказів, суд не приймає до розгляду та повертає заявнику відповідну заяву, про що зазначає у рішенні суду. При цьому, заяв, клопотань чи будь-яких інших листів про збільшення позовних вимог ні від позивача, ні від суду відповідач АТ «КРЕДОБАНК» не отримував. Таким чином, позивач не скористався своїм правом на подання належно оформлених заяв про збільшення позовних вимог, тому у їх задоволенні слід відмовити. Ухвалою протокольної форми від 12.05.2022 судом відмовлено у прийнятті до розгляду заяви позивача [PERSON] про збільшення позовних вимог, оскільки позивачем не надано суду переконливих доказів направлення таких заяв відповідачу у справі. Також 18 травня 2022 року від представника відповідача до суду надійшло клопотання про зменшення витрат на професійну правничу допомогу, згідно якого представник відповідача вимогу позивача про стягнення витрат на професійну правничу допомогу просить залишити без задоволення. Зазначає, що проаналізувавши наведений в акті приймання виконаних робіт детальний опис наданих позивачу послуг, можна дійти висновку, що відображена у ньому інформація щодо характеру та обсягу виконаної адвокатом роботи не відповідає критерію розумності та часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт. Крім того, позивач є одним із засновників АО «КМЕТИК ТА ПАРТНЕРИ», має у своєму штаті необхідну кількість професійних адвокатів, а також активно надає послуги у сфері права третім особам, що вказує на відсутність необхідності в наданні йому такого виду правової допомоги, як надання усних консультацій та роз`яснень щодо наявності правових підстав для звернення до суду. Зазначає, що позивач добре знав, розумів, мав власне бачення та сформовану думку, а також набір необхідних інструментів для подання чи не подання такого даного позову. У звязку з наведеним, у позивача була відсутня необхідність нести витрати на отримання професійної правничої допомоги. Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 14 вересня 2021 року протокольної форми закрито підготовче провадження та призначено справу до розгляду по суті. Позивач [PERSON] та його представник - адвокат Кметик В.С. у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просять їх задовольнити з підстав, зазначених у позовній заяві. Представник відповідача АТ «КРЕДОБАНК» у судовому засіданні щодо задоволення позовних вимог заперечив з підстав, зазначених у відзиві на позовну заяву, у задоволенні позову просить відмовити. Дослідивши та оцінивши докази по справі, заслухавши пояснення учасників справи, суд приходить до висновку, що позов підлягає до задоволення, з наступних підстав. Судом встановлено, що 11 травня 2017 року між ПАТ «КРЕДОБАНК» (у зв`язку зі зміною типу товариства, змінило свою назву товариства на АТ «КРЕДОБАНК») та позивачем [PERSON] було укладено Кредитний договір № LOY-57459, відповідно до якого позивач зобов`язувався надати у власність відповідача грошові кошти на умовах поворотності, строковості, платності та цільового характеру використання, а відповідач зобов`язувався використати кредит на цілі, вказані в цьому кредитному договорі, повернути кредит, сплатити проценти та інші платежі в строк та на умовах, визначених цим кредитним договором. Відповідно до умов вищевказаного Договору відповідач зобов`язувався 11 травня 2017 року надати позивачу кредит на поточні потреби у сумі 30 000,00 грн., терміном кредитування до 10 травня 2022 року. Також у ньому узгоджено фіксовану процентну ставку за користування кредитом - 15,99 % річних, а також визначено розмір щомісячного платежу 1330 грн. Положенням п. 4.1 Договору визначено, що за надання послуг позичальник сплачує банку комісії в порядку, строки та розмірі, передбачені п. 2.12 Кредитного договору. Відповідно до п.2.12 Договору позичальник сплачує банку комісії: 1) за видачу кредиту одноразово в розмірі 0% від суми кредиту сплачується в день видачі кредиту; 2) за управління кредитом - щомісяця відповідно до Графіку платежів; 3) інші комісії, передбачені тарифами Банку, які стягуються при обслуговуванні Поточного рахунку для обслуговування кредиту. Згідно п.п.5.1, 5.2 Договору позичальник зобов`язаний повернути банку кредит у повному обсязі в порядку і терміни, передбачені кредитним договором та/або додатками до нього. Щомісячно позичальник здійснює повернення суми заборгованості за кредитом, сплачує проценти за користування та комісію за обслуговування кредиту у вигляді рівних сум - ануїтетного платежу. Відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (частина перша статті 638 ЦК України). Згідно з положеннями частини першої статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. З оспорюваних позивачем пунктів кредитного договору № LOY-57459 від 11 травня 2017 року вбачається, на позивача покладено обов`язок сплачувати банку комісії: 1) за видачу кредиту одноразово в розмірі 0% від суми кредиту сплачується в день видачі кредиту; 2) за управління кредитом - щомісяця відповідно до Графіку платежів; 3) інші комісії, передбачені тарифами Банку, які стягуються при обслуговуванні Поточного рахунку для обслуговування кредиту. Оскільки споживач є вразливою стороною договірних відносин, саме тому законодавець визначився з посиленим захистом споживачів і закріпив це у відповідних нормах Закону України "Про захист прав споживачів". За змістом статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (станом на 11 травня 2017 року) до договорів зі споживачами про надання споживчого кредиту застосовуються положення цього Закону про несправедливі умови в договорах, зокрема про встановлення обов`язкових для споживача умов, з якими він не мав реальної можливості ознайомитися перед укладенням договору; надання продавцю (виконавцю, виробнику) права в односторонньому порядку змінювати умови договору на власний розсуд або на підставах, не зазначених у договорі; передбачення зміни в будь-яких витратах за договором, крім відсоткової ставки. Продавець (виконавець, виробник) не повинен включати в договори зі споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків за шкоду споживача. Якщо положення договору визнано несправедливим, включаючи ціну договору, таке положення може бути змінене або визнане недійсним. Положення, що було визнане недійсним, вважається таким з моменту укладення договору. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що несправедливими є положення договору про споживчий кредит, які містять умови про зміни у витратах, зокрема щодо плати за обслуговування кредиту, і це є підставою для визнання таких положень недійсними. Відповідно до ч. 8 ст. 18 Закону України «Про захист прав споживачів» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) нечіткі або двозначні положення договорів зі споживачами тлумачаться на користь споживача. Частиною другою статті 19 Закону України «Про захист прав споживачів» визначено, що підприємницька практика є такою, що вводить в оману, якщо під час пропонування продукції споживачу не надається або надається у нечіткій, незрозумілій або двозначний спосіб інформація, необхідна для здійснення свідомого вибору. Даними про сукупну вартість кредиту є інформація про процентну ставку, вартість сукупних послуг та інших фінансових зобов`язань позивача, варіанти погашення кредиту, кількість платежів, їх періодичність та обсяги. Статтею 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» у редакції, що діяла на момент виникнення спірних правовідносин (станом на 11 травня 2017 року), визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком. Банкам забороняється вимагати від клієнта придбання будь-яких товарів чи послуг від банку або від спорідненої чи пов`язаної особи банку як обов`язкову умову надання банківських послуг (ч. 1, ч. 2 ст. 55 цього Закону). Згідно із пунктом 3.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту (далі - Правила), затверджених постановою правління Національного банку України від 10 травня 2007 року № 168, (які були чинними на момент укладення між сторонами кредитного договору), банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх сукупних послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача. Відповідно до пункту 3.6 вищевказаних Правил, банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на укладення кредитного договору тощо). Верховний Суд України у постанові від 16 листопада 2016 року у справі № 6-1746цс16 висловив правову позицію про те, що відповідно до пункту 3.6 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту банки не мають права встановлювати платежі, які споживач має сплатити на користь банку за дії, які банк здійснює на власну користь (ведення справи, договору, облік заборгованості споживача тощо), або за дії, які споживач здійснює на користь банку (прийняття платежу від споживача, тощо), або що їх вчиняє банк або споживач з метою встановлення, зміни або припинення правовідносин (укладення кредитного договору, внесення змін до нього, прийняття повідомлення споживача про відкликання згоди на кредитного договору тощо). Правовий висновок щодо визнання недійсними положень кредитного договору, викладений також у постанові Верховного Суду від 27 грудня 2018 року в справі №695/3474/17. Зокрема Верховний Суд зазначив, що суди попередніх інстанцій надали належну правову оцінку відповідності пункту 1.4 кредитного договору вимогам Закону України «Про захист прав споживачів» та Правилам надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту, та дійшли обгрунтованих висновків про визнання недійсним кредитного договору в частині встановлення щомісячної комісійної винагороди банку за обслуговування кредитної заборгованості, та зобов`язання банку зарахувати сплачену позичальником комісію у рахунок інших обов`язкових платежів за кредитним договором. Як вбачається з матеріалів справи, встановивши в кредитному договорі сплату щомісячної комісії за управління кредитом банк не зазначив, які саме послуги за вказану комісію надаються позивачу, при цьому всупереч вищевказаним нормам закону, які були чинні на момент укладання Договору, відповідач нараховував комісію за послуги, що супроводжують кредит, а саме за надання кредиту та управління кредитом. Також суд зазначає, що за положеннями абзацу третього частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» кредитодавцю забороняється встановлювати в договорі про надання споживчого кредиту будь-які збори, відсотки, комісії, платежі тощо за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону. Умова договору про надання споживчого кредиту, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні цього Закону, є нікчемною. Послуга - це діяльність виконавця з надання (передачі) споживачеві певного визначеного договором матеріального чи нематеріального блага, що здійснюється за індивідуальним замовленням споживача для задоволення його особистих потреб; споживчий кредит - це кошти, що надаються кредитодавцем (банком або іншою фінансовою установою) споживачеві на придбання продукції (пункти 17 і 23 статті 1 Закону України «Про захист прав споживачів»). Отже, послугою з надання споживчого кредиту є діяльність банку або іншої фінансової установи з передачі споживачу коштів на придбання продукції для його особистих потреб, а тому встановлення кредитором будь-яких зборів, відсотків, комісій, платежів за інші дії, ніж надання коштів на придбання продукції, є незаконним, а такі умови споживчого кредиту є нікчемними і не потребують визнання недійсними. Касаційний господарський суд у складі Верховного Суду зазначив, що відповідно до частини другої статті 215 Цивільного кодексу України якщо недійсність правочину встановлена законом, то визнання недійсним такого правочину судом не вимагається. Однак у випадку невизнання іншою особою такої недійсності правочину в силу закону та за наявності відповідного спору вимога про встановлення нікчемності може бути пред`явлена до суду окремо, без застосування наслідків недійсності нікчемного правочину. Умова договору про надання споживчого кредиту, укладеного після 16 жовтня 2011 року, яка передбачає здійснення будь-яких платежів за дії, які не є послугою у визначенні Закону України «Про захист прав споживачів» (будь-які збори, відсотки, комісії, платежі), є нікчемною на підставі частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів». Ця норма діяла з 16 жовтня 2011 року до внесення змін на підставі Закону України від 15 листопада 2016 року № 1734-VIII «Про споживче кредитування», тобто до 10 червня 2017 року. Разом з тим, позивач не ставить вимогу про визнання вказаних ним пунктів договору нікчемними. Виходячи із засади цивільного судочинства щодо диспозитивності, враховуючи те, що вимога щодо нікчемності умов кредитного договору в частині зобов`язання позичальника по оплаті Банку комісії за управління кредитом, не є предметом розгляду даного спору, суд вважає, що вказана обставина не впливає на вирішення даної справи по суті. Викладене дає підстави для висновку, що надання грошових коштів за укладеним кредитним договором відповідно до ч. 1 ст. 1054 ЦК України є обов`язком банку, виконання такого обов`язку не може обумовлюватися будь-якою зустрічною оплатою з боку позичальника. Таким чином, встановлення банком в кредитному договорі обов`язку боржника сплачувати щомісячну комісію за управління кредитом без зазначення, які саме послуги за вказану комісію надаються клієнту, а також нарахування комісії за послуги, що супроводжують кредит, є незаконними. Вказаний висновок суду узгоджується з правовою позицією викладеною у постанові Верховного Суду України від 27 листопада 2019 року у справі № 522/18855/16 (провадження № 61-10934св19). Крім того, як вбачається з графіка платежів за Кредитним договором №LOY-57459 від 11 травня 2017 року та розрахунку сукупної вартості кредиту, відповідачем станом на дату надання кредиту нараховано додаткові витрати на розрахунково-касове обслуговування, у звязку із відкриттям поточного рахунку, в сумі 100 грн. При цьому наведені представником відповідача доводи стосовно погодження сторонами в момент укладення спірного договору положень щодо комісії, розмір якої був незмінним впродовж усього строку дії договору та інші доводи вищевказаних правових висновків не спростовують, а тому не заслуговують на увагу. Стосовно доводів відповідача про те, що на правовідносини за даним договором поширюється дія спеціального закону у сфері споживчого кредитування, а саме ЗУ «Про споживче кредитування», суд зазначає наступне. Законодавець визначився з посиленим захистом споживачів шляхом прийняття Закону України "Про споживче кредитування", який набрав чинності 10 червня 2017 року. Дійсно, положення Закону України «Про споживче кредитування» допускає, що укладення договору про споживчий кредит може бути пов`язано з необхідністю отримання споживачем додаткових чи супутніх послуг кредитодавця або третіх осіб, при цьому вимагає, щоб відомості про це були відображені в паспорті споживчого кредитування, з яким кредитодавець має ознайомити позичальника в письмовій формі до укладення договору про споживчий кредит, при цьому інформація про наслідки прострочення виконання зобов`язань зі сплати платежів, у тому числі розмір неустойки, процентної ставки, комісії, інших платежів, які застосовуються чи стягуються за договором про споживчий кредит, має бути зазначена в такому договорі. Відповідно до ст. 11 ЗУ "Про захист прав споживачів" (в редакції, що набрала чинності після укладення Договору) цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить Закону України "Про споживче кредитування". При цьому, за загальновизнаним принципом права, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце. На час укладання кредитного договору (11 травня 2017 року) діяло положення частини п`ятої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», за яким умова договору, якою передбачено плату за послуги, що супроводжують кредит, тобто компенсація сукупних послуг банку за рахунок позивача, є незаконними, що виключає застосування положень статті 8 Закону України «Про споживче кредитування» (чинного з 10 червня 2017 року), згідно з якою до загальних витрат за споживчим кредитом включено, зокрема комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту. У звязку з наведеним суд вважає помилковими доводи представника відповідача про те, що на момент укладення Договору, починаючи з 15 листопада 2016 року був чинним ЗУ «Про споживче кредитування», оскільки Прикінцевими та перехідними положеннями вищевказаного закону передбачено, що цей Закон набирає чинності через шість місяців з дня опублікування (опубліковано в газеті "Голос України" від 10.12.2016 р. N 236.), тобто з 10 червня 2017 року. Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» №9 від 06.11.2009 року судам необхідно враховувати, що згідно із статтями 4, 10 та 203 ЦК зміст правочину не може суперечити ЦК, іншим законам України, які приймаються відповідно до Конституції України та ЦК, міжнародним договорам, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, актам Президента України, постановам Кабінету Міністрів України, актам інших органів державної влади України, органів влади Автономної Республіки Крим у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, а також моральним засадам суспільства. Зміст правочину не повинен суперечити положенням також інших, крім актів цивільного законодавства, нормативно-правових актів, прийнятих відповідно до Конституції України (статті 1, 8 Конституції України). Відповідність чи невідповідність правочину вимогам законодавства має оцінюватися судом відповідно до законодавства, яке діяло на момент вчинення правочину. Визнання правочину недійсним як спосіб захисту цивільних прав і цивільних інтересів застосовується у випадках, коли необхідно відновити становище, що існувало до укладення правочину з порушенням умов необхідних для чинності правочину (ст. 203 ЦК). Його застосування регулюється ст.ст. 215-236 ЦК України. Відповідно до ст.215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Стаття 203 ЦК України дає вичерпний перелік вимог, додержання яких є необхідним для чинності правочину, а саме: зміст правочину не може суперечити цьому кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також моральним засадам суспільства; особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі; правочин має бути направлений на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним; правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей. Відповідно до частини першої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Згідно з ч. 1 ст. 217 ЦК України недійсність окремої частини правочину не має наслідком недійсності інших його частин і правочину в цілому, якщо можна припустити, що правочин був би вчинений і без включення до нього недійсної частини. За наведених обставин,

Outcome: approved