Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду із позовною заявою, згідно якої просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 165 787 грн. 35 коп., з яких 94 965 грн. 00 коп. суми неповернутої позики та 70 822 грн. 35 коп. пені. Свої вимоги позивач мотивував тим, що 13 березня 2021 року між ним та відповідачем [PERSON] було укладено у простій формі договір позики грошових коштів в сумі 122 765 грн. 00 коп., відповідно до якого [PERSON] передав, а [PERSON] отримав зазначену суму коштів і зобов`язався повернути їх у строк до 17 березня 2021 року включно. Сторони також домовились, що у разі порушення позичальником строків повернення позики, останній повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від розміру позики за кожен день прострочення повернення позики. Відповідно до умов додаткової угоди від 17 березня 2021 року, пеня в розмірі 1% нараховується в розмірі не суми позики, а на залишок суми неповернутого боргу. Позивач зазначає, що він, як позикодавець, свої зобов`язання за договором позики виконав в повному обсязі, передавши відповідачу грошові кошти в сумі 122 765 грн. 00 коп., а відповідач, порушуючи умови договору, в зазначений у договорі строк повернув суму боргу не в повному обсязі, а в сумі 27 800 грн. 00 коп. Таким чином, сума грошових коштів, які відповідач не повернув позивачу в установлений договором строк, складає 94 965 грн. 00 коп. Станом на день звернення до суду із позовом відповідач відповідно до норм чинного законодавства та умов укладеного договору позики допустив прострочення виконання умов договору на 79 днів (з 18 березня 2021 року по 03 червня 2021 року включно), та сума пені складає 75 022 грн. 35 коп. Окрім того, як вказує позивач [PERSON] , 21 травня 2021 року відповідачем в рахунок погашення заборгованості зі сплати пені за прострочення повернення суми боргу було повернуто грошові кошти в розмірі 4 200 грн. 00 коп. Таким чином, з урахування повернених відповідачем [PERSON] грошових коштів, з останнього підлягає до стягнення сума 165 787 грн. 35 коп., де 94 965 грн. 00 коп. - сума неповернутої позики, 70 822 грн. 35 коп. - пеня. У зв`язку із тим, що відповідач не виконав свого зобов`язання з повернення грошових коштів згідно умов договору позики, позивач і вимушений звернутись до суду за захистом своїх порушених прав. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 30 червня 2021 року відкрито провадження у справі, справу визначено розглядати за правилами загального позовного провадження. 19 липня 2021 року до суду звернувся позивач [PERSON] із заявою про збільшення позовних вимог, відповідно до якої просив суд ухвалити рішення, яким стягнути з відповідача [PERSON] на його користь грошові кошти в сумі 208 923 грн. 00 коп., з яких 94 965 грн. 00 коп. - сума неповернутої позики, та 113 958 грн. 00 коп. пені, оскільки на день звернення до суду із позовом строк прострочення сплати боргу складав 79 днів, а на день подачі заяви про збільшення позовних вимог строк прострочення сплати боргу складає вже 120 днів, та за визначений період відповідачем не було повернуто суму позики. Ухвалою Крюківського районного суду міста Кременчука Полтавської області від 03 листопада 2021 року закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду по суті. Представник позивач [PERSON] адвокат Шевченко С.М. в судовому засіданні позовні вимоги підтримав в повному обсязі, посилаючись на викладені в позовній заяві обставини. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, хоча належним чином був повідомлений про дату, час та місце розгляду справи, завчасно надав до суду заяву в якій прохав проводити розгляд справи за його відсутністю, прохав позовні вимоги задовольнити частково із врахуванням викладених у відзиві заперечень. Суд, вислухавши думку представника позивача, дослідивши та проаналізувавши письмові матеріали справи, приходить до наступних висновків. Статтею 4 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до статті 5 Цивільного процесуального кодексу України, здійснюючі правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом. Згідно зі статтею 15 Цивільного кодексу України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання; кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. 13 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] було укладено договір позики, за умовами підпункту 1.1. якого позикодавець в особі [PERSON] в порядку та на умовах, визначених цим договором, зобов`язався надати позичальнику в особі [PERSON] предмет позики у виді грошових коштів в розмірі, визначеному цим договором, а останній зобов`язався прийняти позику і повернути її позикодавцеві у визначений цим договором строк. Згідно підпункту 2.1 вказаного договору, сума позики становить 122 765 грн. 00 коп., та підпунктами 3.1, 3.2 визначено строк надання позики позичальнику, який становить п`ять днів, та остаточну дату повернення позики - 17 березня 2021 року. Згідно пункту 5.2 вказаного договору позики, при порушенні позичальником строку повернення позики, вказаного у пункті 3.2 цього договору, він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від суми розміру позики за кожний день прострочення повернення позики. 17 березня 2021 року [PERSON] та [PERSON] уклали Додаткову угоду до договору грошової позики від 13 березня 2021 року, згідно із якою пункт 5.2 договору грошової позики від 13 березня 2021 року викладено у такій редакції: «при порушенні позичальником строку повернення позики, вказаного в пункті 3.2 цього договору, він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від суми залишку не повернутої позики за кожен день прострочення позики». Згідно змісту розписки до договору позики від 13 березня 2021 року, [PERSON] передає [PERSON] грошові кошти в сумі 122 765 грн. по договору позики від 13 березня 2021 року, а [PERSON] , [INFO] , грошові кошти отримав відповідно до договору позики в повному обсязі в сумі 122 765 грн. та зобов`язується повернути їх до 17 березня 2021 року. Згідно частини 1 статті 1046 Цивільного кодексу України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Положеннями частини 1 статті 1049 Цивільного кодексу України визначено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику у строк та в порядку, що встановлені договором. Відповідно до змісту частини 2 статті 1047 Цивільного кодексу України, на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який боржник видає кредитору за договором позики, підтверджуючи як його укладення, так і умови договору, а також засвідчуючи отримання від кредитора певної грошової суми або речей. Аналогічна правова позиція висловлена у постанові Верховного суду України №6-996цс17 від 13 грудня 2017 року. Згідно позиції, висловленої в постанові Верховного Суду у справі №367/135/16-ц від 05 вересня 2018 року, досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти їх справжню правову природу, незважаючи на найменування документа, і залежно від установлених результатів зробити відповідні правові висновки щодо дійсної природи існуючих між сторонами правовідносин; розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх повернення та зазначення дати отримання коштів. За викладених вище обставин, суд вважає доведеною обставину, що між сторонами виникли правовідносини з приводу виконання умов договору позики, що також підтверджується відповідачем по справі. За приписом статті 526 Цивільного кодексу України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Статтею 629 Цивільного кодексу Украйни встановлено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами. Як встановлено в судовому засіданні, відповідач [PERSON] в порушення умов укладеного 13 березня 2021 року між ним та позивачем [PERSON] договору позики в установлений у ньому строк повернув суму боргу лише частково, а саме в розмірі 27 800 грн. 00 коп., на що вказує особисто позивач. Суд наголошує на тому, що відповідач [PERSON] , згідно змісту наданих ним відзиву та заперечень на відповідь на відзив, підтверджує вказану вище обставину часткового повернення ним боргу в зазначеній вище сумі, а саме 27 800 грн. 00 коп. та не заперечує щодо наявності його основного боргу перед [PERSON] в розмірі 94 965 грн. 00 коп. Враховуючи зазначені вище положення чинного законодавства, встановлені обставини справи, суд приходить до висновку про законність та обґрунтованість позовних вимог [PERSON] в частині стягнення з відповідача суми основного боргу за договором позики в розмірі 94 965 грн. 00 коп., у зв`язку із чим вони підлягають задоволенню в повному обсязі. Вирішуючи питання щодо заявлених вимог в частині стягнення з відповідача пені, суд виходить з наступного. За змістом статті 549 Цивільного кодексу України, неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання. Частинами 1, 2 статті 551 Цивільного кодексу України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Умовами Додаткової угоди до договору грошової позики від 13 березня 2021 року, укладеної 17 березня 2021 року між [PERSON] та [PERSON] , передбачено, що при порушенні позичальником строку повернення позики, вказаного в пункті 3.2 цього договору, він повинен сплатити позикодавцю пеню в розмірі 1% від суми залишку не повернутої позики за кожен день прострочення позики. Позивачем надано суду розрахунок пені станом на 14 липня 2021 року: 94 965 грн. 00 коп. (сума основного боргу) * 1% * 120 днів прострочення = 113 958 грн. 00 коп. Вказана вище сума пені розрахована із врахуванням сплати відповідачем 21 травня 2021 року пені за прострочення повернення суми боргу в розмірі 4 200 грн. 00 коп. Обставина сплати пені відповідачем в розмірі 4 200 грн. 00 коп. також підтверджується змістом його відзиву та заперечень на відповідь на відзив, яка також була визнана представником позивача в судовому засіданні і тому відповідно до вимог частини 1 статті 82 ЦПК України не підлягає доказуванню. Свідок [PERSON] підтвердив суду обставин що дійсно в липні 2021 року [PERSON] перебував в скрутному матеріальному становищі пов`язаної із невиконанням невідомою свідку особою, зобов`язання щодо повернення позивачу значної суми позики. Однак, оскільки особа що позичала у [PERSON] кошти у визначений строк, борг не повернула, позивач вимушений був позичати їх у сторонніх осіб, в даному випадку саме у свідка, про що між останнім та [PERSON] було укладено відповідний договір позики. Згідно частини 3 статті 551 Цивільного кодексу України, розмір неустойки може бути зменшений за рішенням суду, якщо він значно перевищує розмір збитків, та за наявності інших обставин, які мають істотне значення. Отже, положення частини третьої статті 551 ЦК України з урахуванням наведених положень норм процесуального права щодо загальних засад цивільного судочинства дає право суду зменшити розмір неустойки за умови, що він значно перевищує розмір збитків. Такого висновку дійшли Верховний Суд України, зокрема, у постанові від 4 листопада 2015 року у справі № 6-1120цс15, і Велика Палата Верховного Суду у постановах від 12 грудня 2018 року у справі № 703/1181/16-ц та від 20 березня 2019 року у справі № 761/26293/16-ц. Із врахуванням того факту що визначений позивачем розмір неустойки значно перевищує розмір збитків та приймаючи до уваги недоведеність відповідачем належними та допустимими доказами поважності обставин які б унеможливили виконання останнім грошового зобов`язання у визначений в договорі позики строк, суд вважає можливим зменшити розмір пені до 90 000 грн, що відповідатиме принципу пропорційності у цивільному судочинстві. Аналогічна позиція стосовно визначення пропорційності розміру пені сумі порушеного грошового зобов`язання, також відображена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.08.2019 (справа № 727/9352/17; провадження № 14-319цс19) Щодо розподілу витрат, понесених позивачем на оплату правничої допомоги, суд виходить з наступного. Відповідно до частини 1 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. Згідно із частиною 2 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України, за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат. Частиною 3 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Правнича допомога позивачу [PERSON] надавалась адвокатом Шевченко С.М. на підставі Договору №25/21 про надання правової допомоги від 002 червня 2021 року та відповідного Ордеру від 03 червня 2021 року. Як вбачається з наданого стороною позивача та дослідженого в судовому засіданні детального опису наданих послуг, адвокат Шевченко С.М. надав [PERSON] наступну професійну правничу допомогу: усна консультація із загальних питань права, що стосуються конкретної ситуації клієнта щодо пред`явлення позову про стягнення боргу; вивчення письмових документів; підготовка позовної заяви з додатками, роздруківка у 4-х примірниках. Відповідно до вимог частини 1 статті 134 ЦПК України разом з першою заявою по суті спору кожна сторона подає до суду попередній (орієнтовний) розрахунок суми судових витрат, які вона понесла і які очікує понести в зв`язку із розглядом справи. На виконання зазначених вище вимог Закону позивачем при зверненні з позовом до суду було зазначено орієнтовний розрахунок суми судових витрат що склав 6000 грн. Згідно квитанції №25/21 від 02 червня 2021, [PERSON] сплатив адвокату Шевченку С.М. грошові кошти в розмірі 4 000 грн. 00 коп. за надання вказаних вище послуг. Частинами 5,6 статті 137 ЦПК України визначено що суд може за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Заперечуючи проти стягнення витрат на правничу допомогу у визначеному позивачем розмірі, відповідач послався виключно на неспівмірність останніх складності справи, при цьому в порушення вимог частини 6 статті 137 ЦПК України будь яке обґрунтування наведеній вище обставині на яку відповідач посилається як на підставу своїх заперечень, суду не надавав. Частиною 4 статті 137 Цивільного процесуального кодексу України передбачено, що розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. За викладених вище обставин, приймаючи до уваги досліджені в судовому засіданні надані представником позивача письмові докази на підтвердження розміру понесених витрат на професійну правничу допомогу і із врахуванням часткового задоволення позовних вимог останнього, яке у відсотковому співвідношенні складає 88,53 %, суд із врахуванням складності справи та виконаних адвокатом Шевченко С.М. робіт, участі останнього в трьох судових засіданнях, приходить до висновку про часткове задоволення вимог в частині стягнення з відповідача на користь позивача суми витрат, понесених останньою на оплату професійної правничої допомоги, та вважає за необхідне задовольнити їх на суму 4 500 грн.

Outcome: partial