Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із даним позовом, який обґрунтовує тим, що 12.08.2017 року між нею та відповідачем укладено шлюб. За час шлюбу у сторін народився син - [PERSON] , [INFO] . Позивач стверджує, що між нею та чоловіком постійно виникають сварки та суперечки через різні погляди на життя як в аспекті сімейності так і в інших аспектах, що безпосередньо пов`язані із спільним їхнім проживанням. Вважає, що подальше спільне життя з відповідачем не можливе. Разом з цим зазначає, що протягом останніх шести місяців позивач разом з дитиною проживає окремо від відповідача за адресою [ADDRESS] та не підтримує з ним жодних відносин. Позивач самостійно піклується про дитину, вживаючи при цьому всіх можливих заходів для забезпечення її всім необхідним для її виховання та розвитку, однак вважає, що тільки зусиль матері для цього недостатньо. Тому, з урахуванням наведеного позивач просить суд розірвати шлюб між нею та відповідачем та стягнути з відповідача на її користь аліменти на утримання їх сина [PERSON] , [INFO] у твердій грошовій сумі у розмірі 8000,00 грн., оскільки вважає, що саме такий розмір аліментів буде справедливим та достатнім для забезпечення мінімальних потреб малолітньої дитини, а також стягнути витрати зі сплати судового збору. Ухвалою судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 28.03.2022 року відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. Позивач [PERSON] у судове засідання не з`явилася, однак від її представника адвоката Ставичного П.І. до суду надійшла заява про розгляд справи без їх участі, позовні вимоги підтримують, не заперечують проти ухвалення заочного рішення. Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився повторно, хоча про час та місце розгляду справи повідомлявся своєчасно та належним чином, а тому суд в порядку ст. 280 ЦПК України, вважає, що справу слід вирішити на підставі наявних у ній доказів та постановити заочне рішення. Відзиву у визначений судом строк відповідач не надіслав. Згідно з ч.8 ст.178 ЦПК України - у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений законом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами. Враховуючи, що відповідачем у встановлений законом строк відзив на позов не подано, в матеріалах справи достатньо даних про права та взаємовідносини сторін, суд вважає за можливе вирішити справу на підставі наявних у ній матеріалів. У зв`язку з неявкою в судове засідання учасників справи, відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Дослідивши матеріали справи, суд вважає, що позов підлягає до задоволення з наступних підстав. Як встановлено по справі, 12 серпня 2017 року сторони зареєстрували шлюб, що стверджується долученим до справи свідоцтвом про шлюб серії [NUMBER] , виданим 12 серпня 2017 року Ужгородським містким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Закарпатській області, про що складено відповідний актовий запис № 560. У даному шлюбі у сторін народився син [PERSON] , [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про народження серії [NUMBER] , виданого 01 липня 2020 року Ужгородським містким відділом державної реєстрації актів цивільного стану Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ). Приписами ст.110 СК України визначено, що позов про розірвання шлюбу може бути пред`явлений одним з подружжя. Згідно ст. 112 СК України при розгляді справи про розірвання шлюбу суд з`ясовує фактичні взаємини подружжя, дійсні причини позову про розірвання шлюбу, бере до уваги наявність малолітньої дитини й інших обставин життя чоловіка і жінки. Відповідно до ч.3 ст.105 СК України шлюб припиняється внаслідок його розірвання за позовом одного з подружжя на підставі рішення суду. Відповідно до ст.24 СК України шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки та чоловіка. Примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Таке положення національного законодавства України відповідає ст.16 Загальної декларації прав людини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 10 грудня 1948 року, згідно з якою чоловіки і жінки, які досягли повноліття, мають право без будь-яких обмежень за ознакою раси, національності або релігії одружуватися і засновувати сім`ю. Вони користуються однаковими правами щодо одруження під час шлюбу та під час його розірвання. Оскільки позивач [PERSON] наполягає на розірванні шлюбу, то відповідно відмова в розірванні шлюбу буде примушуванням до шлюбу та шлюбних відносин, що є неприпустимим. Як встановлено у судовому засіданні, подружнє життя у сторін не склалося. Про це свідчать ті обставини, що позивач та відповідач сімейних стосунків не підтримують, спільно не проживають, подальше збереження шлюбу позивач вважає неможливим. Наведене дозволяє суду зробити висновок про те, що сторони втратили почуття поваги, любові та довіри один до одного і їх сім`я розпалася остаточно. Умови для їх примирення відсутні, а цей шлюб є формальним і подальше його збереження суперечить інтересам сторін. Стаття 51 Конституції України передбачає, що шлюб ґрунтується на вільній згоді жінки і чоловіка. Кожен із подружжя має рівні права і обов`язки у шлюбі та сім`ї. Аналогічні приписи викладені у ст. 24 СК України, у якій, крім іншого передбачено, що примушування жінки та чоловіка до шлюбу не допускається. Відповідно до ч.3 та ч.4 ст. 56 СК України кожен з подружжя має право припинити шлюбні відносини. Примушування до припинення шлюбних відносин, примушування до їх збереження, є порушенням права дружини, чоловіка на свободу та особисту недоторканість і може мати наслідки, встановлені законом. Спору щодо поділу спільного майна позивачем не заявлялося. Враховуючи вищенаведені обставини справи та аналізуючи норми СК України, суд приходить до висновку, що подальше спільне проживання подружжя і збереження шлюбу суперечить інтересам позивача та відповідача, а тому шлюб між [PERSON] та [PERSON] слід розірвати. Окрім цього, як встановлено у судовому засіданні малолітній син [PERSON] , [INFO] , проживає разом з матір`ю [PERSON] та перебуває на її утриманні, що підтверджується актом щодо проживання осіб за адресою [ADDRESS] від 03.03.2022 року. Відповідно до ст. 8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Відповідно до копії свідоцтва про народження серії [NUMBER] від 01.07.2020 року, [PERSON] народився [INFO] та батьками дитини записані [PERSON] та [PERSON] . У відповідності до ст. 180 Сімейного кодексу України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Позивачем ставиться вимога про стягнення з відповідача аліментів на утримання малолітнього сина [PERSON] у твердій грошовій сумі у розмірі 8 000 гривень щомісячно, до досягнення дитиною повноліття. Відповідно до ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються в частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі. Зі ст. 182 СК України слідує, що при визначенні розміру аліментів суд враховує: стан здоров`я та матеріальне становище дитини; стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів; наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина; наявність рухомого та нерухомого майна, грошових коштів; доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів; інші обставини, що мають істотне значення. При цьому, розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини. Мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Згідно з ст. 7 Закону України «Про Державний бюджет на 2022 рік», прожитковий мінімум у 2022 році для дітей віком до 6 років: з 1 січня - 2100 гривень, з 1 липня - 2201 гривня, з 1 грудня - 2272 гривні. Оцінюючи наявні у справі докази, та враховуючи те, що відповідач добровільно не приймає участі у матеріальному забезпеченні дитини, доказів зворотного суду надано не було, відповідач є батьком дитини, особою працездатного віку, інших осіб на утриманні не має, беручи до уваги вік дитини, розмір прожиткового мінімуму встановлений Законом України «Про державний бюджет на 2022 рік», а також те, що син перебуває на утриманні матері, хоча обов`язок утримувати дитини є рівною мірою обов`язком як матері, так і батька, суд дійшов до висновку, що відповідач зобов`язаний нести витрати на утримання свого сина у твердій грошовій сумі у розмірі 3 000 гривень щомісячно. Згідно з ч.1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. Оскільки з позовом позивач звернулася 14.03.2022 року, то аліменти на утримання дитини підлягають стягненню з цієї дати. За приписами п. 1 ч. 1 ст. 430 ЦПК України суд допускає негайне виконання рішення у справі про стягнення аліментів у межах суми платежу за один місяць. Відповідно до ч. 6 ст. 141 ЦПК України, якщо позивача, на користь якого ухвалено рішення, звільнено від сплати судового збору, він стягується з відповідача в дохід держави пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог. Виходячи з наведеного, оскільки позивача було звільнено від сплати судового збору, такий підлягає стягненню з відповідача на користь держави.

Outcome: partial