Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

Позивач [PERSON] звернулася до суду з первісною позовною заявою 13 січня 2021 року, уточнивши пред`явлені вимоги, просила суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу, реєстровий №1-408 від 26 травня 1998 року, укладений на Криворізькій філії товарної біржі «Українська біржа нерухомості» між нею та [PERSON] , за яким вона набула у власність квартиру загальною площею 51,9 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; поділити майно, яке є спільною сумісною власністю подружжя, а саме квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] , визнавши за нею право власності на 1/2 частину квартири. Пред`явлені вимоги мотивовано тим, що з 11 серпня 1990 року [PERSON] перебувала в шлюбі зі [PERSON] , який розірвано за рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2013 року, набрало законної сили 27 листопада 2013 року. У період перебування в шлюбі вони придбали житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 1998 року, зареєстрованого за №1-408 на Криворізькій філії товарної біржі Українська біржа нерухомості на підставі протоколу відкритих торгів №146 від 26 травня 1998 року та ст.15 Закону України Про товарну біржу. Продавцем за договором була [PERSON] , а покупцем - [PERSON] . При укладенні договору всі істотні умови сторонами було погоджено, право власності на придбане майно за [PERSON] зареєстровано на підставі вказаної угоди в КП «Криворізьке БТІ» ДОР без нотаріального посвідчення угоди, що на той момент не вимагалось у випадку реєстрації правочину на товарній біржі. На даний час між [PERSON] та [PERSON] виник спір з приводу поділу зазначеної квартири як об`єкта спільної сумісної власності подружжя. Маючи намір внести відомості про реєстрацію права власності на квартиру до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно задля подальшого вирішення питання поділу нерухомого майна, вона звернулася до державного реєстратора, однак отримала відмову з посиланням на відсутність нотаріального посвідчення договору купівлі-продажу квартири від 26 травня 1998 року як правовстановлюючого документу, що ставить під сумнів його дійсність. Оскільки товарна біржа, яка здійснювала реєстрацію договору, припинила свою діяльність, однак під час укладення договору сторони погодили усі істотні умови, продавець отримала гроші за квартиру, а покупець квартиру, тому за захистом своїх прав як власника та забезпечення можливості їх реалізації, вимушена звернутися до суду. Що стосується вимог про поділ спірної квартири, то [PERSON] зазначила, що оскільки квартира придбана нею в період перебування в шлюбних стосунках зі [PERSON] , вказані обставини визначають статус майна як спільної сумісної власності, що не вимагає визнання цього в судовому порядку. Будь-яких домовленостей щодо визначення часток між ними ніколи не було, як і підстав для відступу від рівності їх часток з огляду на порядок володіння та користування житловим приміщенням, який склався між ними в період сумісного проживання в шлюбі в цій квартирі. З огляду на те, що наразі їх частки не виділені, що виключає можливість вільної реєстрації права власності на половину кожним з них, позивач просить здійснити поділ квартири в судовому порядку. Ухвалою суду від 22 лютого 2021 року (головуючий суддя Гринь Н.Г.) позов прийнято до розгляду з відкриттям спрощеного позовного провадження (а.с.37-38). 07 травня 2021 року адвокат Бондаренко О.В., діючи від імені та в інтересах відповідача [PERSON] , через канцелярію суду подав зустрічний позов до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Криворізька філія товарної біржі «Українська біржа нерухомості», про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, визнання права власності на частину нерухомого майна, в якому просив суд: визнати дійсним договір купівлі-продажу, реєстровий №1-408 від 26 травня 1998 року, укладений на товарній біржі «Українська біржа нерухомості» між [PERSON] та [PERSON] , за яким [PERSON] придбала у власність квартиру загальною площею 51,9 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м. за адресою: [ADDRESS] ; визнати об`єктом спільної сумісної власності [PERSON] та [PERSON] квартиру, розташовану за адресою: [ADDRESS] ; поділити вказане майно, визнавши за [PERSON] право власності на 1/2 частину квартири. Пред`явлені вимоги за зустрічним позовом містять аналогічне обґрунтування з вимогами [PERSON] за первісним позовом. Окремо представник зазначив, що у первісному позові [PERSON] заявляє вимоги про визнання договору купівлі-продажу спірної квартири дійсним та її поділ з визнанням за нею права власності на 1/2 частину квартири, в результаті чого правова участь іншої 1/2 частини квартири за відсутності вимог про визнання на неї права власності за [PERSON] залишається невизначеною, адже відповідно до ч.1 ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до ЦПК України, в межах заявлених вимог. Згідно з протоколом повторного авторозподілу судової справи між суддями від 30 вересня 2021 року на підставі розпорядження керівника апарату суду №303 від 30 вересня 2021 року матеріали справи передано на розгляд судді Ткаченку А.В. Відповідно до ч.11 ст.33 ЦПК України, справа, розгляд якої розпочато одним суддею чи колегією суддів, повинна бути розглянута цим же суддею чи колегією суддів, за винятком випадків, що унеможливлюють участь судді у розгляді справи, та інших випадків, передбачених ЦПК України. \~ \~ \~ \~Як слідує з ч.2 ст.34 ЦПК України, у разі зміни складу суду на стадії судового розгляду справи по суті суд повторно розпочинає розгляд справи по суті, крім випадку, коли суд ухвалить рішення про повторне проведення підготовчого провадження. \~ \~ \~ \~За даних обставин цивільну справу №214/125/21 прийнято до провадження суддею Ткаченком А.В. 20 вересня 2021 року з призначенням до розгляду в порядку спрощеного позовного провадження. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 28 березня 2022 року (а.с.123-124) поновлено відповідачеві [PERSON] процесуальний строк на подання зустрічного позову до [PERSON] , [PERSON] , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору Криворізька філія товарної біржі «Українська біржа нерухомості», про визнання договору купівлі-продажу дійсним, визнання нерухомого майна спільною сумісною власністю подружжя, поділ майна подружжя, визнання права власності на частину нерухомого майна; зустрічну позовну заяву [PERSON] прийнято до розгляду; обєднано в одному провадженні зустрічні позовні вимоги [PERSON] з первісним позовом [PERSON] для їх спільного розгляду. Здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження зі стадії підготовчого провадження з призначенням підготовчого судового засідання. \~ \~ \~ \~Ухвалою суду від 23 травня 2022 року закрито підготовче провадження з призначенням справи до судового розгляду. Правом на участь в судовому засіданні позивач за первісним позовом - відповідач-1 за зустрічним [PERSON] та її представник не скористались, подавши заяву про розгляд справи за їх відсутності. Пред`явлені вимоги первісної позовної заяви підтримали, наполягали на їх задоволенні. Вимоги зустрічного позову визнали. Відповідач-1 за первісним позовом - позивач за зустрічним [PERSON] та його представник - адвокат Бондаренко О.В. також правом на участь в судовому засіданні не скористались, останній подав заяву про розгляд справи за їх відсутності, вимоги за первісним позовом визнали, вимоги за зустрічним позовом підтримали та наполягали на їх задоволенні. Відповідач-2 за первісним та зустрічним позовами [PERSON] в судове засідання не з`явилась, неодноразово викликалась у встановленому законом порядку. У межах визначеного судом строку відзив на первісний та зустрічний позови не подала, заяв про відкладення розгляду справи від неї до суду не надходило. Представник третьої особи за первісним та зустрічним позовами в судове засідання не з`явився, письмових пояснень щодо пред`явлених сторонами вимог за первісним та зустрічним позовами не подавав. Заяв про відкладення розгляду справи від нього суду не надходило. За даних обставин суд вважає за можливе ухвалити рішення за відсутності учасників справи на підставі наявних у справі доказів та висловленої позиції. Інших заяв, клопотань від учасників справи не надходило. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Дослідивши письмові докази, врахувавши позицію [PERSON] , [PERSON] , їх представників, подання ними заяв про визнання вимог за первісним та зустрічним позовами, надавши оцінку доказам в їх сукупності, дотримуючись принципів змагальності та диспозитивності цивільного судочинства, суд доходить висновку про можливість задоволення вимог за обома позовами. Вирішуючи спір в частині визнання оспорюваного договору купівлі-продажу дійсним, суд виходить з того, що [PERSON] за первісним позовом та [PERSON] за зустрічним позовом вірно визначили [PERSON] як належного відповідача, оскільки у спорах, що стосуються оспорювання правочинів (визнання їх дійсними, недійсними, застосування реституції тощо), відповідачами, як правило, є сторони за правочином (договором) - в даному випадку продавець. Судом встановлено, що 26 травня 1998 року між [PERSON] як продавцем та [PERSON] як покупцем було укладено договір купівлі-продажу квартири [ADDRESS] загальною площею 51,9 кв.м., житловою площею 29,6 кв.м. (а.с.9). Договір купівлі-продажу був зареєстрований на товарній біржі «Українська Біржа Нерухомості» (Криворізька філія) за реєстраційним номером 1-408 відповідно до протоколу відкритих торгів №146 від 26 травня 1998 року та на підставі ст.15 Закону України «Про товарну біржу» нотаріальному посвідченню не підлягав. На підставі\~зазначеногодоговору купівлі-продажу від 26 травня 1998 року право особистої власності на житлове приміщення, розташоване за адресою: [ADDRESS] , було зареєстроване за [PERSON] в КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації 14 вересня 1998 року, запис в реєстровій книзі №65П, стор. №527, запис №527, із видачею на ім`я [PERSON] реєстраційного посвідчення (а.с.10). Відповідно до технічного паспорту (а.с.11), квартира [ADDRESS] загальною площею 51,9 кв.м., розташована на І поверсі 9-поверхового будинку, складається з 2-х кімнат житловою площею 29,6 кв.м. (І кімната - 12,7 кв.м., ІІ кімната - 16,9 кв.м.), кухні - 7,4 к.в.м, ванної кімнати - 2,7 кв.м., вбиральні - 1,0 кв.м., коридору - 7,1 кв.м., вбудованої шафи - 1,8 кв.м., обладнана 2 лоджіями загальною площею 3,30 кв.м. (І - 1,50 кв.м., ІІ - 1,80 кв.м.) Як вказували позивачі за первісним та зустрічним позовами, причиною їх звернення до суду став захист їх прав як співвласників нерухомого майна, придбаного в шлюбі, з огляду на те, що правовстановлюючий документ на нерухоме майно (договір купівлі-продажу від 26 травня 1998 року) не відповідає вимогам чинного законодавства з підстав відсутності його нотаріального посвідчення, що впливає на його дійсність. Так, статтями 391, 392 ЦК України (в діючій редакції) встановлено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном. Власник може пред`явити позов про визнання його права власності, якщо це право оспорюється або не визнається іншою особою. Встановленим в судовому засіданні обставинам відповідають правовідносини з порядку належного оформлення та форми договору купівлі продажу нерухомого майна, передбачені\~ст.227 ЦК УРСР 1963 року, норми якого діяли на момент укладення угоди, дійсність якої позивачі за первісним та зустрічним позовами мають намір підтвердили в судовому порядку. За змістом ст.ст.128, 153 ЦК УРСР, право власності у набувача майна за договором виникає з моменту передачі речі, якщо інше не передбачено законом або договором. Договір вважається укладеним, коли між сторонами в повній у належних випадках формі досягнуто згоди по всіх істотних умовах. Істотними є ті умови договору, які визнані такими за законом або необхідні для договорів даного виду, а також всі ті умови, щодо яких за заявою однієї з сторін повинно бути досягнуто згоди. Відповідно до\~ст.224\~ЦК УРСР\~(в\~редакції,\~чинній на\~момент укладення\~оспорюваного договору),\~за договором\~купівлі-продажу\~продавець зобов`язується\~передати майно\~у власність\~покупцеві,\~а покупець\~зобов`язується прийняти майно і сплатити за нього певну грошову суму. Згідно зі ст.227 ЦК УРСР, договір купівлі-продажу жилого будинку (квартири) повинен бути нотаріально посвідчений, якщо хоча б однією з сторін є громадянин. При цьому, ч.2 ст.15 Закону України «Про товарну біржу» (в редакції, діючій на час укладення договору) передбачено, що угоди, зареєстровані на біржі, не підлягають нотаріальному посвідченню. Аналіз вказаних норм в їх сукупності приводить суд до переконання про існування колізії в матеріальних нормах, що визначали вимоги до форми угоди щодо відчуження нерухомого майна. Згідно з приписами ч.2 ст.47 ЦК УРСР, якщо одна з сторін повністю або частково виконала угоду, що потребує нотаріального посвідчення, а друга сторона ухиляється від нотаріального оформлення угоди, суд вправі за вимогою сторони, яка виконала угоду, визнати угоду дійсною; в цьому разі наступне нотаріальне оформлення угоди не вимагається. Судом встановлено, що оспорюваний договір купівлі-продажу квартири від 26 травня 1998 року дійсно підлягав нотаріальному посвідченню, однак не був нотаріально оформлений з посиланням на ст.15 Закону України «Про товарну біржу» від 10 грудня 1991 року (в редакції, чинній на момент укладення договору), примітка про що міститься безпосередньо у змісті договору в частині зазначення відомостей про його реєстрацію на товарній біржі. Не дивлячись на відсутність нотаріального посвідчення договору, на його підставі право власності на відчужуваний об`єкт нерухомості було зареєстроване за [PERSON] як покупцем за договором у КП Криворізьке бюро технічної інвентаризації. Натомість, матеріали цивільної справи не містять спростування твердження [PERSON] та [PERSON] , що на момент укладення оспорюваного правочину сторони досягли згоди щодо усіх істотних умов, зі свого боку [PERSON] як покупець виконала обов`язок по виплаті продавцеві [PERSON] вартості квартири, факт отримання останньою коштів засвідчено її підписом на зворотній стороні угоди (а.с.9-зворот), а відповідач [PERSON] передала продавцеві ключі від відчужуваної квартири. Також заслуговує на увагу той факт, що [PERSON] та [PERSON] значаться зареєстрованими в житловому приміщенні, розташованому за адресою: [ADDRESS] з 18 вересня 1998 року та 27 жовтня 1998 року відповідно та станом на день ухвалення рішення, тобто фактично з моменту набуття її у власність. Відповідно до ч.2 ст.220 ЦК України, якщо сторони домовилися щодо усіх істотних умов договору, що підтверджується письмовими доказами, і відбулося повне або часткове виконання договору, але одна із сторін ухилилася від його нотаріального посвідчення, суд може визнати такий договір дійсним. У цьому випадку нотаріальне посвідчення договору не вимагається. За змістом ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.\~Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.\~Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Відповідно до ст.89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.\~Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Враховуючи вищевикладене, а також те, що між сторонами відбулося повне виконання договору, всі істотні його умови погоджені, загальних договірних засад та прав і свобод сторін договору не порушують, угода купівлі-продажу фактично відбулася з передачею оплати за майном продавцеві, а самого майна покупцеві, право власності на нерухоме майно належним чином зареєстроване за позивачем за первісним позовом [PERSON] , в той час як [PERSON] є його співвласником з огляду на придбання майна в шлюбі, тому суд вважає необхідним позовні вимоги задовольнити, а договір купівлі-продажу від 26 травня 1998 року визнати дійсним. Що стосується вимог про поділ об`єкта нерухомості між [PERSON] та [PERSON] як об`єкта спільної сумісної власності подружжя, то при їх вирішенні суд виходить з такого. Згідно зі ст.ст.41, 55 Конституції України, право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Права людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом способами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань. Питання набуття права власності на нерухоме майно регулюється цивільним законодавством. Судом встановлено, що 11 серпня 1990 року між [PERSON] та [PERSON] (дошлюбне прізвище - [PERSON] ) було укладено шлюб, зареєстрований відділом РАЦС Саксаганського райвиконкому м. Кривого Рогу, актовий запис №814 (а.с.7). Рішенням Саксаганського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 31 жовтня 2013 року, яке набрало законної сили 27 листопада 2013 року, ухваленим при заочному розгляді справи №214/5069/13-ц, за позовом [PERSON] шлюб між подружжям розірвано (а.с.8). На момент розірвання шлюбу спір про розподіл майна між ними був відсутній. При вирішенні\~судом вимоги\~про визнання\~дійсним правочину\~встановлено,\~що в період перебування сторін в шлюбі ними набуто у власність нерухоме майно, розташоване за адресою: [ADDRESS] , на підставі договору купівлі-продажу від 26 травня 1998 року. Покупцем за договором виступала [PERSON] , за якою й зареєстроване право власності на спірну квартиру (а.с.9, 10). Вирішуючи спір про поділ майна подружжя, а саме вищевказаної квартири, набутої [PERSON] у власність у 1998 році, тобто до набрання чинності діючим Сімейним кодексом України, суд керується положеннями КпШС України, що діяв на момент його придбання, що також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною в постанові від 04 листопада 2015 року у справі № 6-1662цс15. Відповідно до ч.1 ст.22 КпШС України, яка встановлює презумпцію віднесення майна до спільної сумісної власності подружжя, майно, нажите подружжям за час шлюбу, є його спільною сумісною власністю. Кожен з подружжя має рівні права володіння, користування і розпорядження цим майном. Згідно зі ст.28 КпШС України, в разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, їх частки є рівними. Аналогічне положення закону закріплено у ст.70 діючого СК України. Системним аналізом вказаних норм суд приходить до висновку, що належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається наступними критеріями: 1) час набуття такого майна; 2) кошти, за які таке майно набуте (джерело набуття); 3) мета придбання майна, яка дозволяє надати йому правовий статус спільної власності подружжя. Отже, визначаючи правовий режим належності майна до спільної сумісної власності подружжя суд перевіряє не тільки факт придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Таким чином, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане. Тому, сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя. При цьому, порядок розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки, що є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя, а в разі неподільності присудження одному з подружжя, якщо інше не визначене домовленістю між ними, або реалізації через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки, що регламентовано ст.29 КпШС. Таким чином, враховуючи доведеність обставин придбання спірної квартири в період перебування сторін в офіційно зареєстрованому шлюбі, будь-якої домовленості між співвласниками нерухомого майна щодо її поділу з відступленням від рівності часток судом не встановлено, сторони визнали позовні вимоги за первісним та зустрічним позовами відповідно, що не суперечить закону та не порушує права інших осіб, тому суд приходить до висновку, що частки кожного із співвласників у цій квартирі є рівними та становлять по 1/2 за кожним. Викладене приводить суд до висновку про те, що право власності на спірну квартиру має бути визнано за кожною стороною по 1/2 її частині. За даних обставин позовні вимоги за первісним позовом [PERSON] та за зустрічним позовом [PERSON] в цій частині підлягають задоволенню повністю. Суд звертає увагу, що право власності на спірне нерухоме майно підлягає державній реєстрації в порядку, передбаченому Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» з метою офіційного визнання і підтвердження державою фактів виникнення, переходу або припинення прав на нерухоме майно шляхом внесення відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Відповідно до ч.12 ст.265 ЦПК України, у разі часткового задоволення первісного і зустрічного позовів про стягнення грошових сум суд проводить зустрічне зарахування таких сум та стягує різницю між ними на користь сторони, якій присуджено більшу грошову суму. Можливість застосування положень ч.12 ст.265 ЦПК України також допускається і при вирішенні питання стягнення судового збору зі сторін за результатом вирішення пред`явлених ними первісного та зустрічного позовів. При вирішенні питання розподілу судових витрат, суд враховує ухвалення рішення на користь позивачів за первісним та зустрічним позовами, визнання ними вимог в частині поділу спірної квартири, а тому на підставі ч.12 ст.265 ЦПК України шляхом зарахування сплаченого [PERSON] судового збору за первісним позовом (2067,21 грн. згідно з квитанцією №834К-6229-Р7Н7-К5КМ від 24 грудня 2020 року, а.с.1) та [PERSON] за зустрічним позовом (2975,56 грн. згідно з квитанцією №0.0.2113824455.1 від 06 травня 2021 року, а.с.68) суд вважає за необхідне стягнути зі [PERSON] на користь [PERSON] судовий збір в сумі 454,17 грн. як різницю після зарахування, та повернути їм по 50% сплаченого ними судового збору за вимогами щодо поділу майна: 1033,60 грн. [PERSON] та 1487,78 грн. [PERSON] . У частині розподілу судових витрат за вимогою про визнання дійсним договору купівлі-продажу, суд враховує не заявлення стороною позивачів вимоги про компенсації понесених ними витрат в цій частині, а тому вважає за можливе такі витрати покласти на [PERSON] (908 грн.) та [PERSON] (840,80 грн.) без їх стягнення з відповідача [PERSON] .

Outcome: approved