Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

Позивачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що рішенням виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №119 від 27 січня 1978 року [PERSON] надано в користування двокімнатну квартиру [ADDRESS] , та на цій підставі було видано ордер. Розпорядженням виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська №139/2р від 25 травня 1984 року житлові будинки [ADDRESS] та [ADDRESS] , а для уникнення дублювання нумерації квартир вони були пронумеровані з [NUMBER] по [NUMBER], та у зв`язку з цим квартира [ADDRESS] стала квартирою [ADDRESS] . Згідно листа КП «ДМБТІ» №12776 від 31 серпня 2018 року будинок [ADDRESS] , в який увійшла квартира [ADDRESS] , зареєстровано за Дніпровською міською радою на підставі рішення виконкому Ленінського району №486 від 08 вересня 1989 року. Рішенням Новокодацької районної в місті Дніпрі ради №85 від 22 лютого 2019 року було змінено умови найму вищевказаної квартири [ADDRESS] , у зв`язку зі смертю наймача - [PERSON] новим наймачем стала його сестра - [PERSON] 30 січня 2020 року вони подали до Департаменту житлового господарства ДМР заяву про приватизацію вказаної квартири [ADDRESS] , в якій вони зареєстровані та фактично проживають. 11 лютого 2020 року отримали відповідь №3/16-607 про те, що оскільки заявники вже скористались правом на приватизацію, то не є можливим передати у приватну власність зазначену квартиру, так як в сумі відбудеться перевищення санітарної норми на 1 особу. Вони дійсно вже брали участь у приватизації кв. [ADDRESS] , але площа зазначеної квартири є меншою за площу, що передбачена ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду». Посилаються на ст. 3, ст. 4, ч.ч. 2,5 ст. 5, ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» і зазначають, що при приватизації житла меншої площі (кв. [ADDRESS] ) ніж встановлено законодавством їм не видавались житлові чеки, а отже і не були ними використані. Зазначають, що ними не було реалізовано право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду у повному обсязі та вони мають право використати залишки житлових чеків для приватизації іншої квартири державного житлового фонду (квартири [ADDRESS] ), наймачами якої вони є, а отже, мають право на безоплатну приватизацію 35,925 м2 шляхом безоплатної передачі у власність та просили суд визнати незаконною відмову Департаменту житлового господарства ДМР №3/16-607 від 11 лютого 2020 року щодо безоплатної передачі їм квартири [ADDRESS] , у власність в порядку приватизації в межах залишку норми безоплатної приватизації; визнати за ними право на безоплатну приватизацію 35,925 м2 вказаної квартири [ADDRESS] шляхом безоплатної передачі у їм у власність на кожного окремо по 11,975 м2 від загальної площі квартири з доплатою грошима за залишкову загальну площу в розмірі 9,375 м2; зобов`язати Департамент житлового господарства ДМР здійснити передачу вищевказаної квартири [ADDRESS] їм у власність безоплатно в порядку приватизації в межах залишку норми безоплатної приватизації з доплатою грошима за залишкову загальну площу в розмірі 9,375 м2 та покласти судові витрати на відповідача. Ухвалами судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 30 червня 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження та здійснено перехід в загальне позовне провадження. 01 лютого 2022 року представник відповідача Романчук М.М. надав до суду відзив на позовну заяву, в якій просив відмовити у задоволенні позовної заяві у повному обсязі на підставі того, що згідно п. 1 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація державного житлового фонду здійснюється лише уповноваженими на це органами місцевого самоврядування, державними підприємствами, організаціями, установами, у повному господарському віданні або оперативному управління яких знаходиться державний житловий фонд. Рішенням ДМР №33/17 від 21.12.2016 року було затверджено «Положення про департамент житлового господарства Дніпропетровської міської ради» в якому п. 1.7 визначено, що цей департамент є органом приватизації житлового фонду, що належить до комунальної власності територіальної громади м. Дніпра. Посилається на постанову Верхового Суду України від 05.12.2006 року по справі №06/97/21-527во06 де зазначено, що суд не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало Закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень, оскільки такі дії виходять за межі визначених йому повноважень законодавцем. Зазначає, що суд, в цьому випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла, та посилається на правові позиції, викладені у постанові ВСУ від 05.08.2019 року по справі №761/28893/16ц, а також посилається на відсутність в матеріалах справи доказів того, що у позивачів наявні на приватизаційних депозитних рахунках невикористані житлові чеки. Ухвалою Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 березня 2022 року за вказаною справою закрито підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. Позивачі [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] надали до суду заяви, в яких просили розгляд справи проводити за їх відсутності, позов підтримали у повному обсязі та просили його задовольнити. Відповідач у судове засідання не з`явився, повідомлявся належним чином про день, час та місце розгляду справи, однак про причини неявки суд не повідомив, не надав клопотання про відкладення розгляду справи, але скористався своїм правом на подачу відзиву, де просив суд відмовити у задоволенні позовної заяви. Відповідно до ч. 2 ст. 247 ЦПК України у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Дослідивши матеріали справи, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають частковому задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Судом встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Ленінської районної ради народних депутатів №119 від 27 січня 1978 року було надано [PERSON] двокімнатну квартиру [ADDRESS] житловою площею 27,40 кв.м (загальна 45,36 кв.м) та зобов`язано житловій групі виконкому Ленінської районної ради народних депутатів видати йому ордер (а.с. 10). Матеріалами справи підтверджено, що Виконавчим комітетом Ленінської районної ради народних депутатів було видано [PERSON] ордер Серії 3 №196 на двокімнатну квартиру житловою площею 27,4 кв.м за [ADDRESS] , а також у вказаному ордері міститься примітка стосовно того, що на підставі розпорядження №139/2р від 25 травня 1984 року з метою упорядкування поштової нумерації будинку було присвоєно адресу - [ADDRESS] (а.с. 11). Як вбачається з відповіді Комунального виробничого житлового ремонтно-експлуатаційного підприємства Ленінського району №120 від 20 липня 2015 року, з метою впорядкування поштової нумерації з будинками, що будуються та існуючими у мікрорайоні «Парус» і відповідно до розпорядження Виконавчого комітету Дніпропетровської міської ради народних депутатів м. Дніпропетровська №139/2Р від 25 травня 1984 року житлові будинки мікрорайону «Парус» будівельний №3Г,Б були об`єднані в один будинок [ADDRESS] , та для уникнення дублювання нумерації квартир, квартири пронумеровані з [ADDRESS] , за старою назвою була 2-х кімнатна квартира під [ADDRESS] , а стало 2-х кімнатна квартира під [ADDRESS] (а.с. 13). Також матеріалами справи підтверджено, що відповідно до свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2001 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження №6/53-2001 від 19 січня 2001 року, квартира за адресою: [ADDRESS] , загальною площею - 46,1 кв. м, належить на праві спільної сумісної власності [PERSON] та членам її сімї - [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , зареєстрована МБТІ та записана у реєстрову книгу за №469п-916-74. (а.с. 12). Судом також встановлено, що рішенням Виконавчого комітету Новокодацької районної у місті Дніпрі ради №85 від 22 лютого 2019 року було дозволено житлово-експлуатаційній організації, на балансі якої перебуває житловий фонд комунальної власності територіальної громади міста, змінити умови договору-найму житлового приміщення, що складається з двох кімнат, житловою площею 27,5 кв. м. за адресою: [ADDRESS] , з померлого брата - [PERSON] на його сестру - [PERSON] (а.с. 14). Довідкою про склад сім`ї або зареєстрованих у житловому приміщенні/будинку осіб №1210 від 23 січня 2020 року, виданою Департаментом адміністративних послуг та дозвільних процедур ДМР [PERSON] було підтверджено, що за адресою: [ADDRESS] зареєстровані: наймач - [PERSON] , [INFO] , донька - [PERSON] , [INFO] , онук - [PERSON] , [INFO] (а.с. 16). Матеріалами справи підтверджено, що згідно відповідей КП «ДМБТІ» ДОР №12776 від 31 серпня 2018 року та №18012 від 20 грудня 2019 року, станом на 31 грудня 2012 року в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] містяться відомості про право власності на частку квартири за [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності на житло від 19 січня 2001 року, виданого Виконкомом міської Ради народних депутатів на підставі розпорядження №6/53-2001 від 19 січня 2001 року, зареєстрованого в КП «ДМБТІ» ДОР та записаного в реєстровій книзі №469п за реєстровим №916-74, а також в інвентаризаційній справі за адресою: [ADDRESS] відсутні відомості про право власності за [PERSON] та будь-якою іншою особою, а житловий будинок [ADDRESS] , в який увійшла квартира [ADDRESS] , зареєстровано за місцевою радою на підстав рішення виконкому Ленінського району №486 від 08 вересня 1989 року, про що видане реєстраційне посвідчення від 03 березня 1992 року, зареєстроване в КПМ «ДМБТІ» ДОР та записано в реєстрову книгу №18 за реєстровим №448а-149 (а.с. 17-18). З матеріалів справи вбачається, що 30 січня 2020 року [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] було подано заяву про приватизацію у спільну часткову власність квартири за адресою: [ADDRESS] та отримано відмову Департамента житлового господарства ДМР №3/16-607 від 11 лютого 2020 року з підстав того, що оскільки заявники вже брали участь у приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 46,1 кв. м.), тому департамент житлового господарства ДМР не має змогу передати їм у приватну власність квартиру [ADDRESS] , загальною площею 45,3 кв. м., що в сумі буде перевищувати санітарну норму на одну особу (а.с. 15, 24). Одним із конституційних прав громадян є право на житло. Гарантіями здійснення цього права є обов`язок створення державою умов, за яких кожен громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду; надання державою та органами місцевого самоврядування відповідно до закону житла безоплатно або за доступну плату (ч. 1, 2 ст. 47 Конституції України). За змістом ч. ч. 1, 2 ст. 48 ЖК України жиле приміщення надається громадянам у межах норми житлової площі. При цьому враховується жила площа у жилому будинку (квартирі), що перебуває у приватній власності громадян, якщо ними не використано житлові чеки. Таким чином, закон не позбавляє права на отримання житла осіб, які мають у приватній власності житло, однак при дотриманні двох умов - житло має бути надане у межах норми, а також при умові не використання житлових чеків. Можливість одержання житла у межах встановленої норми жилої площі при передачі громадянами житла, яке перебуває у їх приватній власності, органу, який здійснює поліпшення житлових умов. Вказана норма визначає також дві складові - передачу громадянами житла, яке перебуває у їх приватній власності (меншої площі) і забезпечення їх натомість житлом у межах встановлених законодавством норм житлової площі. Відповідно до ст. 3 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» приватизація здійснюється шляхом безоплатної передачі громадянам квартир з розрахунку санітарної норми 21 кв.м загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв.м. на сім`ю. Згідно із ч. 1 ст. 4 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» житлові чеки - це приватизаційні папери, які отримують усі громадяни України і які використовуються при приватизації державного житлового фонду. Пунктом 5 статті 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що кожен громадянин має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою доплатою один раз. Відповідно до матеріалів справи позивачі у позовній заяві зазначали про відсутність у них житлових чеків, оскільки вони їм не видавались, а тому вони не позбавлені права скористатись своїм законним правом щодо приватизації займаного ним житла безоплатно з частковою доплатою. Отже, наведеними нормами підтверджено безпосереднє право позивачів, як громадян України на приватизацію займаної квартири в порядку компенсації за недостатню площу при приватизації займаної квартири при наступній приватизації державного житлового фонду. Відповідно до роз`яснення Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства № 4/2-696 від 04.10.2002, кожний громадянин відповідно до п. 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлових чеків або з частковою доплатою. Безоплатна передача житла здійснюється в розрахунку 21 кв.м загальної площі на кожного наймача та додатково 10 кв.м на сім`ю. Тобто, в межах норми, визначеної вказаним Законом, громадяни мають право скористатися правом приватизувати житло в повному обсязі один раз. Таке право може бути використано повністю і по частинах. Аналогічні роз`яснення надані в листах Державного комітету України з питань житлово-комунального господарства від 23 вересня 2005 року за № 4/6-1559 та Міністерства юстиції України від 9 листопада 2006 року за № у-20607-19. Більш того, Конституційний Суд України своїм рішенням 10 червня 2010 року надав офіційне тлумачення п. 5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» згідно з яким кожен громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чека або з частковою доплатою один раз, необхідно розуміти так, що право громадян України на безоплатну приватизацію державного житлового фонду вважається реалізованим один раз, якщо: громадянин України повністю використав житловий чек для приватизації житла у державному житловому фонді, і у його власність безоплатно передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу однієї квартири (будинку), що перевищує встановлену санітарну норму, з оплатою вартості надлишкової загальної площі приватизованого житла; у власність наймача і кожного члена його сім`ї передано загальну площу житла, меншу ніж встановлена санітарна норма, а залишок житлового чека використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду; весь житловий чек використано для приватизації частки майна державних підприємств, земельного фонду. Приватизацію загальної площі в кількох квартирах (будинках) державного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми та номінальної вартості житлового чеку не є повторною. Конституційний Суд України у своєму рішенні від 10.06.2010 р. у справі №1-38/2010 також зазначив, що приватизація державного житлового фонду здійснюється з розрахунку санітарної норми 21 кв.м. загальної площі на наймача і кожного члена його сім`ї та додатково 10 кв.м. на сім`ю. Встановлення зазначеної санітарної норми є законодавчою гарантією держави забезпечити справедливу передачу громадянам України у власність державного житлового фонду на рівних умовах і в рівних розмірах. Громадяни України мають право використати житлові чеки для приватизації державного житлового фонду у повному обсязі незалежно від того, вкладається в санітарну норму загальна площа однієї чи кількох квартир (будинків). Тобто, якщо площа займаної квартири (будинку) менша санітарної норми, то громадянин України має право використати залишок житлового чека для приватизації іншої квартири (будинку) державного житлового фонду, наймачем якої він є. Приватизація загальною площею в кількох квартирах держаного житлового фонду в межах встановленої санітарної норми і номінальної вартості житлового чека не є повторною. Судом встановлено, що позивачами при первинній приватизації не використано своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду в повній мірі. Законодавство передбачає зокрема, що орган приватизації має прийняти рішення щодо приватизації в місячний строк з дня одержання відповідної заяви. Таке рішення може бути - про передачу жилих приміщень у власність громадян або про відмову у приватизації. Вчинити будь-яких інших дій чи прийняти інших рішень орган приватизації не вправі. В цьому випадку лист-відповідь за №3/16-607 від 11 лютого 2020 року Департаменту житлового господарства ДМР суд розцінює як відмову позивачам у праві на приватизацію квартири, що розташована за адресою: [ADDRESS] . Враховуючи усі надані позивачами докази, які підтверджують обґрунтованість їх звернення із заявою про приватизацію, зважаючи на «принцип належного урядування», суд обмежується детальним аналізом тих обставин, що зазначені у листі-відповіді відповідача №3/16-607 від 11 лютого 2020 року. Щодо посилань у листі №3/16-607 від 11 лютого 2020 року на те, що [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] використали своє право на безоплатну приватизацію державного житлового фонду, оскільки вони вже брали участь у приватизації квартири за адресою: [ADDRESS] (загальною площею 46,1 кв.м, складом сім`ї з 4 осіб), тому відповідач не має змоги передати у приватну власність квартиру за адресою: [ADDRESS] , загальною площею 45,3 кв.м, оскільки в сумі буде перевищувати санітарну норму на одну особу, суд зазначає наступне. Пунктами 3,5 ст. 5 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» передбачено, що загальна площа квартири (будинку) перевищує площу, яку має право отримати сім`я наймача безоплатно, наймач здійснює доплату цінними паперами, одержаними для приватизації державних підприємств чи землі, а у разі їх відсутності - грошима. Сума доплат визначається добутком розміру надлишкової загальної площі на вартість одного квадратного метра. Кожний громадянин України має право приватизувати займане ним житло безоплатно в межах номінальної вартості житлового чеку або з частковою доплатою один раз. Безоплатна приватизація державного житлового фонду обумовлюється загальною площею квартири (будинку), в якій постійно проживає наймач та члени його сім`ї, і санітарною нормою загальної площі, що підлягає приватизації, та не обмежується кількістю квартир (будинків) державного житлового фонду, площа яких відповідає зазначеній санітарній нормі. Таким чином тільки повне використання свого права на безоплатну приватизацію державного житлового фонду в повній мірі є фактом реалізації один раз права на безоплатну приватизацію житла. Також відповідно до ч. 10 ст. 8 ЗУ «Про приватизацію державного житлового фонду» органи приватизації, органи місцевого самоврядування не мають права відмовити мешканцям квартир (будинків), житлових приміщень у гуртожитках у приватизації займаного ними житла, крім випадків, передбачених законом, а саме: передбачених п. 2 ст.2 цього Закону, а саме не підлягають приватизації: квартири - музеї; квартири (будинки), розташовані на території закритих військових поселень, підприємств, установ і організацій, природних та біосферних заповідників, національних парків, ботанічних садів, дендрологічних, зоологічних, регіональних ландшафтних парків, парків-пам`ятників садово-паркового мистецтва, історико-культурних заповідників, музеїв-заповідників; кімнати в гуртожитках; квартири (будинки), які перебувають у аварійному стані; квартири, віднесені у встановленому порядку до числа службових, а також квартири, розташовані в зоні безумовне (обов`язкового) відселення, забрудненій внаслідок аварії на ЧАЕС. Вказаний вище перелік підстав для відмови в приватизації квартири є вичерпним, отже відмова Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради в приватизації займаної позивачами квартири за адресою: [ADDRESS] , є неправомірною. Відповідно до ст. 60 Закону «Про місцеве самоврядування» органи місцевого самоврядування від імені та в інтересах територіальних громад відповідно до закону здійснюють правомочності щодо володіння, користування та розпорядження об`єктами права комунальної власності, в тому числі виконують усі майнові операції, можуть передавати об`єкти права комунальної власності у постійне або тимчасове користування юридичним та фізичним особам, укладати договори в рамках державно-приватного партнерства, у тому числі концесійні договори, здавати їх в оренду, продавати і купувати, використовувати як заставу, вирішувати питання їхнього відчуження, визначати в угодах та договорах умови використання та фінансування об`єктів, що приватизуються та передаються у користування і оренду. За таких обставин, суд дійшов висновку про те, що відмова відповідача в оформленні приватизації квартири позивачами порушує їх право на отримання житла у свою власність. За таких підстав, з метою ефективного захисту прав позивачів, враховуючи способи захисту цивільних прав, а також той факт, що вимога про зобов`язання вчинити певні дії є похідною від вимоги щодо визнання відмови у приватизації квартири протиправною, а позивачами в мотивувальній частині позовної заяви акцентується увага саме на протиправність такої відмови, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] в частині визнання протиправною відмови відповідача у приватизації квартири. Що стосується позовних вимог [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] про визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання здійснити передачу квартири у власність, суд зазначає наступне. Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України, ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Згідно із ч. 1 ст. 15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Указана норма визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. При оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи. Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту. Статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та іншими міжнародно-правовими документами про права людини закріплено право на повагу до житла. Під способами захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 16 ЦК України кожна особа має право звернутись до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути : 1) визнання права; 2) визнання правочину недійсним; 3) припинення дії, яка порушує право; 4) відновлення становища, яке існувало до порушення; 5) примусове виконання обов`язку в натурі; 6) зміна правовідношення; 7) припинення правовідношення; 8) відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди; 9) відшкодування моральної (немайнової) шкоди; 10) визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Згідно із ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З системного аналізу норм Закону України «Про приватизацію державного житлового фонду», а також Положення про порядок передачі квартир (будинків), жилих приміщень у гуртожитках у власність громадян вбачається, що вказаними нормативно-правовими актами визначена певна процедура здійснення передачі квартир державного та комунального житлового фонду у власність громадян. Вказана процедура здійснюється лише визначеними на те органами, і лише вони визначають питання чи має громадянин права на приватизацію згідно наданого пакету документів. Суд, в цьому випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла. Аналогічні правові позиції викладені в постанові ВСУ від 05.08.2019 року за № 761/28893/16ц. Таким чином, позовні вимоги в частині визнання права на приватизацію квартири та зобов`язання здійснити передачу квартири у власність не підлягають задоволенню, оскільки суд, в цьому випадку, не наділений правом приймати рішення щодо приватизації житла за вищенаведеними в рішенні нормами права. Відповідно до ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, а тому з відповідача на користь позивача підлягає стягненню сума судового збору в розмірі 908,00 грн., що пропорційно розміру задоволених позовних вимог, оскільки судом було задоволено позов в частині однієї позовної вимоги немайнового характеру.

Outcome: partial