Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-07 00:00:00

03.12.2020 р. позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом, який уточнила в процесі розгляду справи. В позовній заяві зазначила, 25.11.2000 р. вона уклала шлюб з [PERSON] , який було розірвано за рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 01.10.2015 р. В період перебування у шлюбі ними було придбано у власність наступне майно: домоволодіння [ADDRESS] , який належить відповідачу на підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2003 р. та земельну ділянку, розташовану за вказною адресою, кадастровий номер 2310100000:07:054:0029, яка належить відповідачу на підставі свідоцтва про право власності [NUMBER] , виданого 31.12.2013 р. Після розлучення сторони не дійшли згоди щодо розподілу спільного майна. Оскільки майно ними було придбано в період шлюбу, то належить їм на праві спільної сумісної власності. За позовом, посилаючись на ст.ст.60, 61, 70, 71 СК України, позивач просить здійснити поділ майна, набутого подружжям за час шлюбу, що є об`єктом права спільної сумісної власності; визнати за нею право власності на Ѕ частину спірного домоволодіння та Ѕ частину земельної ділянки. Ухвалою від 04.01.2021 р. відкрито провадження та справа призначена до судового розгляду на 24.02.2021 р. 27.01.2021 р. до суду подана уточнена позовна заява. Ухвалою від 24.02.2021 р. уточнена позовна заява залишена без руху, позовачу надано строк для усунення недоліків, розгляд справи відкладено на 16.03.2021 р. 16.03.2021 р. розгляд справи відкладено на 28.05.2021 р. через перебування судді у відпустці. 28.05.2021 р. розгляд справи відкладено на 30.08.2021 р. через зайнятість судді в іншому провадженні. 30.08.2021 р. розгляд справи відкладено на 22.09.2021 р. за клопотанням сторін. 22.09.2021 р. розгляд справи відкладено на 27.10.2021 р. за клопотанням позивача. 27.10.2021 р. розгляд справи відкладено на 01.12.2021 р. за клопотанням сторін для вирішення питання про укладення мирової угоди. 01.12.2021 р. розгляд справи відкладено на 22.02.2022 р. через перебування судді в іншому процесі. 22.02.2022 р. розгля справи відкладено на 10.03.2022 р. за клопотанням представника відповідача на підставі п.2 ч.2 ст.223 ЦПК України. 10.03.2022 р. розгляд справи відкладено на 05.05.2022 р. на підставі наказу № 5 від 01.03.2022 р. 05.05.2022 р. розгляд справи відкладено на 08.06.2022 р. на підставі п.1 ч.2 ст.223 ЦПК України. Позивач в судовому засідання просила задовольнити позов з підстав, викладених в позовній заяві та відповіді на відзив (а.с.95-98). Представник відповідача в суді просив відмовити в задоволенні позову через його необгрунтованість, в процесі розгляд справи стороною відповідача подано відзиви на позов (а.с.49-51, 87-88). Вивчивши матеріали справи, заслухавши пояснення позивач та представника відповідача, суд вважає позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню, виходячи з наступного. Судом встановлено, що сторони з 25.11.2000 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який було розірвано рішенням Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 01.10.2015 р. (а.с.11). На підставі договору купівлі-продажу від 20.10.2003 р., посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Бургазли І.І., зареєстрованого в реєстрі за № 1722, [PERSON] є власником домоволодіння [ADDRESS] (а.с.13-14, 15). З відомостей з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (а.с.60), судом встановлено, що [PERSON] на підставі свідоцтва про право власності № [NUMBER] , виданого реєстраційною службою Запорізького міського управління юстиції Запорізької області, є власником земельної ділянки кадастровий номер: 2310100000:07:054:0029, цільове призначення: для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), площею 0,0605 га, розташованої за адресою: [ADDRESS] . Вищевикладене підтверджено письмовими доказами, наданими позивачем. Ст.60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Ч.1 ст.61 СК України встановлено, що об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Ч.2 ст.372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом. Ст.63 СК України встановлено, що дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Ч.1 ст. 69 СК України встановлено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Суб`єктивне право на поділ майна, що перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням. Ч. 1, 2 ст.70 СК України встановлено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. При вирішенні спору про поділ майна суд може відступити від засади рівності часток подружжя за обставин, що мають істотне значення, зокрема якщо один із них не дбав про матеріальне забезпечення сім`ї, приховав, знищив чи пошкодив спільне майно, витрачав його на шкоду інтересам сімї. Принцип рівності часток застосовується незалежно від того, чи здійснюється поділ у судовому або у позасудовому порядку. Ст.71 СК України встановлено, що майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення. Неподільні речі присуджуються одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними. Присудження одному з подружжя грошової компенсації замість його частки у праві спільної сумісної власності на майно, зокрема на житловий будинок, квартиру, земельну ділянку, допускається лише за його згодою, крім випадків, передбачених Цивільним кодексом України. Присудження одному з подружжя грошової компенсації можливе за умови попереднього внесення другим із подружжя відповідної грошової суми на депозитний рахунок суду. Сутність поділу полягає в тому, що кожному з подружжя присуджуються в особисту власність конкретні речі, а також здійснюється розподіл майнових прав та обов`язків. При здійсненні поділу в судовому порядку суд має виходити з презумпції рівності часток. При винесенні рішення суд має керуватися обставинами, що мають істотне значення, якими можуть бути, насамперед, ступінь трудової та (або) фінансової участі кожного з подружжя в утриманні спільного майна, зроблених поліпшеннях, доцільність та обґрунтованість укладених правочинів, спрямованих на розпорядження спільним майном, наявність або відсутність вчинення одним з подружжя дій, що порушують права другого з подружжя, суперечать інтересам сім`ї, матеріальне становище співвласників тощо. Поділ спільного сумісного майна подружжя здійснюється з визначення кола обєктів спільної сумісної власності подружжя і встановлення їхньої вартості. Вартість майна, що підлягає поділу, визначається за погодженням між подружжям, а при недосягненні згоди - виходячи з дійсної його вартості на час розгляду справи (абзац перший пункту 22 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя" від 21 грудня 2007 р. N 11). Зі змісту п. п.23, 24 постанови Пленуму Верховного Суду України від 21.12.2007 №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя»вбачається, що вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, зясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу можуть бути будь-які види майна, незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом. До складу майна, що підлягає поділу включається загальне майно подружжя, наявне у нього на час розгляду справи, та те, що знаходиться у третіх осіб. При поділі майна враховуються також борги подружжя та правовідносини за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сімї. [PERSON] , заперечуючи проти задоволення позову, у відзивах стверджував,що спірний житловий будинок та земельна ділянка належать йому на праві приватної власності, оскільки були придбані за особисті грошові кошти, подаровані йому батьком у сумі 5000 доларів США. Окрім того, поділу підлягають також кредитні зобов`язання відповідача, що виникли перед АТ КБ «ПриватБанк» та АТ «Укрсиббанк», у період перебування у шлюбі з позивачаем. За положеннями ч.1 ст.13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. З відповідним позовом про поділ іншого майна, набутого у шлюбі, або кредитних зобов`язань, відповідач до суду не звертався. Згідно зі ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Як передбачено ст.ст. 76, 77 ЦПК України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Відповідно до ст.ст. 79, 80 ЦПК України достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Згідно з ч. 2 ст. 78 ЦПК України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. Як установлено ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. [PERSON] не доведено належними та допустимими доказами, що об`єкти нерухомості були придбані ним за особисті кошти. В наведеного вище, суд дійшов висновку, що спірне домоволодіння та земельна ділянка були набуті сторонами на час перебування в шлюбі, є об`єктами спільної сумісної власності подружжя, у зв`язку з чим, підлягають поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні, шляхом визнання за позивачем права власності на Ѕ їх частину. На підставі ст.141 ЦПК України, суд стягує з відповідача на користь позивача витрати по сплаті судового збору. На підставі викладеного,

Outcome: approved