Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

29.11.2021 до Печерського районного суду м. Києва надійшла позовна [PERSON] до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал», третя особа, яка не заявляє самостійні вимоги до предмету спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Українське бюро кредитних історій», згідно вимог якого позивач просить суд: - визнати недійсним Договір № 10002760619 про надання фінансового кредиту, що укладений 09.12.2020 між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та [PERSON] ; - визнати недійсним Договір факторингу № 260721 від 26.07.2021, укладений між Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Кредит-Капітал» в частині передачі права грошової вимоги за Договором № 10002760619 про надання фінансового кредиту від 09.12.2020 до [PERSON] . 01.12.2021 ухвалою Печерського районного суду м. Києва прийнято справу до свого провадження, постановлено здійснювати розгляд справи в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 23.05.2022 року до суду надійшло клопотання представника позивача адвоката Яреська Т.В. про розгляд справи без участі позивача та/або його представника, в якому просив розглядати справу без участі на підставі наявних у справі документів, проти розгляду справи в порядку заочного провадження не заперечував, позовні вимоги підтримав в повному обсязі. Відповідачі, які належним чином повідомлені про відкриття провадження по справі в порядку спрощеного позовного провадження та у порядку ч. 11 ст. 128 ЦПК України, не скористалися своїм правом подати відзив на позовну заяву, тому в силу ч. 8 ст. 178 ЦПК України, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Третя особа, про місце і час судового розгляду повідомлена належним чином, заяв, клопотань пояснень до суду не подано. Згідно ч. 2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового засідання технічним засобом здійснює секретар судового засідання. У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи, чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Отже, оскільки сторони не з`явилися в судове засідання, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Згідно з частиною першою статті 174 Цивільного процесуального кодексу України, при розгляді справи судом у порядку позовного провадження учасники справи викладають письмово свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення та міркування щодо предмета спору виключно у заявах по суті справи, визначених цим Кодексом, що є правом учасників справи. Як встановлено, частиною четвертою статті вказаної статті Кодексу, у разі ненадання учасником розгляду заяви по суті справи у встановлений судом або законом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами. Як вбачається із матеріалів позовної заяви, відповідачі були повідомлені про судове засідання шляхом направлення судової повістки та публікації оголошень на веб-порталі судової влади України, що визначено Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему та узгоджується з приписами цивільного процесуального законодавства, що як наслідок свідчить, що відповідачі вважаються повідомленими про розгляд справи належним чином. Відповідно до ст. 280 ЦПК України, суд вважає можливим ухвалити заочне рішення у справі на підставі наявних у ній доказів, оскільки позивач не заперечує проти такого вирішення справи та просить провести розгляд у його відсутність. Суд, на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин цієї справи, на які позивач послався як на підставу своїх вимог, що викладені у позовній заяві та підтверджені доданими до неї доказами, які були досліджені судом, за відсутності заперечень відповідача та пояснень третіх осіб, на засадах верховенства права, відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права, прийшов до висновку про можливість постановлення по справі рішення та задоволення позовних вимог. За загальним правилом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу має право звернутися до суду, який може захистити цивільне право або інтерес у один із способів, визначених частиною першою статті 16 ЦК України, або й іншим способом, що встановлений договором або законом. Судовим розглядом встановлено, що 09.12.2020 року від імені [PERSON] з Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Інвест Фінанс» було укладено Договір № 10002760619 про надання фінансового кредиту від 09.12.2020 року. Згідно п. 1 1.1. Договору № 10002760619 про надання фінансового кредиту від 09.12.2020, за цим Договором Товариство зобов`язується надати Позичальникові грошові кошти (кредит) на суму 6500 грн. 00 коп. на умовах строковості, зворотності, платності, а Позичальник зобов`язується одержати та повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом, на умовах встановлених цим Договором. Згідно абз. 1 Розділу 2. Порядок та умови надання кредиту Договору № 10002760619 про надання фінансового кредиту від 09.12.2020, Кредит надається в національній грошовій одиниці України - гривні шляхом безготівкового перерахування суми кредиту на платіжну/банківську картку, реквізити якої надані Позичальником Товариству з метою отримання кредиту протягом 3 (трьох) робочих днів з моменту укладення цього Договору. Згідно Заяви № 10002760619 від 09.12.2020 року, номер платіжної картки, на який зазначений для перерахування коштів [PERSON] : [NUMBER] . Згідно наданих Позивачем доказів, що містяться в матеріалах справи, [PERSON] не є власником платіжної картки № [NUMBER] . Також, з наданих позивачем доказів, вбачається, що 10.12.2020 Позивач звернувся із письмовою заявою до Рівненського ВП ГУНП в Рівненській області, про що отримав талон-повідомлення єдиного обліку № 55608 про прийняття і реєстрацію заяви. Проте, розслідуванням не було встановлено особу, яка отримала кредитні кошти від імені позивача. 18.12.2020 позивач направив цінний лист з описом до ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» із повідомленням про вчинення третіми особами шахрайства щодо отримання грошових коштів в особистому кабінеті [PERSON] 14.01.2021 позивач звернувся до Департаменту кіберполіції НП України щодо неправомірних дій невстановлених осіб щодо отримання кредитних коштів від імені [PERSON] 14.01.2021 позивач звернувся до Національного банку України, оскільки ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» не здійснило жодних дій, спрямованих на перевірку та встановлення осіб, які уклали договір з метою заволодіння грошовими коштами від імені [PERSON] . 16.08.2021 [PERSON] подано заяву до Слідчого управління ГУНП в м. Києві. Окрім того, згідно п. 5.7. Правил надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС», за результатами заповнення Заяви про укладення Договору здійснюється ідентифікація та верифікація особи, яка заповнила заяву, верифікація даних банківської/платіжної карти, перевірка кредитної історії, оцінка кредитоспроможності, обробка іншої наданої Клієнтом інформації. Проте, ТОВ «Фінансова компанія «ІНВЕСТ ФІНАНС» не здійснив верифікацію платіжної картки, на яку були перераховані кредитні кошти згідно Кредитного договору № 10002760619 від 09.12.2020. Окрім того, в подальшому між ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» та ТОВ «ФК «Кредит-Капітал» укладено Договору факторингу № 260721 від 26.07.2021. Внаслідок передачі (відступлення) Портфеля Заборгованості, ТОВАРИСТВО З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «ФІНАНСОВА КОМПАНІЯ «КРЕДИТ-КАПІТАЛ», заміняє Кредитора у кредитних договорах що входять до реєстру заборгованостей та набуває прав вимог до Боржників за цими кредитними договорами, включаючи право вимагати від Боржників належного виконання всіх грошових та інших зобов`язань згідно умов кредитного договору. ТОВ «ФК «Інвест Фінанс» відступив право вимоги ТОВ «ФК «Кредит-Капітал», яке не існувало на момент укладення Договору факторингу № 260721 від 26.07.2021 в частині передачі права грошової вимоги до [PERSON] . Так, підставами виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема є договори та інші правочини, що визначено п. 1 ч. 1 ст. 11 ЦК України. Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків (ст. 202 ЦК України). Частиною 1 ст. 202, ч. 3 ст. 203 ЦК України встановлено, що волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі, що є одним із головних елементів угоди і правочину). Своє волевиявлення на укладення договору учасник правочину виявляє в момент досягнення згоди з усіх істотних умов, складання та скріплення підписом письмового документа. Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України, договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Згідно з ч. 1 ст. 627 ЦК України, відповідно до статті 6 цього Кодексу сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв лілового обороту, вимог розумності та справедливості. Відповідно до ч. 1 ст. 628 ЦК України, зміст договору становлять умови (пункти) зазначені на розсуд сторін і породжені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до цивільного законодавства. Відповідно до п. 1 Постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 06.11.2009 року, «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» (надалі - Постанова Пленуму Верховного Суду України №9), при розгляді справ про визнання правочинів недійсними суди, залежно від предмета і підстав позову, повинні застосовувати норми матеріального права, якими регулюються відповідні відносини, та на підставі цих норм вирішувати справи. Статтею 11 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено порядок укладання електронного договору. Так, ч.6 ст.11 Закону України «Про електрону комерцію» встановлено, відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надано шляхом: надсилання електронного повідомлення в особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію»; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею. Згідно до ст. 12 Закону України «Про електронну комерцію», якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: - електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України "Про електронний цифровий підпис", за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; - електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; - аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів. Умовою підписання договору є ідентифікація підписанта, підтвердження згоди підписанта з умовами договору, а також підтвердження цілісності даних в електронній формі. Згідно ст. 215 Цивільного кодексу України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається. У випадках, встановлених цим Кодексом, нікчемний правочин може бути визнаний судом дійсним. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин). Згідно ч. 3 ст. 203 Цивільного кодексу України, волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Відповідно договір є недійсним, як такий, що не був спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним (ч.5 ст. 203 Цивільного кодексу України). У постанові Верховного Суду від 13.03.2019 у справі №905/635/18 наведена позиція, відповідно до якої у разі заміни кредитора в зобов`язанні саме зобов`язання зберігається цілком і повністю, змінюється лише його суб`єктний склад у частині кредитора. При цьому такий спеціальний інструмент для заміни сторони у зобов`язанні, як відступлення права вимоги, може бути застосований лише відносно дійсного зобов`язання, тобто такого зобов`язання, яке існувало на момент переходу відповідного права від первісного кредитора. Відповідно до ч.1 ст. 60 Цивільного процесуального кодексу України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу. Згідно з нормами ст.ст. 12, 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим кодексом. Стаття 76 ЦПК України передбачає, що доказами є будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Згідно з ч. 6 ст. 81 ЦПК України доказування не може ґрунтуватися на припущеннях, а відповідно до ч. 2 ст. 78 цього ж Кодексу обставини справи, які за законом мають бути підтверджені засобами доказування, не можуть бути підтверджені іншими засобами доказування. Відповідно до ст. 95 ЦПК України письмовими доказами є будь-які документи (крім електронних документів), які містять дані про обставини, що мають значення для правильного вирішення спору. Відповідно до ч. 1 ст. 212 Цивільного процесуального кодексу України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, оцінивши зібрані у справі докази, беручи до уваги всі встановлені судом факти і відповідні їм правовідносин, належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про обґрунтованість позовних вимог. Усі інші пояснення сторін, їх докази і аргументи не спростовують висновків суду, зазначених в цьому судовому рішенні, їх дослідження та оцінка судом не надало можливості встановити обставини, які б були підставою для ухвалення будь-якого іншого судового рішення. Суд, оцінюючи належність, допустимість, достовірність та достатність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок в їх сукупності за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженню наявних у справі доказів приходить до висновку, що позов є обґрунтованим та як наслідок за таких обставин, суд дійшов висновку, що оспорюванні договори являються недійними, а відтак позовні вимоги слід задовольнити. Щодо заявлених позовних вимог про стягнення витрат на правову допомогу в розмірі 6000,00 гривень, суд зазначає наступне. Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 79 ЦПК України до витрат, пов`язаних з розглядом судової справи, належать витрати на правову допомогу. Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 84 ЦПК України витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги. Граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлюється законом. Розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу. Разом із тим, граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу встановлений Законом України від 20 грудня 2011 року "Про граничний розмір компенсації витрат на правову допомогу у цивільних та адміністративних справах". Підстави, межі та порядок відшкодування судових витрат на правову допомогу, надану в суді, як адвокатом, так і іншим фахівцем у галузі права, регламентовано у пункті 2 частини третьої статті 79, статтях 84,89 ЦПК України. Витрати на правову допомогу, граничний розмір якої визначено відповідним законом, стягуються не лише за участь у судовому засіданні при розгляді справи, а й у разі вчинення інших дій поза судовим засіданням, безпосередньо пов`язаних із наданням правової допомоги у конкретній справі (наприклад, складання позовної заяви, надання консультацій, переклад документів, копіювання документів). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені. Відсутність документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу та їх відшкодування за рахунок опонента у судовому процесі, сторонам необхідно надати суду такі докази: 1) договір про надання правничої допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.); 2) документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правничої допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження та ін.); 3) докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт (акти наданих послуг, акти виконаних робіт та ін.); 4) інші документи, що підтверджують обсяг, вартість наданих послуг або витрати адвоката, необхідні для надання правничої допомоги. Верховний Суд у постанові від 03.05.2018 у справі № 372/1010/16-ц зазначив, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат, стороні на користь якої ухвалено судове рішення. Відповідно до судової практики у питанні стягнення витрат на правову допомогу, заявник має довести, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір - обґрунтованим. При цьому, склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. У випадку відсутності документального підтвердження витрат на правову допомогу, а також розрахунку таких витрат, це є підставою для відмови у задоволенні вимог про відшкодування таких витрат. На підтвердження понесених витрат на професійну правничу допомогу позивачем надано копію договору про надання правничої (правової) допомоги №2262 від 29.10.2021 року, копію акту приймання-передачі виконаних робіт №1 від 29.11.2021 року та копію розрахункової квитанції №29/11/21 від 29.11.2021 року на загальну суму 6000,00 грн. Враховуючи викладене, суд вбачає підстави для стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Outcome: approved