Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

25 березня 2021 року засобами поштового зв`язку до суду надійшов позов [PERSON] , в інтересах якої звернувся [PERSON] , до [PERSON] про захист прав споживачів, в якому просив розірвати договір на поставку меблів, стягнути з відповідача сплачену суму авансу 91965 грн., пеню згідно умов договору в сумі 765 грн. та моральну шкоду в сумі 10000 грн. В обгрунтування позову зазначив, що 12 грудня 2020 року між [PERSON] та ФОП [PERSON] був укладений договір на поставку меблів, згідно якого виконавець-відповідач зобов`язалася доставити замовнику-позивачу кухонні меблі згідно калькуляції, здійснити збірку не пізніше 31 січня 2021 року на умовах передплати. На виконання умов договору позивачем було сплачено 41965 грн. за побутову техніку та 50000 грн. авансу за кухонний гарнітур, всього було передано 91965 грн. згідно товарних чеків. Відповідач умов договору не виконав, меблі та побутову техніку у зазначений строк не доставив, а в подальшому відмовився від контактів з позивачем. 25 листопада 2021 року від представника відповідача на адресу суду надійшов відзив, в якому остання вказує, що між сторонами не виникали правовідносини з поставки та встановлення техніки [PERSON] та не доведено факт перерахування останньою коштів на користь ФОП [PERSON] , як не доведено факт надіслання заяви-претензії. Меблі були виготовлені станом на 31 січня 2021 року, крім стільниці, яку відповідач замовляла знов, в зв`язку із її замалим розміром, однак позивач відмовилась отримувати своє замовлення. Посилалась також на той факт, що в зв`язку із запровадженням на території України карантину, стільниця була замінена пізніше. Вимоги позивача вважає безпідставними та просить відмовити в задоволенні позову. 30 листопада 2021 року на адресу суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій останній вказує, що доказом отримання коштів і їх цільового призначення є товарний чек, складений відповідачем власноруч. Відповідачу було вручено заяву-претензію в присутності працівників поліції в офісі відповідача, що підтверджується відеозаписом. Зазначає, що за результатами перевірки Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області [PERSON] усно повідомила про розірвання договору. 09 грудня 2021 року на адресу суду від представника відповідача надійшло заперечення. В якому остання просить відмовити позивачу та її представнику у прийняті доказів, поданих із порушенням ч. 8 ст. 83, ч. 5 ст. 100 ЦПК України. Вказує, що відповідач ставить під сумнів наданий представником позивача відеозапис. Зазначає, що рішенням Ленінського районного суду м. Миколаєва 26 жовтня 2021 року винесено рішення у справі № 489/3218/21 про стягнення [PERSON] із [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 42175 грн. 88 коп. Вказане рішення набрало законної сили 26 листопада 2021 року. Позивач намагається одночасно стягнути кошти із [PERSON] і [PERSON] . Просить відмовити в задоволенні позову. В судове засідання сторони та їх представники не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлені належним чином. Від представника позивача на адресу суду надійшла заява із проханням розглядати справу без його участі та без участі позивача. Представник відповідача на відеоконференцію поза межами приміщення суду за допомогою системи EasyCon не вийшла. Суд, дослідивши матеріали справи, вивчивши надані письмові докази у їх сукупності, приходить до наступного висновку. Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України). Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Згідно ч. 3 ст. 12 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Відповідно п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 264 ЦПК України, під час ухвалення рішення суд вирішує, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. Судом встановлено, що 12 грудня 2020 року між [PERSON] (замовник) та фізичною особою - підприємцем [PERSON] (виконавець) було укладено договір на поставку меблів б/н далі - Договір) /а.с.3-4/. Згідно п. 2.1 Договору виконавець доставляє замовнику товар меблі у відповідності з калькуляцією, проводить якісну збірку меблів, здає роботу за актом прийому-передачі, а Замовник приймає виконання замовлення, забезпечує можливість доставки, проводить передплату на момент укладення договору та повну оплату по закінченню виконання робіт (п.2.2 договору). Відповідно до п. 2.1.3 Договору, строк виконання не пізніше 31 січня 2021 року. Згідно п. 3.1 Договору, вартість замовлення складає 69420 грн. Вимогами п. 8.1 Договору визначено, що даний договір набуває чинності з моменту підписання та діє до повного виконання сторонами своїх обов`язків. До вказаного Договору додано специфікацію із вказівкою, які саме меблі необхідно виготовити, з яких матеріалів та їх розміри, а також схематично вказано їх розташування /а.с. 5-8/. На виконання умов Договору, позивач сплатила відповідачу 41965 грн. за побутову техніку (витяжку, духову шафу, тощо), що підтверджується копією товарного чеку № 37 від 12 грудня 2020 року, а також аванс в розмірі 50000 грн., що підтверджується копією товарного чеку б/н від 12 грудня 2020 року /а.с. 8/. З дня укладення Договору та внесення попередньої оплати, і до теперішнього часу, товар, який замовила позивач, відповідачем не доставлено. Всупереч вимогам договору відповідач порушила строк виконання робіт, що змусило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав. В матеріалах справи є заява-претензія [PERSON] від 12 лютого 2021 року на ім`я [PERSON] із прикріпленим до неї конвертом про відправлення на ім`я відповідача, який повернувся 12 березня 2021 року із відміткою «за закінченням терміну зберігання» /а.с. 9, 10/. Як вбачається з відповіді Миколаївського РУП ВП №2 ГУНП в Миколаївській області від 11 березня 2021 року, позивач звернулася до поліції із заявою про наявність в діях відповідача ознак кримінального правопорушення. У цьому ж листі зазначено, що станом на 11 березня 2021 року відповідач визнала, що не змогла виконати умови договору у зазначений строк через карантинні обмеження, частина готових меблів та побутової техніки перебувають у [ADDRESS] /а.с.11/. За результатами перевірки Головного управління Держпродспоживслужби в Миколаївській області встановлено порушення ФОП [PERSON] строків виконання робіт з виготовлення та встановлення кухонних меблів (31 січня 2021 року), встановлених договором, наявність замовлених меблів більше ніж на 70 відсотків, що зафіксовано в акті перевірки ФОП [PERSON] , винесено припис /а.с. 88-89/, який не виконано та притягнуто до адміністративної та адміністративно - господарської відповідальності /а.с. 90, 91/. [PERSON] рекомендовано звернутись до суду /а.с. 85-87/. Із диску з відеозаписом /а.с.84/ вбачається, що відповідачу позивачем в присутності працівників поліції вручено заяву-претензію від 16 березня 2021 року. Згідно копії рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2021 року справа № 489/3218/21 стягнуто на користь [PERSON] із [PERSON] безпідставно набутих грошових коштів в розмірі 42175 грн. 88 коп. та судовий збір. /а.с. 105, 106-107/. Постановою Миколаївського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року вказане рішення суду залишено без змін /а.с. 156-162/. Відповідно до п. 1 ч. 2 ст. 11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є договори. В силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Оскільки сторони уклали договір, вони набули взаємних прав та обов`язків. Відповідно до вимог ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно із ст. 525 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 837 ЦК України, за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Договір підряду може укладатися на виготовлення, обробку, переробку, ремонт речі або на виконання іншої роботи з переданням її результату замовникові. Частиною 1 статті 865 ЦК України визначено, що за договором побутового підряду підрядник, який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується виконати за завданням фізичної особи (замовника) певну роботу, призначену для задоволення побутових та інших особистих потреб, а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу. Статтею 530 ЦК України передбачено, що якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Згідно ч. 3 ст. 865 ЦК України, до відносин за договором підряду, не врегульованих цим Кодексом, застосовується законодавство про захист прав споживачів. Відповідно до ст. 4 Закону України «Про захист прав споживачів» (далі - Закон) споживачі під час придбання, замовлення або використання продукції, яка реалізується на території України, для задоволення своїх особистих потреб мають право на: 1) захист своїх прав державою; 2) належну якість продукції та обслуговування; 3) безпеку продукції; 4) необхідну, доступну, достовірну та своєчасну інформацію про продукцію, її кількість, якість, асортимент, а також про її виробника (виконавця, продавця); 5) відшкодування майнової та моральної шкоди, завданої внаслідок недоліків продукції (дефекту в продукції), відповідно до закону; 6) звернення до суду та інших уповноважених органів державної влади за захистом порушених прав; 7) об`єднання в громадські організації споживачів (об`єднання споживачів). Споживачі також мають інші права, встановлені законодавством про захист прав споживачів. Статтею 846 ЦК України визначено строки виконання роботи. Так, строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту. Судом встановлено, що відповідачем не доставлено замовлення позивачу в строк зазначений в договорі та на день розгляду справи. Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 10 Закону, споживач має право відмовитися від договору про виконання робіт (надання послуг) і вимагати відшкодування збитків, якщо виконавець своєчасно не приступив до виконання зобов`язань за договором або виконує роботу так повільно, що закінчити її у визначений строк стає неможливим. Якщо під час виконання робіт (надання послуг) стане очевидним, що їх не буде виконано з вини виконавця згідно з умовами договору, споживач має право призначити виконавцю відповідний строк для усунення недоліків, а в разі невиконання цієї вимоги у визначений строк - розірвати договір і вимагати відшкодування збитків або доручити виправлення недоліків третій особі за рахунок виконавця. Такі вимоги Закону кореспондуються із ч. 2 ст. 849 ЦК України, згідно якої, якщо підрядник своєчасно не розпочав роботу або виконує її настільки повільно, що закінчення її у строк стає явно неможливим, замовник має право відмовитися від договору підряду та вимагати відшкодування збитків. Відповідно до ч. 2 ст. 651 ЦК України, договір може бути змінено або розірвано за рішенням суду на вимогу однієї із сторін у разі істотного порушення договору другою стороною та в інших випадках, встановлених договором або законом. Істотним є таке порушення стороною договору, коли внаслідок завданої цим шкоди друга сторона значною мірою позбавляється того, на що вона розраховувала при укладенні договору. Згідно ч. 5 ст. 653 ЦК України, якщо договір змінений або розірваний у зв`язку з істотним порушенням договору однією із сторін, друга сторона може вимагати відшкодування збитків, завданих зміною або розірванням договору. Згідно вимог ст.ст. 76, 77, 79, 80 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Відповідно до ч.ч. 1, 5, 6 ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Згідно ч. 1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Відповідач, як доказ поважності причин невиконання та прострочення виконання замовлення визначеного договором підряду надала копії наказів про припинення приймання відвідувачів /а.с.70/ та встановлення режиму надомної роботи /а.с.71/. Разом з тим, суд вважає такі докази недостатніми для обґрунтування поважності причин невиконання договору, оскільки згідно п.6.1. Договору встановлено що у разі виникнення форс-мажорних обставин сторони зобов`язані повідомити один одного невідкладно у письмовій формі, при цьому строк виконання зобов`язань регулюється додатковою угодою, укладеною не пізніше 5 днів з дня отримання письмового повідомлення. При цьому відповідачем не надані докази такого повідомлення позивача. З огляду на викладене, суд вважає істотним порушення відповідачем вимог укладеного Договору від 12 грудня 2020 року, у зв`язку з чим, Договір підлягає розірванню. Відповідно до умов Договору (п.2.1.1) відповідач взяла на себе зобов`язання, відповідно здійснити поставку меблів відповідно до калькуляції за адресою замовника. Суд не приймає до уваги пояснення представника відповідача щодо відсутності у Договорі обов`язку доставки побутової техніки, оскільки з розділу 9 Договору вбачається, що виконавець надає гарантію 1 рік з дня установки на вбудовану техніку, придбану у виконавця, а з товарного чеку від 12 грудня 2020 року вбачається, що відповідач отримала від позивача 41965 грн. за побутову техніку: витяжка, духова шафа, варочна поверхня, св-піч /а.с.8/, зі схеми кухонного гарнітуру /а.с.6-7/ вбачається, що у ньому міститься вбудована побутова техніка. Як встановлено судом, на виконання умов Договору, позивач сплатила аванс в розмірі 50000 грн., що підтверджується копією товарного чеку /а.с.8/. Пояснення представника відповідача щодо відсутності в Договорі суми авансу суд не приймає до уваги, оскільки наданими письмовими доказами в сукупності підтверджується, що при укладенні Договору сторонами погоджені всі істотні умови, а саме, предмет, вартість замовлених робіт, строк виконання, тощо. Натомість відповідач взяті на себе зобов`язання перед позивачем не виконала, у визначений за погодженням сторін строк замовлення позивачеві не доставила, чим порушила умови укладеного договору. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги про стягнення авансу в сумі 50000 грн. та вартості недоставленої побутової техніки в сумі 41965 грн. є обґрунтованими та підлягають задоволенню. Розв`язуючи спір в частині вимог стягнення пені, суд прийшов до такого. Відповідно до ч. 5 ст. 10 Закону у разі коли виконавець не може виконати (прострочує виконання) роботу (надання послуги) згідно з договором, за кожний день (кожну годину, якщо тривалість виконання визначено у годинах) прострочення споживачеві сплачується пеня у розмірі трьох відсотків вартості роботи (послуги), якщо інше не передбачено законодавством. У разі коли вартість роботи (послуги) не визначено, виконавець сплачує споживачеві неустойку в розмірі трьох відсотків загальної вартості замовлення. Пунктом 4.2. Договору «Відповідальність сторін» передбачена відповідальність «Постачальника» за порушення строків передачі товару з його вини, а саме: сплата пені у розмірі 0,03% від суми внесеного авансу за кожен день прострочення зобов`язань, але не більше розміру подвійної облікової ставки НБУ. Таким чином, період прострочення виконання зобов`язання: з 01 лютого 2021 року по 23 березня 2021 року (в межах позовних вимог), а тому кількість днів прострочки становить 51 календарний день. З 07 вересня 2018 року облікова ставка НБУ становить 18%, що затверджено Рішенням Правління НБУ від 06 вересня 2018 року № 593-рш «Про розмір облікової ставки». Зниження облікової ставки до 17,5% ухвалене Рішенням Правління НБУ від 25 квітня 2019 року №311-рш «Про розмір облікової ставки». Отже, пеня за періодами облікової ставки НБУ становить 765 грн., тож позов в цій частині також підлягає задоволенню. Щодо стягнення моральної шкоди, суд приходить до наступного. Питання відшкодування моральної шкоди регулюється спеціальним у виниклих правовідносинах Законом України «Про захист прав споживачів», а саме, статтями 4 та 22. У постанові Верховного Суду від 01 вересня 2020 року у справі № 216/3521/16-цзроблено висновок: «Вирішуючи спір щодо відшкодування моральної шкоди за порушення споживчого договору, зокрема у справі про порушення банком зобов`язання з повернення вкладу, суди мають враховувати, що моральна шкода за порушення цивільно-правового договору як спосіб захисту суб`єктивного цивільного права може бути компенсована і в тому разі, якщо це прямо не передбачено законом або тим чи іншим договором, і підлягає стягненню на підставі статей\~16\~та\~23 ЦК України\~і\~статей 4\~та 22 Закону про захист прав споживачів навіть у тих випадках, коли умовами договору право на компенсацію моральної шкоди не передбачено». Статтею 23 ЦК України встановлено, що моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Оскільки позивачем та його представником не обґрунтувано моральну шкоду та не надано жодного доказу заподіяння такої шкоди, суд приходить до висновку, що позов в частині стягнення моральної шкоди задоволенню не підлягає. Суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на рішення Ленінського районного суду міста Миколаєва від 26 жовтня 2021 року у справі № 489/3218/21, оскільки в справі, інший відповідач [PERSON] , а не [PERSON] , а також інший предмет та підстави позову. До того ж, платіж у сумі 42175,88 грн. було перераховано 04 грудня 2020 року на картку «ПриватБанк» [PERSON] , а платежі на ім`я [PERSON] в розмірі 41965 грн. та 50000 грн. датовані іншою датою - 12 грудня 2020 року. Тому суд не приймає до уваги посилання представника відповідача на подвійність стягнення із відповідача однієї і тієї ж суми. В постанові Миколаївського апеляційного суду від 02 лютого 2022 року було чітко вказано про стягнення із [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів у сумі 42175,88 грн., згідно платежу, здійсненого позивачем 04 грудня 2020 року, отриманих без достатньої правової підстави. У вказаній постанові зроблено висновок про те, що між [PERSON] та [PERSON] не укладалось жодного правочину. Зазначено також, що в іншій справі розглядається спір між позивачем та [PERSON] про розірвання договору на постачання меблів від 12 грудня 2020 року та стягнення авансу за цим договором, що не впливає на правильність висновків суду у даній справі, так як стосується іншого договору, сторонами якого є не сторони у даній справі, а інші особи. Предметом спору даної справи є договірні відносини, що виникли між сторонами, розірвання вказаного Договору та стягнення коштів. За наведених підстав позов підлягає частковому задоволенню. Відповідно до частини 1 статті 141 ЦПК України, судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. З урахуванням того, що позивач на підставі ч.3 ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів» звільнений від сплати судового збору при зверненні до суду з вказаним позовом, судовий збір підлягає стягненню з відповідача в дохід держави. Тому, відповідно до положень ст. 141 ЦПК України у зв`язку з частковим задоволенням позовних вимог та звільненням позивача від сплати судового збору при зверненні до суду з позовом, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в розмірі 3189,65 грн. (за вимогами немайнового характеру щодо розірвання Договору - 2270 грн.; за вимогами майнового характеру щодо стягнення грошових коштів 927,30 грн.). Судовий збір\~у сумі\~908\~гривень за\~вимогу про\~стягнення моральної\~шкоди,\~від сплати\~якого,\~відповідно до\~ст.\~5\~Закону України\~«Про судовий\~збір» позивач\~був звільнений,\~на підставі\~ч.\~7\~ст.\~141\~ЦПК України,\~компенсувати рахунок\~держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. В позовній заяві позивач зазначав, що планує нести судові витрати в розмірі 10000 грн., разом з тим, доказів вказаних витрат на час ухвалення рішення суду надано не було.

Outcome: partial