Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-24 00:00:00

30 вересня 2021 року Тарасова-Патрай К.А. в інтересах [PERSON] звернулася до суду з позовом до Акціонерного товариства комерційного банку «Приватбанк» (далі - АТ КБ «Приватбанк», Банк), в якому просила суд стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] депозитні кошти за договорами банківського вкладу в сумі 2 546 299,25 грн. В обґрунтування заяви, представник позивача зазначала, що 09 листопада 2012 року позивач уклала з публічним акціонерним товариством комерційним банком «Приватбанк» (далі - ПАТ «КБ «Приватбанк»), правонаступником якого є АТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу в сумі 25000 доларів США зі сплатою 10% річних строком на 12 місяців. Станом на 15 липня 2014 року та відповідно до банківської виписки від 25 липня 2015 року №27036438 останнє нарахування та виплата відсотків була здійснена 22 березня 2014 року. З 23 березня 2014 року відсотки не нараховувались. Згідно з банківською випискою від 22 березня 2014 року та довідкою від 15 червня 2014 року на рахунку позивача значилось 25172,6 доларів США. 13 січня 2014 року [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали договір банківського вкладу «Стандарт» на суму 65000 грн зі сплатою 19 % річних строком на 12 місяців. Останнє нарахування процентів відбувалось 14 березня 2014 року. Згідно з довідкою від 15 червня 2014 року на рахунку позивача обліковувалось 65 000 грн. 15 жовтня 2013 року [PERSON] та ПАТ КБ «Приватбанк» уклали договір банківського вкладу «Стандарт» на суму 110 000 грн зі сплатою 18% річних строком 12 місяців. Станом на 15 березня 2014 року сума вкладу становила 111518,91 грн. 25 жовтня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» уклали договір банківського вкладу «Стандарт» на суму 70 000 грн зі сплатою 18% річних строком на 12 місяців. Станом на 15 червня 2014 року на рахунку позивача значилось 70966,58 грн. 15 травня 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» ухвалив рішення про припинення діяльності відокремлених підрозділів філії «Кримське регіональне управління «ПАТ КБ «Приватбанк». Вклади позивачу не будо виплачено. 21 липня 2015 року позивач звернулася до банку із заявою про розірвання договорів банківських вкладів. Однак коштів Банк не повернув. 03 вересня 2021 року позивач звернулася до відповідача із заявою про розірвання договорів банківського вкладу щодо надання інформації про переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон». Відповіді позивач від відповідача не отримав. Відповідно до статі 1061 ЦК України відповідач повинен за договорами банківського вкладу сплачувати проценти. Крім того, оскільки банк на першу вимогу позивача вклад не повернув, на підставі ст. 625 ЦК України він повинен сплатити позивачу інфляційні втрати та 3% річних та інфляційні втрати за договорами, що укладені в гривні за порушення виконання зобов`язання, за період з 21 липня 2015 року до 27 вересня 2021 року (день, що передує зверненню до суду). Крім того, позивач просила стягнути з відповідача пеню за договорами банківського вкладу в розмірі 42% за незаконне списання коштів за період з 27 вересня 2020 року до 27 вересня 2021 року. На підставі викладеного, представник позивача просила про задоволення позову. 06 жовтня 2021 року ухвалою судді відкрито провадження у справі для розгляду за правилами загального позовного провадження. 19 жовтня 2021 року від представника АТ КБ «Приватбанк» надійшов відзив на позовну заяву, в якій вказано про те, що позивач стверджує, що вона зверталась до банку із вимогою повернути депозит, однак до позову не додала вимоги, яка б свідчили про те, що вкладник висловлював бажання розірвати договір. Крім того, 17 листопада 2014 року банк виявив факт переведення боргу за депозитними договорами №SAMDN25000730687983, №SAMDNWFD0070056989500, №SAMDN25000738621530, №SAMDN25000738806596 на нового боржника ТОВ «Фінансова компанія» «Фінілон» на підставі договору про переведення боргу б/н від 17 листопада 2014 року (з урахуванням додаткової угоди до договору від 18 листопада 2014 року), укладеного між ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон», й електронного додатку №1 до Договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року, тому ТОВ ФК «Фінілон» є новим боржником та належним відповідачем у вказаній справі. Крім того, 07 серпня 2015 року банк отримав письмову заяву позивача з проханням надати відомості про стан її рахунків та залишки на рахунках. Вказана заява була розглянута банком та за результатом розгляду банк надав відповідь від 14 серпня 2015 року. Також до банку надійшла заява позивача, яка була датована 31 серпня 2021 року, за результатами розгляду якої була надана відповідь. При цьому, банк не вважає заяву від 31 серпня 2021 року належним чином оформлену та такою, що підлягає задоволенню, з огляду на той факт, що в ній відсутній обов`язковий реквізит - підпис клієнта. Крім того, позивач просить стягнути з банку 3 % річних ті інфляційні втрати за період з 21 липня 2015 року до 27 вересня 2021 року. Однак, банк не є відповідачем у цій справі, тому відсутні підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат. Що стосується стягнення пені в розмірі 42% річних, то представник відповідача вказує на те, що позивач неправильно застосовує Закон України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» до правовідносин, що склалися між сторонами, оскільки предметом спору є саме фінансова послуга у розумінні Закону України «Про захист прав споживачів», а не договір про відкриття поточного банківського рахунку. З урахування наведеного, представник відповідача просив відмовити [PERSON] у задоволенні позову до АТ КБ «Приватбанк» в повному обсязі. Крім того, представник відповідача просив зупинити провадження у вказаній справі до розгляду Великою Палатою Верховного Суду цивільної справи №320/5115/17. 15 листопада 2021 року від представника позивача надійшла заява про збільшення позовних вимог, в якій просив стягнути з АТ КБ «Приватбанк» на користь [PERSON] 2 564 822,11 грн. 05 листопада 2021 року від представника позивача надійшла відповідь на відзив, в якій вказано, що відповідач є загальнонаціональним банком та укладання договору з ТОВ ФК «Фінілон» не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнту. Крім того, позивач не надала згоди на переведення боргу за договорами, які є предметом спору у даній справі, тому відсутні підстави вважати, що переведення боргу відбулось за згодою позивача. 11 листопада 2021 року від представника відповідача надійшли заперечення на відповідь на відзив на позовну заяву [PERSON] , в яких зазначено про те, що закон чітко не регламентує форми, у якій надається згода кредитора на переведення боргу. Не заборонено висловлювати згоду усно або шляхом вчинення конкретних дій. 08 грудня 2021 року від позивача надійшли додаткові пояснення, в яких вказано про те, що договір про переведення боргу на ТОВ «ФК «Фінілон» АТ КБ «Приватбанк» було укладено 17 листопада 2014 року в той час, як повідомлення про укладення даного договору було опубліковано відповідачем 30 січня 2015 року, тобто через 75 днів після його укладення, тому у відповідача відсутні підстави вважати, що позивач надала згоду на переведення боргу щодо її договорів банківського вкладу на ТОВ «ФК «Фінілон». Ухвалою суду від 17 січня 2022 року закінчено підготовче провадження та призначено справу до судового розгляду. 24 травня 2022 року від представника позивача надійшла заява про розгляд справи за відсутності сторони позивача. В судовому засіданні представник відповідача позов не визнав, просив відмовити у його задоволенні. Крім того, представник відповідача просила застосувати позовну давність до вимог про стягнення 3% річних та інфляційних втрат. Суд, заслухавши пояснення представника відповідача, всебічно з`ясувавши обставини, на які позивач посилається як на підставу своїх вимог, підтверджених доказами, які були досліджені в судовому засіданні, вважає встановленими такі факти та відповідні їм правовідносини, встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків. Суд установив, що 19 листопада 2012 року [PERSON] подала до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву №SAMDN25000730687983 на оформлення вкладу "Стандарт 12 міс» зі сплатою 10% річних на суму 25000 доларів США. 13 січня 2014 року [PERSON] подала до ПАТ КБ «Приватбанк» заяву на оформлення банківського вкладу №SAMDNWFD0070056989500 вклад «Стандарт» на суму 65000 грн зі сплатою 19% річних. 15 жовтня 2013 року [PERSON] уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу №SAMDN25000738621530 вклад «Стандарт 12 місяців» на суму 110 000 грн зі сплатою 18 % річних строком на 12 місяців. 25 жовтня 2013 року [PERSON] уклала з ПАТ КБ «Приватбанк» договір банківського вкладу №SAMDN25000738806596 вклад «Стандарт на 12 міс.» на суму 70 000 грн зі сплатою 18% річних строком на 12 місяців. 17 листопада 2014 року ПАТ КБ «Приватбанк» та ТОВ «ФК «Фінілон» уклали договір про переведення боргу, відповідно до умов якого ПАТ КБ «Приватбанк» переводить на ТОВ «ФК «Фінілон» борг в об`ємі та на умовах, що існують в момент договору на підставі згоди кредиторів, отриманого ПАТ КБ «Приватбанк» шляхом приєднання до Умов і правилам надання банківських послуг, що розміщені на сайті ПАТ КБ «Приватбанк», що є невід`ємною частиною до цього договору. 31 серпня 2021 року [PERSON] подала до АТ КБ «Приватбанк» заяву, в якій просила розірвати всі депозитні договори та повернути їй всі кошти, що розміщені на поточних рахунках та депозитних рахунках АТ КБ «Приватбанк» відкритих на її ім`я. Однак АТ КБ «Приватбанк» кошти за депозитом не повернув. Відповідно до частини першої статті 1058 Цивільного кодексу України, за договором банківського вкладу (депозиту) одна сторона (банк), що прийняла від другої сторони (вкладника) або для неї грошову суму (вклад), що надійшла, зобов`язується виплачувати вкладникові таку суму та проценти на неї або дохід в іншій формі на умовах та в порядку, встановлених договором. Згідно з частиною першою статті 1060 Цивільного кодексу України договір банківського вкладу укладається на умовах видачі вкладу на першу вимогу (вклад на вимогу) або на умовах повернення вкладу зі спливом встановленого договором строку (строковий вклад). За правиламистатті 526 ЦК України, зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. За частиною першою статті 1074 ЦК України обмеження прав клієнта щодо розпоряджання грошовими коштами, що знаходяться на його рахунку, не допускається, крім випадків обмеження права розпоряджання рахунком за рішенням суду або в інших випадках, встановлених законом, а також у разі зупинення фінансових операцій, які можуть бути пов`язані з легалізацією (відмиванням) доходів, одержаних злочинним шляхом, або фінансуванням тероризму чи фінансуванням розповсюдження зброї масового знищення, передбачених законом. Відповідно достатті 1075 ЦК України, договір банківського рахунку розривається за заявою клієнта у будь-який час. Залишок грошових коштів на рахунку видається клієнтові або за його вказівкою перераховується на інший рахунок в строки і в порядку, встановлені банківськими правилами. Зважаючи на вищевикладене та враховуючи, що відповідач є функціонуючим загальнонаціональним банком та закриття його відділення не може вплинути на обов`язок банку щодо виплати відсотків та вкладів клієнтам банку, слід дійшли висновку про наявність правових підстав для стягнення з банку на користь позивача суми вкладу. Згідно з частиною першоюстатті 1061 ЦК Українибанк виплачує вкладникові проценти на суму вкладу в розмірі, встановленому договором банківського вкладу. Частинами 5, 6 статті 1061 ЦК України передбачено, що проценти на банківський вклад нараховуються від дня, наступного за днем надходження вкладу у банк, до дня, який передує його поверненню вкладникові або списанню з рахунка вкладника з інших підстав.Проценти на банківський вклад виплачуються вкладникові на його вимогу зі спливом кожного кварталу окремо від суми вкладу, а невитребувані у цей строк проценти збільшують суму вкладу, на яку нараховуються проценти, якщо інше не встановлено договором банківського вкладу.У разі повернення вкладу виплачуються усі нараховані до цього моменту проценти. Таким чином, повернення вкладу за договором банківського вкладу (депозиту) вважається виконаним з моменту повернення вкладу вкладнику готівкою або надання іншої реальної можливості отримати вклад та розпорядитися ним на всій розсуд. До такого висновку дійшов Верховний Суд України у своїй постанові від 28 січня 2015 року в справі № 6-247цс14. Встановлено, що 31 серпня 2021 року позивач звернулася до банку із заявою про повернення коштів за договорами банківського вкладу, чим засвідчила свій намір припинити дію договорів. Проте АТ КБ «Приватбанк» кошти не повернув, чим порушив свої грошові зобов`язання. У зв`язку з цим банк був зобов`язаний повернути позивачу депозитні кошти з процентами в строк закінчення дії договору. Разом з тим, суд має право ухвалити рішення про стягнення грошової суми в іноземній валюті, при цьому належним виконанням зобов`язання з боку боржника є повернення коштів у строки, у розмірі та саме у тій валюті, яка визначена договором позики, а не в усіх випадках та безумовно в національній валюті України. За умовами укладених сторонами договоріву випадку, якщо по закінченню строку вкладу клієнт не заявив банку про відмову від продовження строку, вклад автоматично вважається продовженим ще на один строк. Строк вкладу продовжується неодноразово без явки клієнта в банк. В той же час, за укладеним сторонами договорами сторони мають право достроково розірвати договір відповідно з вимогами чинного законодавства, повідомивши про це іншу сторону за 2 банківські дні до розірвання договору. Під час повернення вкладу за ініціативою клієнта до спливу мінімального строку вкладу з дати початку/продовження строку клієнту повертається сума вкладу та виплачуються проценти, нараховані за зниженою процентною ставкою. Суд установив, що [PERSON] звернулася до банку із заявою про повернення банківських вкладів та повернення коштів 31 серпня 2021 року, яку відповідач отримав 07 вересня 2021 року. Твердження позивача про те, що позивач звернулась до відповідача із заявою про розірвання договорів банківського вкладу 21 липня 2015 року є необґрунтованими, оскільки позивач не надала доказів відправлення вказаної заяви та тримання її відповідачем. Згідно з частиною першою статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Отже строком вимоги позивача в даному випадку є дата отримання відповідачем заяви про розірвання договорів банківських вкладів плюс 2 банківські дні, що передбачено укладеними сторонами договорами банківських вкладів, а саме: 10 вересня 2021 року. Так, суд вважає за можливе прийняти розрахунок позивача щодо процентів за договорами банківських вкладів. Що стосується вимог позивача про стягнення інфляційних втрат та 3 % річних, то слід зазначити наступне. Відповідно до частини другої статті 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Звертаючись до суду із позовом про стягнення з відповідача інфляційних втрат та 3% річних за неналежне виконання зобов`язання складає в період з 21 липня 2015 року (день подання позивачем заяви про розірвання договорів банківських вкладів) до 27 вересня 2021 року (день, що передує поданню позовної заяви). Відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК України боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом. Нарахування інфляційних втрат на суму боргу та трьох процентів річних відповідно до статті 625 ЦК України є мірою відповідальності боржника за прострочення грошового зобов`язання, оскільки виступають способом захисту майнового права та інтересу, який полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів унаслідок інфляційних процесів та отриманні компенсації боржника за неналежне виконання зобов`язання. Оскільки поведінка боржника не може бути одночасно правомірною та неправомірною, то регулятивна норма ч. 1 ст. 1061 ЦК Україниі охоронна норма ч. 2 ст. 625 цього Кодексуне можуть застосовуватись одночасно. Тому за період до прострочення боржника підлягають стягненню проценти від суми вкладу відповідно до умов договору та ч. 1 ст. 1061 ЦК України, а за період після такого прострочення підлягають стягненню інфляційні втрати на суму боргу та три процентів річних відповідно до ч. 2 ст. 625 ЦК Українияк грошова сума, яку боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання, тобто як міра відповідальності за порушення грошового зобов`язання. Ураховуючи те, що договір банківського вкладу вважається розірваними з дати отримання банком заяви позивача про розірвання договору банківського вкладу або позовної заяви про стягнення коштів за договорами банківських вкладів, плюс 2 банківські дні, то лише з цієї дати у позивача виникає право на отримання 3% річних та інфляційних втрат відповідно до положень ст. 625 ЦК України щодо невиплати основних сум вкладів за договорами, оскільки прострочення виконання зобов`язань за договорами банківського вкладу почалось з дати розірвання договорів. Оскільки позивач не надала суду належні та допустимі докази того, що вона зверталася до відповідача з вимогою про розірвання договорів банківського вкладу саме 21 липня 2015 року та повернення коштів за цими вкладами, а тому не відбулось прострочення банком виплати суми вкладу до дати отримання відповідачем заяви позивача від 31 серпня 2021 року. Отже, стягненню підлягає 3% річних та інфляційні втрати з дати отримання відповідачем заяви [PERSON] від 31 серпня 2021 року плюс два банківські дні, тобто з 10 вересня 2021 року. Таким чином, 3 % річних розраховуються за формулою: [Відсотки] = [Сума боргу] х [Процентна ставка] / 100% / 365 днів х [Кількість днів]. Отже, за договором від 19 листопада 2012 року: №SAMDN25000730687983 вклад «Стардарт 12 міс.» 3 % річних становлять: 37,24 долари= (25172,60 доларів США х 3%/100%/365 днів х18 днів); за договором від 13 січня 2014 року №SAMDNWFD0070056989500 вклад «Стандарт» - 96,16 грн = (65000 грн х 3%/100%/365 днів х 18 дні); за договором від 15 жовтня 2013 року №SAMDN25000738621530 вклад "Стандарт" - 164,98 грн = (111 518,91грн х 3%/100%/365 днів х 18); за договором від 25 жовтня 2013 року №SAMDN25000738806596 вклад «Стандарт на 12 міс.»-103,56 грн США (70000 грн х 3%/100%/365 х 18). Що стосується стягнення з відповідача інфляційних втрат, то слід зазначити, що за змістом статті 1 Закону України від 3 липня 1991 року № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення» індекс інфляції (індекс споживчих цін) - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купує населення для невиробничого споживання. Офіційний індекс інфляції, що розраховується Держкомстатом, визначає рівень знецінення національної грошової одиниці України, тобто купівельної спроможності гривні, а не іноземної валюти. Отже, індексації внаслідок знецінення підлягає лише грошова одиниця України - гривня, а іноземна валюта індексації не підлягає. Норми частини другої статті 625 ЦК України щодо сплати боргу з урахування встановленого індексу інфляції поширюються лише на випадки прострочення грошового зобов`язання, визначеного у гривнях. У випадку порушення грошового зобов`язання, предметом якого є грошові кошти, виражені в гривнях з визначенням еквіваленту в іноземній валюті, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки втрати від знецінення національної валюти внаслідок інфляції покриваються відповідним еквівалентом іноземної валюти. У випадку невиконання грошового зобов`язання, предметом якого є іноземна валюта, передбачені частиною другою статті 625 ЦК України інфляційні втрати стягненню не підлягають, оскільки вони передбачені виключно для гривні, а відшкодування втрат від коливання курсу іноземних валют - статтею 625 ЦК України не передбачено. Такого висновку дійшов Верховний Суд у його постанові від 20.02.2019 у справі №638/10417/15ц, а також у постанові від 01.03.2017 у справі № 6-284цс17. Таким чином, за договорами, що укладені сторонами, предметом яких є іноземна валюта інфляційні втрати стягненню не підлягають. Крім того, статтею 625 ЦК України передбачено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - "дефляція", то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17 липня 2003 року. Водночас, на практиці існують різні підходи до застосування механізму розрахунку інфляційних втрат у порядку частини другої статті 625 ЦК України у разі, якщо прострочення виконання грошового зобов`язання становить неповний місяць. Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці. Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме: - час прострочення у неповному місяцібільше пів місяця (> 15 днів)= 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу; - час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями)= 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується. Зазначений спосіб розрахунку склався як усталена судова практика, його використовують всі бухгалтерські програми розрахунку інфляційних. Вказаний висновок міститься в постанові Верховного Суду в справі № 910/13071/19 від 20 листопада 2020 року. Ураховуючи те, що період прострочення відповідача складає неповний місяць, а саме з 10 вересня 2021 року до 27 вересня 2021 року, тобто за 18 днів, то інфляційні втрати слід нараховувати в залежності від математичного округлення часу прострочення у неповному місяці. Сума інфляційних втрат розраховується за формулою [Інфляційні нарахування] = (сума боргу) ? (сукупний індекс інфляції) / - (сума боргу). За договором від 13 січня 2014 року №SAMDNWFD0070056989500 вклад «Стандарт» інфляційні нарахування становлять 780 грн= 65000грн х 101,200% - 65000 грн; За договором від 15 жовтня 2013 року №SAMDN25000738621530 вклад "Стандарт на 12 міс." інфляційні нарахування становлять 1338,22 грн = 111518,91 x 101,200% - 111518,91 грн. За договором від 25 жовтня 2013 року №SAMDN25000738806596 вклад «Стандарт на 12 міс.» 840 грн = 70000 х 101,200%-70000. При цьому, суд зазначає, що суми коштів, які підлягають стягненню з АТ КБ «Приватбанк» на користь позивача, зазначені без відрахування податків та зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Суд дійшов такого висновку, виходячи з наступного. Порядок оподаткування доходів, отриманих фізичними особами, врегульовано розділом IV Податкового кодексу України, яким визначено види отриманих фізичними особами доходів, які включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу (ст. 164 Податкового кодексу України), та доходів, що не включаються до розрахунку загального (річного) оподатковуваного ст. 165 Податкового кодексу України). Перелік доходів, що включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку, визначено ст. 164 Податкового кодексу України. Відповідно до пап. 164.2.8 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку на доходи фізичних осіб (далі - ПДФО) включаються, зокрема пасивні доходи (крім зазначених у підпункті 165.1.41 п. 165.1 ст. 165 Податкового кодексу України). До пасивних доходів, які оподатковуються ПДФО, належать, зокрема проценти на поточний або депозитний (вкладний) банківський рахунок і проценти на вклад (депозит) у кредитних спілках. Доходи у вигляді процентів, нараховані на суми банківських вкладних (депозитних) або поточних рахунків, ощадних (депозитних) сертифікатів, вкладів (депозитів) членів кредитної спілки у кредитній спілці оподатковуються відповідно до норм п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України. Згідно з пп. «а» пп. 164.2.14 п. 164.2 ст. 164 Податкового кодексу України до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку включаються дохід у вигляді неустойки (штрафів, пені), відшкодування матеріальної або немайнової (моральної) шкоди, крім:а) сум, що за рішенням суду спрямовуються на відшкодування збитків, завданих платнику податку внаслідок заподіяння йому матеріальної шкоди, а також шкоди життю та здоров`ю;б) відсотків, отриманих від боржника внаслідок прострочення виконання ним договірного зобов`язання; Згідно з п. 174.4.1 п. 170.4 ст. 170 Податкового кодексу України податковим агентом платника ПДФО під час нарахування на його користь доходів у вигляді процентів є особа, яка здійснює таке нарахування, тобто банківська установа. Отже, податковий агент, згідно п.п. 14.1.180 Податкового кодексу України зобов`язаний нараховувати, утримувати та сплачувати податок, передбачений розділом IV Податкового кодексу України, до бюджету від імені та за рахунок фізичної особи з доходів, що виплачуються їй, вести податковий облік, подала ти податкову звітність податковим органам та нести відповідальність за порушення його норм у порядку, передбаченому ст. 18 та розділом IV Податкового кодексу України. При цьому, відповідно до пп. 168.1.1 п. 168.1 ст. 168 Податкового кодексу України податковий агент, який нараховує (виплачує, надає) оподатковуваний дохід на користь платника податку, зобов`язаний утримувати податок із суми такого доходу за його рахунок, використовуючи ставку податку, визначену в ст. 167 Податкового кодексу України. Відповідно абз. «а» п. 176.2 ст. 176 особи, які відповідно до Податкового кодексу України мають статус податкових агентів, зобов`язані своєчасно та повністю нараховувати, утримувати та сплачувати (перераховувати) до бюджету податок з доходу, що виплачується на користь платника податку та оподатковується до або під час такої виплати за її рахунок. Отже, чинним податковим законодавством передбачено, що суми нарахованих банком відсотків на депозитні кошти та неустойка (пеня, штрафи), стягнуті на підставі судового рішення, включаються до оподатковуваного доходу платника податку та, відповідно, підлягають оподаткуванню на загальних підставах за ставками, визначеними Податковим Кодексом України. Тому, з метою недопущення неоднозначного тлумачення судового рішення під час його виконання, з огляду на те, що при виконанні судового рішення та при наявності відкритого виконавчого провадження з приводу виконання такого рішення, виникатимуть питання щодо порядку виконання судових рішень в частині сплати боржником грошових коштів стягувачу, які повинні бути оподатковані у встановленому законом порядку, слід дійти висновку про зазначення у резолютивній частині рішення про те, що сума коштів, яка підлягає стягненню з відповідача, зазначена без відрахування податків і зборів, які підлягатимуть у подальшому утриманню в установленому законом порядку. Твердження представника відповідача, що належним відповідачем у справі є ТОВ «ФК «Фінілон», оскільки останнє на підставі договору про переведення боргу від 17 листопада 2014 року замість АТ КБ «Приватбанк» стало боржником за депозитними договорами, укладеними сторонами, суд відхиляє, оскільки позивачем не ставилось питання про заміну неналежного відповідача на належного відповідно до положень ст. 51 ЦПК України, а таке право надано лише позивачу. Крім того, суду не надано доказів, а саме згоди кредитора - позивача у справі на заміну боржника - АТ КБ «Приватбанк» у зобов`язанні за депозитними договорами на іншу особу - ТОВ «ФК «Фінілон», що виключає здійснення заміни боржника у зобов`язанні відповідно до положень ст. 520 ЦК України. Що стосується вимог позивача про стягнення пені в розмірі 42 % відповідно до Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», то вони не підлягають задоволенню, з огляду на наступне. Відповідно до абз. 2 підп. 32.3.2 пункту 32.2 ст. 32 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» від 05 квітня 2001 року № 2346-III у разі переказу з рахунка платника без законних підстав, за ініціативою неналежного стягувача, з порушенням умов доручення платника на здійснення договірного списання або внаслідок інших помилок банку повернення платнику цієї суми здійснюється у встановленому законом судовому порядку. При цьому банк, що списав кошти з рахунка платника без законних підстав, має сплатити платнику пеню у розмірі процентної ставки, що встановлена цим банком по короткострокових кредитах, за кожний день починаючи від дня переказу до дня повернення суми переказу на рахунок платника, якщо інша відповідальність не передбачена договором. Разом з тим, відповідно до преамбули вказаного Закону він визначає загальні засади функціонування платіжних систем і систем розрахунків (далі - платіжні системи) в Україні, поняття та загальний порядок проведення переказу коштів у межах України, встановлює відповідальність суб`єктів переказу, а також визначає загальний порядок здійснення нагляду (оверсайта) за платіжними системами. В той же час, за договором банківського рахунка банк зобов`язується приймати і зараховувати на рахунок відкритий клієнтові (володільцеві рахунка), грошові кошти, що йому надходять, виконувати розпорядження клієнта про перерахування і видачу відповідних сум з рахунка та проведення інших операцій за рахунком (ч. 1 ст. 1066 ЦК України). Поточний рахунок - рахунок, що відкривається банком клієнту на договірній основі для зберігання грошей і здійснення розрахунково-касових операцій за допомогою платіжних інструментів відповідно до умов договору та вимог законодавства України. Отже, відсутні підстав для застосування до спірних правовідносин до спірних правовідносин Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні». Згідно з інформацією, оприлюдненою на сайті АТ КБ «Приватбанк» по короткостроковому кредиту «Універсальна» встановлено процентну ставку 3,6% за місяць, процентна ставка річних - 42%. Оскільки позивач при поданні позову був звільнений від сплати судового збору, то відповідно до ст. 141 ЦПК України та з урахуванням положень ст. 4 Закону України «Про судовий збір» він підлягає стягненню з відповідача на користь держави пропорційно задоволеним позовним вимогам. Відповідно до ч. 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі. Станом на 01 січня 2021 року прожитковий мінімум для працездатних осіб станом на 01 січня 2021 року становив 2270 грн. За подання до суду позову майнового характеру фізичною особою або фізичною особою - підприємцем становить 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб (підп. 1 п. 1 ч. 2 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»). Таким чином, з відповідача в дохід держави підлягає стягненню судовий збір в сумі 11 350 грн. На підставі встановлених судом обставин, що мають юридичне значення у справі,

Outcome: partial