Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-22 00:00:00

Позивач звернулась до суду з позовом, який обґрунтувала тим, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2016 року по цивільній справі № 206/1193/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми, позовні вимоги були задоволені частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 202 000 гривень та судові витрати по справі в сумі 2020 грн. Рішення набрало законної сили 11 травня 2017 року. На виконання рішення суду нею, 18.05.2017 року було отримано виконавчий лист, який був поданий до Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі та 13.01.2020 року було відкрито виконавче провадження № 60952513 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 202000 грн. та судових витрат по справі в сумі 2020 грн, а всього 204 020 грн. До цього часу відповідач не сплатила на виконання рішення суду жодної копійки. На підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України, позивач просить суд стягнути з [PERSON] на її користь інфляційну суму за період з травня 2017 року по грудень 2021 року включно в розмірі 87524,58 грн. та 3% річних за період з 12.05.2017 року по 31.01.2022 року в розмірі 28942,89 грн., а всього 116 467,47 грн. Представник позивача в судовому засіданні позов підтримала, наполягала на його задоволенні в повному обсязі. Відповідач в судове засідання не з`явилась, подала відзив на позовну заяву, в якому просила суд відмовити у задоволенні позову у повному обсязі, у зв`язку з тим, що позивач утаїв від суду, де був його виконавчий документ протягом 3-х років, дії виконавця були призупинені, звернення на підставі ст. 625 ЦК України є не правомірним, оскільки заборгованість в сумі 202000 грн. виникла з рішення суду при визначенні обов`язків за визнаним недійсним договором купівлі-продажу майна, незрозуміло яку норму права використовує позивач та де і коли [PERSON] завдала збиток [PERSON] . Питання стягення коштів є виключно компетенцією виконавчої служби Міністерства юстиції України, до яких вона особисто 2 роки поспіль зверталася з пропозицією вийти на поетапне погашення боргу за виконавчим листом з розрахунку Ѕ та ј щомісячно від її пенсії та заробітної плати вчителя відповідно. Просила у своєму відзиві на позовну заяву розглядати справу без її участі. Заслухавши доводи представника позивача, дослідивши письмові докази по справі, надащи їм оцінку в їх сукупності, суд прийшов до висновку про відмову у задоволенні позову, виходячи з наступного. Судом встановлено, що рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2016 року по цивільній справі № 206/1193/16-ц за позовом [PERSON] до [PERSON] про стягнення суми, позовні вимоги були задоволені частково, стягнуто з [PERSON] на користь [PERSON] грошові кошти в сумі 202000 гривень та судові витрати по справі в сумі 2020 грн. Рішення набрало законної сили 11 травня 2017 року. На виконання рішення суду позивач 18.05.2017 року отримала виконавчий лист, який був поданий до Самарського відділу державної виконавчої служби у місті Дніпрі та 13.01.2020 року було відкрито виконавче провадження № 60952513 про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 202000 грн. та судових витрат по справі в сумі 2020 грн. В подальшому постановою Верховного суду від 30.10.2019 року вказане рішення та ухвала апеляційного суду Дніпропетровської області від 11.05.2017 року були змінені в частині правового обгурнтування стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] грошових коштів в сумі 202000 гривень. Обгрунтовуючи правову позицію, Верховний Суд у цій постанові зазначив, що у позивача виникло право вимоги до [PERSON] , як продавця спірної квартири, про відшкодування їй збитків у вигляді Ѕ вартості придбаної нею квартири, яка в подальшому вибула з її власності не з її волі, а за рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 21 квітня 2006 року, на підставі статті 661 ЦК України, а не в порядку застосування реституції недійсності правочину, як вважали суди попередніх інстанцій. Таким чином, за вказаним рішенням Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2016 року по цивільній справі № 206/1193/16-ц, з урахуванням правового обгрунтування викладеного у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року, з [PERSON] стягнуто на користь [PERSON] саме суму збитків у розмірі 202000 гривень, які виникли в результаті витребовування із чужого незаконного володіння [PERSON] Ѕ частини квартири та скасування державної реєстрації права власності на цю частину квартири за останньою на підставі рішення апеляційного суду Дніпропетровської області від 19.12.2013 року. Позивач вказує на те, що відповідач до теперішнього часу вищезазначе рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2016 року по цивільній справі № 206/1193/16-ц не виконала, а тому на підставі ст. 625 ЦК України остання повинна сплатити інфляційні нарахування та 3% річних за період з травня 2017 року по грудень 2021 року включно в розмірі 87524,58 грн. та 3% річних за період з 12.05.2017 року по 31.01.2022 року в розмірі 28942,89 грн. Стаття 625 ЦК України\~визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання, її дія поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань. Цією статтею регулюються зобов`язальні правовідносини, тобто її дія поширюється на порушення грошового зобов`язання, яке існувало між сторонами до ухвалення рішення суду. При цьому частина п`ята\~статті 11 ЦК України, в якій ідеться про те, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки можуть виникати з рішення суду, не дає підстав для застосування положень\~статті 625 ЦК України\~у разі наявності між сторонами деліктних, а не зобов`язальних правовідносин. З рішення суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що й зазначено в статті 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність чи відсутність правовідносин і вносить у них ясність та визначеність. Дана правова позиція була висловлена в Постанові Верховного суду України № 6-2491цс15 від 02 березня 2016 року, яка відповідно до ст. 360-7 ЦПК України є обов`язковою для виконання всіма судами України. Судом встановлено, що ті правовідносини, які виникли між сторонами та з приводу яких ухвалювалось вищезазначене рішення суду - не є зобов`язальними. Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що в даному випадку не має підстав для застосування положень ст. 625 ЦК України, оскільки між сторонами не виникало зобов`язальних правовідносин, а вищезазначене рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2016 року по цивільній справі № 206/1193/16-ц, з урахуванням правового обгрунтування викладеного у постанові Верховного Суду від 30.10.2019 року, лише підтверджує наявність правовідносин, що виникли між сторонами в результаті витребовування із чужого незаконного володіння [PERSON] Ѕ частини квартири, що внесло до них остаточну ясність та визначеність в сумі саме розміру збитків, які підлягають стягненню з відповідача на користь [PERSON] . Крім того, приходячи до висновку про відмову у задоволенні позову, суд враховує і той факт, що до ухвалення рішення Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 20.10.2016 року про стягнення з [PERSON] на користь [PERSON] фактично збитків в сумі 202000 гривень, між вказаними сторонами не існувало зобов`язальних відносин, які б ґрунтувались на договірних засадах, і суд в цьому ж рішенні, що набрало законної сили 11.05.2017 року, також вже відмовляв [PERSON] у позовних вимогах в частині стягнення проіндексованих витрат, оскільки застосування положення ст.. 625 ЦК України до спірних правовідносин не передбачено Законом. З огляду на те, що до спірних правовідносин не застосовуються положення ст.. 625 ЦК України, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні позову у повному обсязі.

Outcome: dismissed