Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-05 00:00:00

01.02.2022 р. позивач [PERSON] звернувся до суду з позовною заявою до [PERSON] про позбавлення батьківських прав, становлення опіки та стягнення аліментів на утримання дитини, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору - Виконавчий комітет Тернівсько районної у місті ради, мотивуючи вимоги тим, що він є дядьком [PERSON] , [INFO] . Його матір`ю була сестра позивача - [PERSON] , яка померла [INFO] , батьком дитини, згідно свідоцтва про народження дитини серія [NUMBER] є відповідач по справі. З народження дитини, сестра позивача [PERSON] проживала разом із сином, виховувала та утримувала його. Останнім часом вона дуже хворіла, тому вимушена була переїхати разом із сином до матері. Після смерті сестри, позивач всі зобов`язання по вихованню та піклування дитини взяв на себе, вимушений був переїхати до матері, де і проживає до тепер разом із племінником та своїм сином. Відповідач не спілкується із сином взагалі, свідомо ухиляється від виховання дитини, не піклується про його духовний та фізичний розвиток, матеріальної допомоги не надає, жодного разу він не відвідував ні садочок, ні школу в якій навчається його син, знаючи про смерть матері дитини, жодного разу не з`явився не підтримав сина, не надав ніякої йому допомоги, тому просить суд позбавити відповідача батьківських прав, встановити опіку та стягнути аліменти на утримання дитини. Позивач в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд справи за його відсутністю, підтримав позовні вимоги у повному обсязі. Відповідач подав до суду заяву, в якій просить розгляд справи проводити у його відсутності, позовну вимогу щодо позбавлення батьківських прав визнає повністю. Представник служби у справах дітей Виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради у судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи був повідомлений належним чином. Ухвалою судді Тернівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 09.02.2022 р. відкрито провадження у справі, визначено проводити розгляд в порядку загального позовного провадження з викликом сторін. Інші процесуальні дії не вчинялись, заходи забезпечення доказів/позову, зупинення/відновлення провадження не застосовувались. Суд вважає можливим розглянути справу у відсутності позивача, відповідно до ч.3 ст. 211 ЦПК України, враховуючи, що останній скористався своїми процесуальними правами. Положеннями ч.2 ст.247 ЦПК України передбачено, що у разі неявки в судове засідання всіх учасників справи чи в разі якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється судом за відсутності учасників справи, фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється. Згідно частин 1, 4 ст.206 ЦПК України позивач може відмовитися від позову, а відповідач - визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. У разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Дослідивши докази подані сторонами приймає визнання позову відповідачем, оскільки таке визнання відповідає вимогам чинного законодавства, інтересам сторін по справі, в свою чергу, не суперечить правам та інтересам інших осіб. Згідно свідоцтва про шлюб серії [NUMBER] [PERSON] перебувала в зареєстрованому шлюбі з [PERSON] , який розірвано 23.02.2010 р.(а.с.11-12). Так, відповідач по справі [PERSON] є батьком неповнолітнього [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження дитини (серія [NUMBER] видано 28 липня 2010 року) (а.с.13). Мати дитини - [PERSON] , [INFO] - померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] виданого 09 березня 2021 р. (а.с.15). Відповідно до свідоцтва про народження серія [NUMBER] видано 07 серпня 1973 року позивач [PERSON] є рідним братом [PERSON] (а.с.16). Неповнолітній [PERSON] проживає з разом із дядьком [PERSON] , бабусею [PERSON] та двоюрідним братом [PERSON] за адресою: [ADDRESS] , що підтверджується актом з місця проживання (а.с.18). Відповідно до характеристики з місця навчання Криворізької гімназії №40 [PERSON] , вихованням та піклуванням дитини займається дядько [PERSON] , батько дитини вихованням сина не займається (а.с.26). Зі змісту висновку виконавчого комітету Тернівської районної у місті ради від 03.06.2022 р., вбачається, що виконавчий комітет Тернівської районної у місті ради, вважає за доцільне позбавити відповідача [PERSON] батьківських прав відносно його неповнолітньої дитини: [PERSON] , [INFO] , встановити опіку та призначити опікуном [PERSON] (а.с.61-67). Зазначений висновок мотивований тим, що службою у справах дітей виконкому Тернівської районної у місті ради неодноразово здійснювалися виходи за адресою місця проживання відповідача [PERSON] , але поспілкуватися та обстежити умови проживання не вдалося, двері квартири ніхто не відчиняв, на неодноразові запрошення відповідач не з`являвся, причини своєї неявки не повідомляв, жодного разу з дня народження дитини не звертався до служби у справах дітей виконкому Тернівської районної у місті ради з питання повернення йому на виховання малолітнього сина, батько свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків, не піклується про розвиток дитини, не спілкується з ним, не бажає змінювати свого ставлення до участі у вихованні дитини. Крім того, при спілкуванні з дитиною [PERSON] встановлено, що він не знає свого батька, жодного разу його не бачив, не виявляє бажання проживати з ним, його вихованням займається дядько, який замінив йому батька. Згідно ст.150 Сімейного Кодексу України батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної освіти, готувати її до самостійного життя. Відповідно до ч.1 п.2 ст.164 Сімейного Кодексу України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він: не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування; ухиляються від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини; жорстоко поводяться з дитиною; є хронічними алкоголіками або наркоманами; вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва; засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини. Як роз`яснив Пленум Верховного Суду України в п. 15 постанови від 30 березня 2007 року № 3 "Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав" позбавлення батьківських прав є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей; ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Отже, позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (ст.166 Сімейного Кодексу України). Це означає, що позбавлення батьківських прав допускається лише, коли змінити поведінку батьків в кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини в діях батьків, а також спрямоване насамперед на захист інтересів малолітніх та неповнолітніх дітей і є засобом стимулювання батьків щодо належного виконання своїх обов`язків. Практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага (рішення у справі Olsson v. Sweden (№ 2), від 27 листопада 1992 року, Серія A, № 250, ст. 35 - 36, п. 90) і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Зокрема, стаття 8 Конвенції не надає батькам права вживати заходів, які можуть зашкодити здоров`ю чи розвитку дитини (рішення від 07 грудня 2006 року у справі "Хант проти України"). Як слідує з приписів вищевказаних нормативно-правових актів та правових позицій Верховного Суду України, для позбавлення батьківських прав не достатньо впевнитися в невиконанні обов`язків по вихованню дітей. Належить також встановити, що особа ухиляється від їх виконання свідомо. А це означає, що особа вперто та систематично, незважаючи на всі заходи попередження, продовжує не виконувати батьківські обов`язки. Таким чином, судом встановлено, що відповідач свідомо відмовився від виконання своїх обов`язків по вихованню дітей, а саме: не виконує обов`язку щодо виховання дитини, свідомо нехтує ним, не спілкується з дитиною, не виявляє жодного інтересу до її внутрішнього світу, не надає матеріальної допомоги на його утримання та не створює умов для його фізичного, духовного, морального розвитку. При цьому суд бере до уваги, що вказані обставини існують тривалий час за який у відповідача була можливість змінити своє ставлення до виховання дитини. Однак цього не зробив, що свідчить про стійкий та усвідомлений характер ухилення від виконання своїх батьківських обов`язків. Згідно до ч. 2 ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка є частиною національного законодавства України, батько(-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. З огляду на викладене та враховуючи вимоги чинного законодавства, суд приходить до висновку, що позивачем надано належні та допустимі докази в обґрунтування позову щодо позбавлення батьківських прав відповідача. Таким чином, факт ухилення відповідача від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, є підставою для позбавлення батьківських прав відповідача [PERSON] відносно його неповнолітнього сина - [PERSON] , [INFO] . Щодо вимоги про призначення позивача опікуном суд виходить з наступного. Відповідно до ст. 243 Сімейного кодексу України опіка, піклування встановлюється над дітьми-сиротами і дітьми, позбавленими батьківського піклування. Опіка встановлюється над дитиною, яка не досягла чотирнадцяти років, а піклування - над дитиною у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років (ч. 2 ст. 243 СК України). Опіка (піклування) є особливою формою державної турботи про неповнолітніх дітей, що залишились без піклування батьків. Опіка (піклування) встановлюється для забезпечення виховання неповнолітніх дітей, які внаслідок смерті батьків, хвороби батьків або позбавлення їх батьківських прав чи з інших причин залишились без батьківського піклування, а також для захисту особистих і майнових прав та інтересів цих дітей. Право на опіку або піклування мають особи, які не досягли 14 років (малолітні особи) особи віком від 14 до 18 років (неповнолітні особи). У випадку встановлення опіки або піклування над малолітніми або неповнолітніми особами головною функцією є забезпечення належного виховання та захисту їх особистих немайнових і майнових прав та інтересів. Встановлення опіки або піклування відбувається якщо: 1) батьки померли; 2) батьки невідомі; 3) батьки визнані в судовому порядку безвісно відсутніми або померлими; 4) батьки позбавлені судом батьківських прав або прийнято рішення про відібрання дитини і передачу її під опіку незалежно від того, позбавлені вони батьківських прав чи ні, оскільки перебування з ними небезпечне для життя дитини; 5) батьки визнані у встановленому порядку недієздатними або обмежено дієздатними (психічно хворі, розумово відсталі або перебувають на тривалому стаціонарному лікуванні в лікувально-профілактичному закладі чи на державному утриманні в будинках-інтернатах); 6) батьки понад шість місяців не можуть займатись вихованням своїх дітей (засуджені до позбавлення волі на тривалий час за скоєння злочину, за станом здоров`я (інваліди I - II групи) тощо); 7) батьки понад шість місяців не проживають разом з дитиною та без поважних причин не беруть участі в її вихованні та утриманні, не виявляють щодо дитини батьківської уваги та турботи; 8) батьки підкинули (залишили) дитину, і це підтверджено відповідними актами, складеними органами внутрішніх справ; 9) батьки відмовились від дітей в установленому законом порядку; 10) виїхали на постійне місце проживання або на постійне місце роботи за кордон чи перебувають у довготривалому відрядженні; 11) батьки перебувають під слідством. Враховуючи, що суд дійшов висновку про доцільність позбавлення батьківських прав суд приходить до висновку про необхідність встановлення опіки над неповнолітнім [PERSON] , [INFO] , таким опікуном бажає бути [PERSON] і така можливість підтверджена відповідним висновком та іншими матеріалами справи. Крім того, у відповідності до ст.8 Закону України Про охорону дитинства кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх заміняють, несуть відповідальність за створення необхідних для всебічного розвитку дитини відповідно до законів України. Батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття (ч. 1ст. 180 СК України). Згідно із ч. 3 ст. 181 СК України за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Як передбачено ч. 1, ч. 2 ст. 27 Конвенції ООН Про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року № 789X11 (78912) та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Розмір аліментів, які позивач просить стягнути з відповідача, відповідає вимогам п. 2 ч. 1 ст. 182 СК України щодо розміру аліментів. Відповідно до ст. 183 СК України частка заробітку (доходу) матері, батька, яка буде стягуватися як аліменти на дитину, визначається судом. Якщо стягуються аліменти на двох і більше дітей, суд визначає єдину частку від заробітку (доходу) матері, батька на їх утримання, яка буде стягуватися до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Якщо після досягнення повноліття найстаршою дитиною ніхто з батьків не звернувся до суду з позовом про визначення розміру аліментів на інших дітей, аліменти стягуються за вирахуванням тієї рівної частки, що припадала на дитину, яка досягла повноліття. Згідно ч. 1 ст. 191 СК України - аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову. При дослідженні обставин справи судом враховується той факт, що відповідач позов визнав, будь яких заперечень щодо розміру аліментів до суду не надав, а навпаки подав заяву про визнання позову, офіційно працевлаштований, не надав доказів, які б давали підстави вважати, про неможливість надання ним допомоги на утримання дитини. Таким чином, з метою захисту прав і інтересів дитини, суд вважає, що позбавлення відповідача батьківських прав та стягнення аліментів буде вчинене в інтересах неповнолітньої дитини. Згідно положень ч.1 ст.142 ЦПК України, підлягає стягненню на користь держави лише 50 відсотків судового збору, інша частина судових витрат, в силу вимог ч. 6 ст. 141 ЦПК України, компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. На підставі викладеного,

Outcome: approved