Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

[PERSON] звернулась до суду з позовом до [PERSON] про визнання житлового будинку з господарчими побудовами, розташованого за адресою: [ADDRESS] , своєю особистою приватною власністю. В обґрунтування своїх вимог позивач зазначила, що нею у 2004 році було замовлено проект обґрунтування площі земельної ділянки для будівництва житлового будинку, у 2005 році позивач отримала погодження виділення земельної ділянки площею 800 кв.м. для будівництва житлового будинку, акт вибору земельної ділянки під будівництво, погоджено місце розташування житлового будинку. У 2006-му році було затверджено містобудівне обґрунтування щодо розміщення індивідуального житлового будинку по [ADDRESS] січня 2007 року Криворізьким міським управлінням земельних ресурсів було погоджено проект відведення земельної ділянки, а рішенням Криворізької міської ради від 17.10.2007 р. № 1869 затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надано в оренду земельну ділянку для будівництва житлового будинку. У 2008-му році позивач замовила розробку проектної документації, отримала технічні умови, дозвіл на виконання будівельних робіт. Також позивач зазначає, що після здійснення необхідних дій та отримання документів вона збудувала спірний житловий будинок за спільні кошти її та своїх батьків, а рішенням виконавчого комітету Довгинцівської районної у місті ради від 16 квітня 2010 року № 202 було вирішено видати на ім`я [PERSON] свідоцтво про право власності на житловий будинок, що розташований за адресою: [ADDRESS] квітня 2010 року позивачу було видано свідоцтво про право власності, яке було зареєстровано КП ДОР «Криворізьке БТІ» 05.05.2010 р. Зважаючи на викладені вище факти і обставини позивач вважає, що нею особисто, а також завдяки матеріальної та фізичної допомоги її батьків, було здійснено всі необхідні дії щодо будівництва та оформлення права власності на спірний житловий будинок. Але кінцевий етап оформлення права власності на нерухоме майно, тобто отримання свідоцтва про право власності, за твердженням позивача, прийшовся на період часу, коли вона вже перебувала у шлюбі, укладеному з відповідачем 20 вересня 2008 року. Позивач зазначає, що відповідач не приймав участі у будівництві спірного житлового будинку, немає до нього ніякого відношення. У ході розгляду цивільної справи позивач 11.06.2020 р. подала заяву про збільшення позовних вимог, додатково заявила вимогу про виселення відповідача з житлового будинку, обґрунтувавши її тим, що відповідач самовільно у травні 2015 року вселився до спірного житлового будинку, змінив вхідні замки та сигналізацію, проживає в будинку без реєстрації місця проживання. Відповідач без згоди позивача змінив газове обладнання на твердопаливний котел, в будинку руйнується дах, у зв`язку із заборгованістю в будинку відключено водопостачання, що може призвести до перемерзання води у трубах. Внаслідок виходу з ладу газового лічильника до житлового будинку припинено газопостачання. Позивач особисто сплачує податок на землю та на нерухомість. Позивач вважає свої права власника житлового будинку порушеними внаслідок неправомірних дій відповідача, не має змоги проживати у будинку та завершити внутрішні оздоблювальні роботи. Проте, заява позивача про збільшення позовних вимог про виселення не може бути прийнята судом у зв`язку з тим, що вона не відповідає вимогам процесуального закону. Згідно п. 2 ч. 2 ст. 49 ЦПК України, крім прав та обов`язків, визначених у статті 43 цього Кодексу позивач вправі збільшити або зменшити розмір позовних вимог до закінчення підготовчого засідання або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження. Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову. Під предметом позову розуміється певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу. Відтак зміна предмета позову означає зміну вимоги, з якою позивач звернувся до відповідача, а зміна підстав позову - це зміна обставин, на яких ґрунтується вимога позивача. Під збільшенням або зменшенням розміру позовних вимог слід розуміти відповідно збільшення або зменшення кількісних показників за тією ж самою вимогою, яку було заявлено в позовній заяві. Збільшено (чи зменшено) може бути лише розмір вимог майнового характеру. Під збільшенням розміру позовних вимог не може розумітися заявлення ще однієї чи кількох вимог, додатково до викладених у позовній заяві. Неправомірно під виглядом збільшення розміру позовних вимог висувати нові вимоги, які не були зазначені у тексті позовної заяви. Зазначена правова позиція викладена Верховним судом у постанові від 09.07.2020 р. у справі № 922/404/19. Вимога позивача у заяві про збільшення позовних вимог не є збільшенням розміру вимоги майнового характеру, заявленої позивачем у первісному позові, а є новою вимогою, яка повинна подаватись в окремій позовній заяві. Тому, суд у даній справі розглядає вимоги позивача про визнання нерухомого майна об`єктом особистої приватної власності, тобто в редакції, зазначеній у позові. Відповідач звернувся до суду із зустрічним позовом про поділ спільного майна подружжя, в якому просить суд визнати своє право власності на 1/2 частку житлового будинку з господарчими побудовами, а також на 1/2 частку автомобіля «Ниссан Жук» державний номерний знак [NUMBER] . Свій зустрічний позов відповідач обґрунтував тим, що 20 вересня 2008 року він з позивачем уклав шлюб. Однак, ще до цього, він з позивачкою з 2007 року перебували у фактичних шлюбних відносинах, мешкали разом в квартирі за адресою: [ADDRESS] . Загалом відповідач з позивачем мешкали більше десяти років. Однак, 06 січня 2016 р. шлюб було розірвано. Після розірвання шлюбу відповідач мешкає у спірному житловому будинку. Також відповідач у своєму зустрічному позові зазначає, що після здійснення необхідних дій та отримання документів було збудовано житловий будинок за адресою: [ADDRESS] . У період з 2008 року по 2010 рік за спільні кошти чоловіка та дружини збудували коробку будинку без внутрішнього оздоблення. Під час будівництва відповідач займав високооплачувану посаду у ТОВ «Вагоноремонт», а також займався підприємницькою діяльністю, мав особисті кошти, набуті до шлюбу. За час шлюбу з 2010 року по 2016 рік у будинку було проведено внутрішні роботи та оздоблення, проведено електрику, газ, встановлено опалювальну систему та охоронну систему відеоспостереження. Незважаючи на факт оформлення свідоцтва про право власності на нерухоме майно на ім`я позивача [PERSON] , відповідач вважає, що воно належить подружжю на праві спільної сумісної власності, оскільки набуто за спільні кошти та внаслідок докладення спільних зусиль подружжя. Відповідач зазначає у зустрічному позові, що за час його шлюбу з позивачем подружжям було придбано у власність автомобіль «Ниссан Жук» державний номер [NUMBER] . На теперішній час автомобіль знаходиться у користуванні позивача. Відповідач вважає, що частки подружжя у праві спільної сумісної власності на нерухоме майно та автомобіль є рівними, просить суд визнати право власності за ним на 1/2 частку зазначеного вище майна. У ході розгляду цивільної справи позивач за зустрічним позовом [PERSON] подав до суду заяву про залишення без розгляду вимог в частині поділу автомобіля. Ухвалою Довгинцівського районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області від 23 липня 2021 р. позовні вимоги [PERSON] про поділ майна подружжя в частині автомобіля «Ниссан Жук» державний номер [NUMBER] залишено без розгляду. У судовому засіданні позивач [PERSON] позовні вимоги первісного позову підтримала та просила їх задовольнити, заперечувала проти задоволення зустрічного позову. Також позивач скористався правом подання відзиву на позовну заяву та подала до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити відповідачу у задоволенні його зустрічних вимог. Представник позивача [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримала та просила їх задовольнити, заперечувала проти задоволення зустрічного позову. У подальшому представник позивача [PERSON] звернулася до суду з заявою про розгляд справи за її відсутності та відсутності позивача з урахуванням поданих раніше пояснень. Представник позивача адвокат Бондаренко Є.В. у судовому засіданні позовні вимоги первісного позову підтримав та просив їх задовольнити, заперечував проти задоволення зустрічного позову. Суду пояснив, що протягом 2008 року та до 20 вересня 2008 року було повністю збудовано 1 поверх будинку, огорожа та господарські споруди, а також закуплені будівельні матеріали для добудови другого поверху. 20 вересня 2008 року позивач вийшла заміж за відповідача, проте будівництво продовжувалось коштом її батьків та її особистих коштів. Відповідач [PERSON] у судовому засіданні позовні вимоги зустрічного позову підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, заперечував проти задоволення первісного позову. Також відповідач скористався право подання відзиву на позовну заяву та подав до суду відзив, відповідно до якого просить відмовити позивачу у задоволенні її вимоги щодо виселення зі спірному будинку. Представник відповідача адвокат Губар А.Л. у судовому засіданні позовні вимоги зустрічного позову підтримав у повному обсязі та просив його задовольнити, заперечував проти задоволення первісного позову. Вважає, що позовна вимога позивача щодо виселення не може бути розглянута судом, так як відповідно до позиції Верховного Суду не є збільшенням розміру вимоги майнового характеру, заявленої позивачем у первісному позові, а є новою вимогою, яка повинна подаватись в окремій позовній заяві. Суду пояснив, що позивач та відповідач почали проживати разом як чоловік та дружина без реєстрації шлюбу з лютого 2008 року, хоча й відповідач у цей час перебував у шлюбі з іншою жінкою, шлюб було розірвано у травні 2008 року. З травня 2008 року до кінця 2009 року будували будинок за рахунок спільних коштів. Остаточно будівництво будинку закінчилося у 2010 році. У подальшому представником відповідача адвокатом Губарем А.Л. була подана заява, в якій він просив суд розглянути справу за відсутності відповідача та його представника. Допитана в якості свідка позивач [PERSON] суду пояснила, будинок було збудовано на кошти її батьків та її власні кошти. Будівництво розпочалось 01.03.2008. Батько забезпечував фінансово, а матір забезпечувала купівлю будівельних матеріалів та контролювала будівництво. Після реєстрації шлюб з відповідачем, тижні через три, він втратив роботу та декілька місяців був безробітний. Надалі вона надала відповідачу кошти для того, щоб він міг відкрити свою фірму «Вексі Ко». Так як батьки були проти, то її матір, [PERSON] , була записана засновником. Фірма була заснована у грудні 2009 році. Вважає, що відповідач не витрачав свої гроші у будівництво ані до реєстрації шлюбу, ані після реєстрації шлюбу. Наразі вона не може зайти на територію будинку, так як змінені замки. У спірному будинку разом вони не жили, так як не були зроблені внутрішні роботи. Мешкали у її квартирі. До березня 2008 року вони почали зустрічатись, у березні 2008 року вона дізналась, що відповідач перебуває у зареєстрованому шлюбі з іншою жінкою, тому розійшлися. У травні 2008 року відповідач розлучився, з червня 2008 року почали жити разом. Допитана в якості свідка [PERSON] суду пояснила, що вона є рідною сестрою відповідача. Позивач та відповідач почали жити разом з початку чи з середини лютого 2008 року, так як на день народження брата, [INFO] , вони вже мешкали разом. З травня 2008 року почали будувати будинок, так як брат добре заробляв, то він давав гроші для будівництва будинку. Він з 2003 року мав свою фірму «Локомотив Сервіс», коли у 2009 році загинув його партнер, то згодом, у 2009 році, брат переоформив фірму на себе. У 2010 році будинок був зданий в експлуатацію, але внутрішніх робіт не було. Допитаний у якості свідка [PERSON] суду пояснив, що він є другом відповідача. У вересні 2008 року позивач та відповідач уклали шлюб. З позивачем відповідач познайомився, коли перебував у шлюбі з іншою жінкою, у жовтні-листопаді 2007 року. З ними бачився з листопада 2007 року майже кожного тижня. З лютого 2008 року вони почали разом жити, як чоловік та дружина, у цей час відповідач з колишньою дружиною не спілкувався. Будинок будували з лютого по вересень 2008 року разом, так як планували жити разом. Він приїжджав коли копали котлован для будинку. Знає, що відповідач займався будівництвом будинку, хто займався документаціє не знає. Під час будівництва мешкали у квартирі позивача. У серпні 2008 року він разом з позивачем та відповідачем їздили у відпуску до Криму. Вислухавши сторони у справі та їх представників, свідків, дослідивши матеріали справи та подані сторонами докази на підтвердження обґрунтованості заявлених вимог та заперечень, суд прийшов до наступного висновку. У судовому засіданні встановлено, що 20 вересня 2008 року між позивачем [PERSON] та відповідачем [PERSON] було укладено шлюб. На підставі рішення виконавчого комітету Довгинцівської районної в місті ради від 16.04.2010 № 202 «Про видачу свідоцтва про право власності на домоволодіння по [ADDRESS] » [PERSON] 30 квітня 2010 р. було видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно - житловий будинок з господарчими побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] (т. 1 а.с. 29, 30). Згідно витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно № 26043394 від 05.05.2010 (т. 1 а.с. 31), право власності на вказаний житловий будинок було зареєстроване за позивачем [PERSON] 05.05.2010. За приписами ст. 60 Сімейного кодексу України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Згідно ч. 1 ст. 61 Сімейного кодексу України, об`єктом права спільної сумісної власності подружжя може бути будь-яке майно, за винятком виключеного з цивільного обороту. Особистою приватною власністю дружини, чоловіка, у відповідності з ч. 1 ст. 57 Сімейного кодексу України, є: 1) майно, набуте нею, ним до шлюбу; 2) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але на підставі договору дарування або в порядку спадкування; 3) майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто. Пунктом 23 постанови від 21.12.2007 № 11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» визначено наступне: «Вирішуючи спори між подружжям про майно, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час його придбання. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу (статті 60, 69 СК, ч. 3 ст. 368 ЦК), відповідно до частин 2, 3 ст. 325 ЦК можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом». Для правильного застосування статті 60 СК України та визнання майна спільною сумісною власністю суд повинен установити не тільки факт набуття цього майна за час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття є спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя. При вирішенні спорів про належність майна на праві спільної сумісної власності подружжю, суду в першу чергу належить встановити час набуття такого майна. При встановленні судом факту набуття майна у період шлюбу, на таке майно поширюється презумпція спільності майна подружжя. Факт набуття майна у період шлюбу доводить той із подружжя, який на нього посилається в обґрунтування своїх вимог про поділ такого майна. Спростовує презумпцію спільності майна подружжя той із подружжя, який заперечує, що майно набуте у період шлюбу є спільним сумісним майном (Постанова ВС у справі 595/324/17). Згідно ч. 2 ст. 331 Цивільного кодексу України, у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин, право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає з моменту державної реєстрації. У матеріалах справи знаходиться Акт готовності об`єкта до експлуатації № 1 від 28.12.2009, підписаний позивачем, генеральним проектувальником ПП «АРХ СТУДИЯ», організацією, яка виконала технічний висновок ТОВ «КРИВБАСДУДСЕРВІС», погоджений заступником голови виконкому Криворізької міської ради, заступником начальника КМУ ГУ МНС України у Дніпропетровській області, головним Державним санітарним лікарем Довгинцівського району міста Кривого Рогу (т. 1 а.с. 85-88). Згідно п. 5 вказаного Акту, будівельно-монтажні роботи виконані у період часу з лютого 2008 року по жовтень 2009 року. У своєму позові позивач [PERSON] також підтверджує, що після закінчення будівництва КП ДОР «Криворізьке БТІ» здійснено інвентаризацію та опис об`єкта нерухомості. У матеріалах справи наявні технічний паспорт на житловий будинок (т. 1 а.с. 177-181), оформлений 13.09.2009 за результатами інвентаризації об`єкта нерухомості, та Повідомлення КП «Криворізьке БТІ» ДОР від 13.10.2009 (т. 1 а.с. 167), які підтверджують період закінчення будівництва, зазначений в Акті готовності об`єкта до експлуатації № 1 від 28.12.2009, тобто у жовтні 2009 року. Терміни закінчення\~будівельних робіт\~зафіксовані,\~зокрема в\~Журналі авторського\~нагляду за\~будівництвом,\~що вівся\~проектувальником ПП\~«АРХ СТУДИЯ»\~(т.\~1\~а.с.\~183,\~186),\~записи в\~якому здійснювались\~до 01.09.2009. Також допитана в якості свідка позивач [PERSON] підтвердила, що з червня 2008 року до оформлення шлюбу 20 вересня 2008 року вона проживала з відповідачем однією сім`єю. З наведених вище доказів вбачається, що спорудження спірного житлового будинку здійснювалось під час шлюбу сторін, що спростовує доводи позивача про те, що майно було набуте до шлюбу. Суд не погоджується з доводами позивача про те, що здійсненні нею дії щодо проектування будівництва, отримання рішення та погодження щодо виділення земельної ділянки, затвердження проекту землеустрою, оформлення дозвільних документів на будівництво та укладення договору оренди землі надають їй право особистої власності на житловий будинок з господарчими спорудами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , оскільки, ці дії не можуть вважатись завершенням будівництва, з яким закон пов`язує момент набуття права власності на нерухоме майно. Згідно вимог ст. 77 ЦПК України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. На підтвердження обставини щодо набуття нерухомого майна у власність за рахунок власних коштів позивач надала до суду розрахункові документи, специфікацію та накладні (т. 1 а.с. 148-160). Втім, ці документи не підтверджують, що куплені [PERSON] будівельні матеріли використовувались на будівництво спірного будинку. Крім того, позивачем не доведено належними та допустимими доказами вартість будівельних робіт та будівельних матеріалів, інших витрат здійснених для спорудження спірного житлового будинку, а також не доведено, що ці витрати сплачені позивачем у повній мірі за рахунок коштів, набутих нею у власність до шлюбу, тобто до 20.09.2008. Висновки судового експерта Бихно М.В. (т. 1 а.с. 200-227) за результатами проведення судових оціночно-будівельної та земельно-оціночної експертизи не підтверджують розмір зазначених вище витрат, оскільки судовим експертом встановлено лише ринкову вартість земельної ділянки, а також житлового будинку в цілому та окремих його елементів зокрема на визначену дату, а не розмір понесених замовником фактичних витрат на будівництво та їх сплату позивачем до реєстрації шлюбу. З поданих до суду відповідачем Відомостей з Державного реєстру фізичних осіб-платників податків ДФС України про суми виплачених доходів (т. 1 а.с. 105) вбачається, що протягом періоду проведення будівельних робіт зі спорудження спірного нерухомого майна відповідач мав дохід, працював у ТОВ «Вагоноремонт», а також у ТОВ «Електровоз-КРП». Таким чином, оскільки судом встановлено, що предмет спору у даній справі, тобто житловий будинок з господарчими побудовами, що розташований за адресою: [ADDRESS] , було введено в експлуатацію під час шлюбу сторін, то він становить об`єкт права спільної сумісної власності подружжя у силу вимог ст. ст. 60, 61, 62 Сімейного кодексу України. За таких умов позов [PERSON] до [PERSON] не може бути задоволений судом, натомість, вимоги за зустрічним позовом підлягають задоволенню в повному обсязі. Відповідно до ст.\~264\~ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує, у тому числі, питання щодо розподілу між сторонами судових витрат. На підставі ч. 1, п. 2 ч. 2 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог, у разі відмови в позові - на позивача. Так як первісний позов не підлягає задоволенню, то витрати по сплаті судового збору віднести за рахунок позивача. Витрати по сплаті судового збору за зустрічним позовом також віднести за рахунок відповідача, тому що відповідач не вимагає стягнення його з позивача у справі.

Outcome: approved