Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-29 00:00:00

Позивач [PERSON] звернувся до суду з вищевказаною позовною заявою, мотивуючи свої вимоги тим, що на підставі судового наказу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року з нього на користь відповідача стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку на утримання дітей - доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Однак, після розірвання шлюбу з ним залишився проживати їх спільний син [PERSON] , [INFO] , та з листопада 2018 року донька [PERSON] також проживає з ним, і вони перебувають на його утриманні. При цьому відповідач матеріальної допомоги на їх утримання не надає. У зв`язку з тим, що на його утриманні перебуває двоє неповнолітніх дітей, в тому числі донька [PERSON] , на утримання якої він сплачує аліменти, які стягуються на користь відповідача мають бути зменшені до 1/6 частини всіх видів його доходу. На підставі викладеного позивач звернувся до суду з цим позовом, в якому просив зменшити розмір аліментів, що підлягають стягненню з нього на користь відповідача на утримання доньок [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , на підставі судового наказу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року, з 1/3 до 1/6 частини всіх видів його заробітку (доходу), але не менше 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку щомісячно, з дня набрання рішення суду законної сили до досягнення дитиною повноліття, звільнивши від сплати аліментів на утримання доньки [PERSON] , [INFO] , а також стягнути з відповідача на його користь понесені ним судові витрати. Ухвалою судді Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 22 листопада 2021 року відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження з повідомленням (викликом) сторін. У судовому засіданні 23 травня 2022 року позивач позовні вимоги підтримав та просив задовольнити у повному обсязі, також зазначив, що зараз донька [PERSON] проживає з відповідачем, але він наполягає на зменшенні розміру аліментів з 1/3 до 1/6 частини всіх видів його заробітку, оскільки на цей час він не працевлаштований. Відповідач та її представник у судовому засіданні 23 травня 2022 року позовні вимоги не визнали та просили відмовити у їх задоволенні і зазначили, що позивачем не наведені обставини щодо погіршення його майнового стану, також він має заборгованість із сплати аліментів, а донька [PERSON] дійсно зараз проживає з відповідачем, при цьому на підставі судового наказу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 16 грудня 2021 року з відповідача на користь позивача стягнуто аліменти у розмірі 1/3 частини з усіх видів заробітку на утримання дітей - сина [PERSON] , [INFO] , та доньки [PERSON] , [INFO] . Від позивача надійшла заява про розгляд справи без його участі, позовні вимоги підтримав у повному обсязі та просив задовольнити. Відповідач надала суду заяву в якій просила розглянути цивільну справу без її участі, заперечувала щодо задоволення позовної заяви з підстав наявності судового наказу від 16 грудня 2021 року та проживання доньки [PERSON] разом з нею. Дослідивши повно та всебічно обставини справи в їх сукупності, оцінивши надані докази, виходячи зі свого внутрішнього переконання, суд дійшов висновку, що позовні вимоги не підлягають задоволенню з таких підстав. Статтею 263 ЦПК України передбачено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені у судовому засіданні. Згідно із статтями 12, 13 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін, при цьому суд розглядає цивільні справи не інакше як в межах заявлених вимог і на підставі наданих учасниками справи доказів. Відповідно до вимог статей 76-79 ЦПК України доказуванню підлягають обставини (факти), які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у учасників справи, виникає спір. Доказування по цивільній справі, як і судове рішення не може ґрунтуватися на припущеннях. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, змістом яких є не допустити судовий процес у безладний рух. Судом встановлено, що 01 жовтня 2004 року [PERSON] та [PERSON] зареєстрували шлюб, що підтверджується свідоцтвом про шлюб, виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м. Дніпропетровська, про що зроблено відповідний запис № 788 (а. с. 7). Від подружнього життя сторони мають трьох неповнолітніх дітей: сина [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим відділом реєстрації актів цивільного стану Ленінського районного управління юстиції м.Дніпропетровська, про що зроблено відповідний запис № 1195, доньку [PERSON] , [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про народження Серії [NUMBER] , виданим Ленінським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області, про що зроблено відповідний актовий запис № 1340, а також доньку - [PERSON] , [INFO] , що підтверджується матеріалами справи та не заперечується сторонами (а. с. 6-8). Матеріалами справи підтверджено, що на підставі судового наказу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року з [PERSON] щомісячно стягуються на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розміру 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення дитиною повноліття, починаючи з 15 серпня 2018 року (а. с. 6). Судом також встановлено, що на підставі судового наказу Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 16 грудня 2021 року з [PERSON] щомісячно стягуються на користь [PERSON] аліменти на утримання дітей - [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , в розміру 1/3 частини всіх видів заробітку (доходу), але не менш ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку та не більше 10 прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку, до досягнення найстаршою дитиною повноліття, починаючи з 19 листопада 2021 року. На підтвердження заявлених позовних вимог, позивач надав до суду акт № 56/15/1 від 15 жовтня 2021 року про підтвердження факту проживання осіб, виданий квартальним комітетом № 15 Південного району м.Кам`янська Дніпропетровської області, затвердженого посадовою особою з питань діяльності ОСН та ОСББ Кам`янської міської ради Терещенко Г.М., відповідно до якого [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] , проживають без реєстрації разом з [PERSON] за адресою: [ADDRESS] (а. с. 54). Разом з тим, судом встановлено, що доньки - [PERSON] та [PERSON] на сьогоднішній день проживають з відповідачем, а син з позивачем, про що підтвердили в судовому засіданні сторони по справі. Згідно із вимогами\~ст.\~180\~СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в у\~ст. 51 Конституції України, а також у\~ст. 180 Сімейного кодексу України\~та гарантується Державою, в свою чергу, ст. 15СК України\~чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу. Відповідно до вимог ст. ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини. Приписами ст. 8 Закону України «Про охоронудитинства»\~визначено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку, а батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Статтею 11 Закону України «Про охорону дитинства»\~визначено, що предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Положеннями ч. 1 ст. 3 Конвенції ООН, ч. ч. 7, 8 ст.7СК України\~визначено, що при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 30 квітня 2020 року у справі № 283/1309/17. Відповідно до вимог\~ст.\~192\~СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених цим Кодексом. У п. 23 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» № 3 від 15 травня 2006 року, зазначено, що відповідно до вимог ст.\~192\~СК України розмір аліментів, визначений судовим рішенням або за домовленістю між батьками, суд може змінити за позовом платника або одержувача аліментів у зв`язку зі зміною матеріального чи сімейного стану, погіршення чи поліпшення здоров`я когось із них. З аналізу вказаних норм випливає, що зазначене погіршення матеріального становища платника аліментів може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. У постанові Верховного Суду України від 05 лютого 2014 року у справі № 6-143цс13 зроблено висновок, що розмір аліментів, визначений рішенням суду, не вважається незмінним. Отже, у зв`язку зі значним погіршенням матеріального становища батька може бути підставою для його вимоги про зменшення розміру аліментів. Звертаючись до\~суду з\~позовом про\~зменшення розміру\~аліментів,\~позивач посилався\~на те,\~що з\~ним зараз\~проживає донька\~ [PERSON] ,\~на утримання\~якої він\~сплачує аліменти,\~які стягуються\~на користь\~відповідача, однак, суд не погоджується з такими доводами позивача, оскільки в судовому засіданні відповідач зазначила, що [PERSON] проживає разом із нею, що не заперечувалось позивачем у судовому засіданні. Також позивачем не надано суду жодних доказів на підтвердження того, що його матеріальний стан погіршився. Крім того, дитина, яка проживала разом із ним, повернулася проживати разом із відповідачем. Разом з тим, батьки не мають компенсувати зменшення розміру аліментів за рахунок збільшення утримання однієї дитини порівняно з іншою. Зазначена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 вересня 2020 року у справі № 565/2071/19. Доводи позивача щодо підстави для зменшення розміру аліментів відсутність заробітної плати, спростовуються наступним. Відповідно до вимог статей 181,182\~СК України за відсутності домовленості між батьками про спосіб виконання ними обов`язку утримувати дитину розмір аліментів визначається судом з урахуванням стану здоров`я та матеріального становища дитини, стану здоров`я та матеріального становища платника аліментів, наявності у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина, інших обставин, що мають істотне значення. Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що будь-які витрати на утримання дітей мають визначатися за домовленістю між батьками або за рішенням суду. При цьому слід ураховувати, що у разі спору суд має визначати не лише сам факт стягнення витрат, а також їхній розмір. Отже, спір щодо витрат на утримання дитини може містити незгоду між батьками, як щодо самого факту сплати аліментів, так і щодо розміру аліментів, які сплачуються добровільно. Факт відсутності у батька або матері можливості надавати дитині відповідного розміру утримання не фігурує в переліку обставин, які враховуються судом при визначенні розміру аліментів. Ця обставина не звільняє батьків від обов`язку по утриманню дитини. Такий висновок також узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, що викладено у постанові від 23 грудня 2019 року у справі № 334/10971/16-ц. Відповідно до вимог ч. 2\~ст. 51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою. Також з аналізу вищенаведених правових норм вбачається, що при вирішенні питання щодо зменшення розміру аліментів слід з`ясовувати чи змінилося матеріальне становище, сімейний стан та стан здоров`я сторін, і що ця зміна впливає на змогу сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі. Особа, яка сплачує аліменти - платник аліментів, вправі звернутися до суду з позовом про зменшення розміру аліментів на дитину у тих випадках, коли погіршилося його матеріальне становище, сімейний стан чи стан його здоров`я або ж покращилося матеріальне становище, сімейний стан чи стан здоров`я одержувача аліментів. При цьому суд, з урахування встановлених обставин і сукупності належних та допустимих доказів, при наявності підстав щодо неможливості сплачувати аліменти у вже визначеному розмірі, може вирішити питання щодо зменшення розміру аліментів. Отже, для вирішення питання про зменшення в цьому випадку розміру аліментів, визначених судового наказу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 17 серпня 2018 року, позивачу необхідно довести, що після ухвалення рішення суду і до звернення до суду з цим позовом, тобто станом на 19 листопада 2021 року, у нього змінився матеріальний, сімейний стан чи стан здоров`я в бік погіршення, що об`єктивно впливає на можливість матеріального утримання неповнолітніх дітей. Проте, жодних належних та допустимих доказів того, що з моменту постановлення судового рішення суттєво погіршився матеріальний, або стан його здоров`я, через що він не має змоги виплачувати аліменти у визначеному судом розмірі, позивачем не надано. Будь-яких доказів щодо перебування позивача у важкому матеріальному становищі матеріали справи не містять і таких в судовому засіданні позивачем надано не було. З огляду на викладене та враховуючи, що позивачем не надано суду належних доказів, що дають підстави згідно з положеннями ч. 1\~ст. 192 СК України\~зменшити розмір аліментів, тому суд вважає, що у задоволенні позову слід відмовити. Разом з цим, суд звертає увагу сторін по справі на те, що ухвалення зазначеного судового рішення не позбавляє можливості платника або одержувача аліментів в подальшому звернутися до суду в разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них та в інших випадках, передбачених СК України, на підставі ч. 1\~ст. 192 СК України. Відповідно до\~ст. 141 ЦПК України\~у зв`язку з відмовою у позові судові витрати слід віднести на рахунок позивача.

Outcome: dismissed