Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

\~ \~ \~ \~ Позивач звернувся до суду з позовом, в якому просив витребувати з незаконного володіння відповідача на користь територіальної громади м. Львова в особі Львівської міської ради нежитлові приміщення, загальною площею 31,7 кв.м., на [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 22739788); скасувати державну реєстрацію права власності відповідача на вказані нежитлові приміщення з припиненням її права власності на ці приміщення. Свої вимоги мотивує тим, що спірні приміщення належать територіальній громаді м. Львова на праві власності на підставі рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова від 10 березня 1987 року «Про затвердження реєстру житлових будинків». Проте рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2008 року у справі № 2-о-47/2008 було встановлено факт володіння [PERSON] на праві приватної власності нежитловим приміщенням, загальною площею 31,2 кв.м., яке знаходиться у цокольному поверсі будинку [ADDRESS] . Позивачу нічого не було відомо про це рішення. Постановою Львівського апеляційного від 07 червня 2021 року рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2008 року було скасоване та у задоволені заяви [PERSON] про встановлення факту володіння нежитловим приміщенням відмовлено. Однак, спірні приміщення неодноразово перепродувалися, і на даний момент їх власником є відповідач. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити. Представник відповідача адвокат Горбай Р.С. подав до суду письмовий відзив, у якому проти позову заперечив, покликаючись на те, що відповідач є добросовісним набувачем нежитлових приміщень у будинку [ADDRESS] на підставі договору купівлі-продажу від 20 травня 2011 року, укладеного з попереднім власником [PERSON] . Відповідач відкрито володіла приміщеннями більше десяти років, вартість їх істотно зросла. Задоволення віндикаційного позову буде протирічити висновку, викладеному у постанові Верховного Суду від 26 вересня 2019 року у справі № 2-4352/11 та практиці Європейського суду з прав людини. В зв`язку з наведеним, просить у задоволені позову відмовити /а.с.65-67/. Представник третьої особи Управління комунальної власності департаменту економічного розвитку Львівської міської ради надала суду письмові пояснення та відповідь на відзив, в яких позов підтримала, мотивуючи це тим, що спірні приміщення належать до комунальної власності м. Львова, і тому позивач має право на витребування цих приміщень з володіння відповідача. У разі задоволення позову відповідач може звернутися до суду з позовом до попереднього власника приміщень [PERSON] про відшкодування збитків. В зв`язку з наведеним, просить позов задовольнити /а.с.76,77,100,101/. Третя особа приватний нотаріус Львівського міського нотаріального округу Львівської області Юрчук І.А. надіслала до суду письмові пояснення, в яких просить справу розглядати у її відсутність, оскільки при посвідченні договору купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень нею були дотримані вимоги чинного законодавства /а.с.34/. Крім цього, представник позивача надіслала до суду письмові пояснення, в яких навела доводи про те, що Львівська міська рада звернулася до суду в межах строку позовної давності /а.с.137-140/. Представник позивача у судовому засіданні позов підтримала, дала пояснення аналогічні вищенаведеному, просить позов задовольнити. Представник відповідача у судовому засіданні проти позову заперечив, дав пояснення аналогічні вищенаведеному, просить у задоволені позову відмовити. Суд ухвалив розглядати справу без участі третіх осіб, які у судове засідання не з`явилися, будучи належним чином повідомлені про час і місце судового засідання, проте матеріалів справи достатньо для ухвалення рішення. 06 жовтня 2021 року ухвалою суду у справі було відкрито загальне позовне провадження, призначене підготовче судове засідання. 16 грудня 2021 року представник позивача подала клопотання про витребування з Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» інвентаризаційної справи на будинок [ADDRESS] та спірні приміщення /а.с.48/. Ухвалою суду від 16 грудня 2021 року, яка занесена до протоколу судового засідання, зазначене клопотання представника позивача задоволене /а.с.46,47/. 10 січня 2022 року до суду з Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки» надійшли матеріали інвентаризаційної справи № № 176/13 на будинок по [ADDRESS] та реєстраційної справи № 176 на нежитлові приміщення /а.с.58,152,156/. 23 лютого 2022 року представник відповідача у підготовчому засіданні заявив клопотання про залучення третіх осіб. Ухвалою суду від 23 лютого 2022 року, яка занесена до протоколу судового засідання, зазначене клопотання представника відповідача задоволене; залучено у справі у якості третіх осіб: [PERSON] , [PERSON] /а.с.113,114/. 03 травня 2022 року ухвалою суду закрито підготовче провадження та справу призначено до судового розгляду. Заслухавши представників сторін, дослідивши матеріали справи, інвентаризаційної справи № 176/13 та реєстраційної справи № 176, суд прийшов до висновку, що позов підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав. Судом встановлено, що відповідно до рішення виконавчого комітету Залізничної районної ради народних депутатів м. Львова від 10 березня 1987 року «Про затвердження реєстру житлових будинків» житловий будинок [ADDRESS] був включений у реєстр житлових будинків, які знаходяться на балансі місцевих рад по Залізничному району м. Львова /а.с.86-89/. У 1991 році вулицю 27 Липня-бічна у м. Львові було перейменовано на [ADDRESS] . З рішення виконавчого комітету Львівської обласної ради народних депутатів від 24 грудня 1991 року № 728 «Про розмежування обласної комунальної власності і власності адміністративно-територіальних одиниць/підприємств та організацій житлово-комунального господарства області» вбачається, що госпрозрахункові дільниці управління житлово-комунального господарства м. Львова (виробничий і майновий комплекс) належать на праві власності Львівській міській раді /а.с.82-84/. З матеріалів інвентаризаційної справи № 176/13 житлового будинку по [ADDRESS] вбачається, що приміщення загальною площею 31,7 кв.м. розташоване у півпідвалі зазначеного будинку та мало статус житлового /а.с.157/. Крім цього, у матеріалах вищевказаної інвентаризаційної справи № 176/13 міститься лист Львівського комунального підприємства «Граніт» від 07 травня 2007 року № 2/78 (житлово-експлуатаційне підприємство на балансі якого перебував будинок у 2007 році), скерований на ім`я директора Обласного комунального підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки», в якому підприємство просило виготовити технічну документацію на нежитлове приміщення за адресою [ADDRESS] , оплата за рахунок [PERSON] /а.с.158/. З матеріалів інвентаризаційної справи вбачається, що нежитлове приміщення, загальної площею 31,2 кв.м., яке розташоване у півпідвалі будинку на [ADDRESS] з комунальної власності не вилучалося, його приватизація не здійснювалося. Рішенням Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2008 року у справі № 2-о-47/2008 за заявою [PERSON] (заінтересована особа Обласне комунальне підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки») про встановлення факту володіння нежитловим приміщенням було встановлено факт володіння [PERSON] на праві приватної власності нежитловим приміщенням, загальною площею 31,2 кв.м., яке знаходиться у цокольному поверсі будинку [ADDRESS] . З витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно вбачається, що 01 квітня 2008 року [PERSON] зареєструвала право власності на нежитлове приміщення, загальною площею 31,2 кв.м., по [ADDRESS] (реєстраційний номер майна 22739788). Підставою виникнення права власності зазначено рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2008 року /а.с.153/. З матеріалів реєстраційної справи № 176 на нежитлові приміщення по [ADDRESS] вбачається, що спірні нежитлові приміщення відчужувалися неодноразово на підставі договорів купівлі-продажу протягом нетривалого часу. Так, 03 квітня 2008 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу вказаного нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Матвіїв Л.І., зареєстрований в реєстрі № 1470. 06 серпня 2008 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу спірного нежитлового приміщення, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Андріїв М.В., зареєстрований в реєстрі № 1297. З витягу з реєстрації прав власності на нерухоме майно № 22208809, виданого 22 травня 2009 року на прізвище [PERSON] вбачається, що площа нежитлових приміщень по [ADDRESS] змінилася з 31,2 кв.м. на 31,7 кв.м. за рахунок демонтажу пічки /а.с.154/. 29 липня 2010 року [PERSON] уклав з [PERSON] договір купівлі-продажу спірних нежитлових приміщень, посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Нор Н.М., зареєстрований в реєстрі № 1252. 20 травня 2011 року [PERSON] уклала з [PERSON] договір купівлі-продажу нежитлових приміщень, загальною площею 31,7 кв.м., в будинку [ADDRESS] , посвідчений приватним нотаріусом Львівського міського нотаріального округу Львівської області Юрчук М.І., зареєстрований в реєстрі № 85 /а.с.68-71/. З Інформації з державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно вбачається, що спірні приміщення належать на праві власності відповідачу [PERSON] /а.с.10/. Постановою Львівського апеляційного суду від 07 червня 2021 року було постановлено: рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2008 року у справі № 2-о-47/2008 скасувати; ухвалити нову, якою у задоволені заяви [PERSON] (заінтересована особа Обласне комунальне підприємства Львівської обласної ради «Бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки») про встановлення факту володіння нежитловим приміщенням відмовити /а.с.11,12/. В статтях 34, 35 Закону УРСР «Про власність» (чинного на момент здійснення розмежування державної та комунальної власності) під об`єктами права комунальної власності розумілося майно, що забезпечує діяльність Рад і утворюваних ними органів; кошти місцевих бюджетів, державний житловий фонд, об`єкти житлово-комунального господарства; майно закладів освіти, культури, охорони здоров`я, торгівлі, побутового обслуговування; майно підприємств; місцеві енергетичні системи, транспорт, системи зв`язку та інформації, включаючи націоналізоване майно, передбачене відповідним підприємствам, установам, організаціям; а також інше майно, необхідне для забезпечення економічного і соціального розвитку відповідної території. На виконання Закону України «Про власність» Кабінетом Міністрів України 05 листопада 1991 року прийнято постанову № 311 «Про розмежування державного майна України між загальнодержавною (республіканською) власністю і власністю адміністративно-територіальних одиниць (комунальною власністю), що заклало правові підстави для розподілу майна, яке в радянський період було виключно державним, на державне та комунальне. На виконання\~цієї постанови\~виконавчий комітет\~Львівської обласної\~ради народних\~депутатів прийняв\~вищевказане рішення\~від 24\~грудня 1991\~року №\~728\~«Про розмежування\~обласної комунальної\~власності і\~власності адміністративно-територіальних\~одиниць/підприємств\~та організацій\~житлово-комунального\~господарства області».\~Цим рішенням\~затверджено перелік\~підприємств та\~організацій,\~які відносяться\~до комунальної\~власності Львівської\~міської ради\~народних депутатів,\~до якого\~включено також\~житловий та\~нежитловий фонд\~Львівської міської\~ради народних\~депутатів м.\~Львова. Верховний Суд у постанові від 11 серпня 2020 року у справі №\~461/1119/18 прийшов до висновку, що у зв`язку з тим, житлові і нежитлові приміщення, які не були відчужені на користь фізичних та/або юридичних осіб, належать до комунальної власності територіальної громади міста. При цьому, державна реєстрація права комунальної власності на окремі об`єкти нерухомого майна в будинку комунальної власності для підтвердження правового титулу територіальної громади як власника певного об`єкту нерухомості не вимагається. Отже з урахуванням вищевикладених норм, суд вважає некоректним та не бере до уваги твердження представника відповідача про те, що відсутність державної реєстрації права комунальної власності на спірні приміщення позбавляє Львівську міську раду права звертатися до суду з даним віндикаційним позовом. Відповідно до\~статті 143 Конституції України\~територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності. Згідно зі\~статтею 327 ЦК України\~у комунальній власності є майно, у тому числі грошові кошти, яке належить територіальній громаді. Управління майном, що є у комунальній власності, здійснюють безпосередньо територіальна громада та утворені нею органи місцевого самоврядування. Відповідно до статей\~328,\~329 ЦК України\~право власності набувається на підставах, що не заборонені\~законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із\~закону\~або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Згідно зі\~статтею 1 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні»\~(далі - Закон) право комунальної власності - це право територіальної громади володіти, доцільно, економно, ефективно користуватися і розпоряджатися на свій розсуд і в своїх інтересах належним їй майном як безпосередньо, так і через органи місцевого самоврядування. Згідно із частиною 3\~статті 16 Закону\~матеріальною і фінансовою основою місцевого самоврядування є рухоме і нерухоме майно, доходи місцевих бюджетів, інші кошти, земля, природні ресурси, що є у комунальній власності територіальних громад сіл, селищ, міст, районів у містах, а також об`єкти їхньої спільної власності, що перебувають в управлінні районних і обласних рад. Відповідно до\~статті 30 Закону\~до відання виконавчих органів сільських, селищних, міських рад належить, зокрема, вирішення питань щодо використання нежилих приміщень, будинків і споруд, що належать до комунальної власності. Згідно зі\~статтею 15 ЦК України\~кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства. Згідно зі\~статтею 330 ЦК України, якщо майно відчужене особою, яка не мала на це права, добросовісний набувач набуває право власності на нього, якщо відповідно до\~статі 388 цього Кодексу\~майно не може бути витребуване в нього. Відповідно до пункту 3 частини 1\~статті 388 ЦК України\~в разі придбання майна за відплатним договором в особи, яка не мала права його відчужувати, про що набувач не знав і не міг знати (добросовісний набувач), власник має право витребувати це майно від набувача лише у випадку, якщо майно вибуло з володіння власника або особи, якій він передав майно у володіння, не з їхньої волі іншим шляхом. Саме власник має право витребувати майно з чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України). Захист порушених прав особи, яка вважає себе власником майна, але не володіє ним, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до особи, яка незаконно володіє цим майном (у разі відсутності між ними зобов`язально-правових відносин), якщо для цього існують підстави, передбачені\~статтею 388 ЦК України, які, зокрема, дають право витребувати майно в добросовісного набувача. Витребування майна від добросовісного набувача залежить від обставин вибуття майна з володіння власника та оплатності (безоплатності) придбання цього майна набувачем. Так, від добросовісного набувача, який оплатно придбав майно в особи, яка не мала права його відчужувати, власник має право витребувати це майно лише в разі, якщо майно було загублене власником або особою, якій майно було передане власником у володіння, або викрадене у того чи іншого, або вибуло з їхнього володіння іншим шляхом не з їхньої волі (частина перша\~статті 388 ЦК України). Відповідно до правового висновку Верховного Суду України, викладеного у постанові від 17 грудня 2014 року у справі № 6-140цс14, власник майна може витребувати належне йому майно від будь-якої особи, яка є останнім набувачем майна та яка набула майно з незаконних підстав, незалежно від того, скільки разів це майно було відчужене попередніми набувачами, та без визнання попередніх угод щодо спірного майна недійсними. При цьому норма частини першої\~статті 216 ЦК України\~не може застосовуватись як підстава позову про повернення майна, переданого на виконання недійсного правочину, яке надалі було відчужене набувачем третій особі, оскільки надає право повернення майна лише стороні правочину, який визнано недійсним. Захист порушених прав особи, що вважає себе власником майна, яке було неодноразово відчужене, можливий шляхом пред`явлення віндикаційного позову до останнього набувача цього майна з підстав, передбачених статтями\~387\~та\~388 ЦК України. За змістом\~статті 388 ЦК України\~майно, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого, вважається таким, що вибуло з володіння власника поза його волею. Саме такий висновок сформульовано у постановах Верховного Суду України від 11 червня 2014 року у справі № 6-52цс14 та від 24 червня 2015 року у справі № 6-535цс15, з яким погодилась Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 грудня 2018 року у справі № 522/2201/15-ц. Суд, взявши до уваги, що спірне нерухоме майно - нежитлові приміщення, загальною площею 31,7 кв.м., по [ADDRESS] , вибуло з комунальної власності на підставі рішення Залізничного районного суду м. Львова від 11 березня 2018 року в справі № 2-о-47/2008, скасованого постановою Львівського апеляційного суду від 07 червня 2021 року, приходить до висновку про те, що спірне майно вибуло з володіння власника (територіальної громади м. Львова) поза його волею, що в свою чергу є підставою для задоволення позовної вимоги про витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення. Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду України, викладеними у постановах від 25 січня 2017 року у справі № 916/2131/15, від 23 листопада 2016 року у справі № 916/2144/15, від 02 листопада 2016 року у справі № 522/10652/15-ц і від 05 жовтня 2016 року у справі № 916/2129/15 та з висновком, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 29 травня 2019 року у справі № 367/2022/15-ц. Суд не бере до уваги покликання представника відповідача на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 18 березня 2020 року у справі № 199/7375/16-ц, оскільки у вказаній справі були встановлені інші фактичні обставини, які не стосуються майна, яке вибуло з володіння власника на підставі рішення суду, ухваленого щодо цього майна, але надалі скасованого. Щодо покликання представника відповідача на те, що у випадку задоволення позову на відповідача, як на добросовісного власника буде покладений надмірний тягар, суд вважає за необхідним зазначити наступне. \~Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) неодноразово зазначав, що має існувати розумне співвідношення (пропорційність) між метою, досягнення якої передбачається, та засобами, які використовуються для її досягнення. Справедливий баланс не буде дотриманий, якщо особа добросовісний\~набувач внаслідок втручання в її право власності понесе індивідуальний і надмірний тягар, зокрема, якщо їй не буде надана обґрунтована компенсація чи інший вид належного відшкодування у зв`язку з позбавленням права на майно (див. рішення ЄСПЛ у справах «Рисовський проти України» від 20 жовтня 2011 року (Rysovskyy v. Ukraine, заява № 29979/04), «Кривенький проти України» від 16 лютого 2017 року (Kryvenkyy v. Ukraine, заява № 43768/07)). Беручи до уваги, що спірні нежитлові приміщення були придбані [PERSON] у [PERSON] , яка була залучена судом до даної справи у якості третьої особи, а також те, що позивач не надала суду доказів, що після купівлі спірного приміщення вона вклала у нього додаткові матеріальні ресурси (провела ремонт, придбала меблі, тощо), суд приходить до висновку, що [PERSON] не позбавлена можливості звернутися до суду з позов до [PERSON] про стягнення з останньої коштів, які були сплачені при купівлі вказаних приміщень, а також, збитків, які відповідач зазнала у зв`язку із придбанням вказаного майна. Крім цього, \~\~віндикація майна, його витребування в особи, яка порушила чуже володіння, має легітимну мету, яка полягає в забезпеченні права інших осіб мирно володіти своїм майном. Така мета відповідає загальним інтересам суспільства. Повернення територіальній громаді м. Львова приміщень, які вибули з власності поза її волі, переслідує легітимну мету\~контролю за використанням майна відповідно до загальних інтересів у тому, щоб таке використання відбувалося за цільовим призначенням.\~Важливість цих інтересів зумовлюється, зокрема, статусом спірних приміщень, які, як убачається з матеріалів інвентаризаційної справи, були житловими, а доказів їх легітимного переведення у нежитлові матеріали справи не містять, а відтак, ці приміщення можуть бути використанні для проживання незахищених верст населення, зокрема, переселенців та біженців. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі в їх сукупності прийшов до висновку, що позовна вимога про витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення є підставною та підлягає задоволенню. Разом з тим, суд вважає, що у задоволені позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності із припинення права власності слід відмовити, з огляду на таке. У постанові від 09 листопада 2021 у справі №\~466/8649/16-ц\~Велика Палата Верховного Суду дійшла таких висновків, що ефективність віндикаційного позову забезпечується саме наявністю державної реєстрації права власності за відповідачем, оскільки за відсутності такої реєстрації судове рішення про задоволення віндикаційного позову не є підставою для державної реєстрації права власності за позивачем. Тому позовна вимога про скасування державної реєстрації права власності відповідача суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна. Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» право власності підлягає державній реєстрації. Задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності суперечить зазначеній імперативній вимозі закону, оскільки виконання судового рішення призведе до прогалини в Державному реєстрі прав\~у частині належності права власності на спірне майно. Отже, замість скасування неналежного запису про державну реєстрацію до Державного реєстру прав має бути внесений належний запис про державну реєстрацію права власності позивача. Такий запис вноситься на підставі судового рішення про задоволення віндикаційного позову. Беручи до уваги вищевказані нормативні акти та висновки Великої Палати Верховного Суду, суд приходить до висновку, що відсутні правові підстави для задоволення позовної вимоги про скасування державної реєстрації права власності із припинення права власності, оскільки вказана вимога суперечить позовній вимозі про витребування нерухомого майна, яка була задоволена у повному обсязі. Суд не надає правової оцінки твердженням, представника позивача, які містяться у її письмових поясненнях щодо звернення позивача до суду в межах строку позовної давності, оскільки відповідач та її представник заяву про застосування позовної давності не подавали, а представник відповідача у судовому засіданні чітко пояснив, що не вбачає підстав для застосування судом позовної давності. Враховуючи наведене, суд, дослідивши докази по справі у їх сукупності, прийшов до висновку щодо часткового задоволення позову, а саме: вимогу про витребування з чужого незаконного володіння нежитлового приміщення слід задовольнити, а у вимозі про скасування скасування державної реєстрації права власності із припинення права власності відмовити. \~Відповідно частини 1 статті 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Позивач звернувся до суду з двома позовними вимогами, сплативши при подачі позову 4588,00 грн. судового збору /а.с.13/. Оскільки суд задовільнив одну вимогу, а у задоволені іншої відмовив, суд вважає, що на обидві сторони слід покласти витрати зі сплати судового збору в рівних частках, стягнувши на користь позивача з відповідача 2294,00 грн. судового збору (4588,00\~грн. : 2 = 2294,00 грн.).

Outcome: partial