Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-01 00:00:00

Позивач [PERSON] та [PERSON] звернулись до суду з позовом до Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області в якому просять суд: визнати недійсним та скасувати Державний акт серії ЯЛ №418511 виданий 19.07.2011 року на підставі рішення сесії №1 Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області від 25 квітня 1996 року на ім`я [PERSON] на право власності на земельну ділянку, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер 5124755100:02:002:0227, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), яка розташована за адресою: [ADDRESS] , та зареєстрований в Книзі записів реєстрації державних актів на право власності на землю та на право постійного користування землею, договорів оренди землі за № 512475511001748; визнати право власності за [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) у розмірі 2/3 частки земельної ділянки та [PERSON] , [INFO] (РНОКПП: [NUMBER] ) у розмірі 1/3 частки земельної ділянки, загальною площею 0,1500 га, кадастровий номер 5124755100:02:002:0227, цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) яка розташована за адресою: [ADDRESS] . Позовні вимоги обґрунтовують тим, що 06 травня 1996 року на підставі розпорядження Бюро з приватизації житла смт Бородіно видано свідоцтво про право власності на житло [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на житловий будинок на праві приватної спільної сумісної власності, місце розташування, [ADDRESS] . Уповноваженим власником квартири/ будинку визначено [PERSON] . 19 липня 2011 року [PERSON] виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №418511 на підставі рішення сесії №1 Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області від 25 квітня 1996 року розміром 0,1500 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка). [INFO] померла [PERSON] , після її смерті відкрилась спадщина на частку у спільній сумісній власності на житловий будинок та земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] надійслала до Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області заяву про відмову від частки спадкового майна на користь батька [PERSON] . Позивач [PERSON] звернувся до Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві приватної власності [PERSON] , але йому було постановою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку. Проводилися заходи досудового врегулювання спору, однак в позасудовому порядку вирішити даний спір виявилося неможливим, тому позивачі вимушені звернутись до суду із даним позовом. Позивачі та їх представник в судове засідання не з`явилися, на розгляд суду від представника позивача надійшла заява з проханням розглянути справу у їх відсутність, на позовних вимогах наполягають. Представник відповідача Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області у судове засідання не з`явився. На адресу суду від представника відповідача надійшла заява про згоду з позовними вимогами позивача та з проханням розглянути справу без його участі. Частиною 3 статті 200 ЦПК України, передбачено, що за результатами підготовчого провадження суд ухвалює рішення у випадку визнання позову відповідачем. Згідно зі ч. 4 ст. 200 ЦПК України, ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення у разі відмови від позову, визнання позову, укладення мирової угоди проводиться в порядку, встановленому статтями 206, 207 цього Кодексу. Частина 1 статті ст. 206 ЦПК України регламентує, що відповідач може визнати позов на будь-якій стадії провадження у справі, зазначивши про це в заяві по суті справи або в окремій письмовій заяві. Відповідно до ч. 4 ст. 206 ЦПК України, у разі визнання відповідачем позову суд за наявності для того законних підстав ухвалює рішення про задоволення позову. Якщо визнання відповідачем позову суперечить закону або порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, суд постановляє ухвалу про відмову у прийнятті визнання відповідачем позову і продовжує судовий розгляд. Так, відповідачі на стадії підготовчого провадження звернулись до суду із заявою про визнання позовних вимог, тому дослідивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що визнання відповідачами позову не суперечить закону та не порушує права, свободи чи інтереси інших осіб, в зв`язку з чим є підстави для ухвалення в підготовчому засіданні судового рішення по справі. Оскільки сторони в судове засідання не з`явились, то відповідно до вимог ч.2 ст. 247 ЦПК України фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалось. Розглянувши подані документи та матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд прийшов до наступного висновку. Судом встановлено, що 06 травня 1996 року на підставі розпорядження Бюро з приватизації житла смт Бородіно видано свідоцтво про право власності на житло [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] на житловий будинок на праві приватної спільної сумісної власності, місце розташування, [ADDRESS] . Уповноваженим власником квартири/ будинку визначено [PERSON] (а.с.16, а.с.18). 19 липня 2011 року [PERSON] виданий Державний акт на право власності на земельну ділянку серії ЯЛ №418511 на підставі рішення сесії №1 Тарутинської селищної ради Тарутинського району Одеської області від 25 квітня 1996 року розміром 0,1500 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , цільове призначення земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка) (а.с.28). [INFO] померла [PERSON] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть серії [NUMBER] . Після її смерті відкрилась спадщина на частку у спільній сумісній власності на житловий будинок та земельну ділянку, яка розташована за адресою: [ADDRESS] . [PERSON] надійслала до Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області заяву про відмову від частки спадкового майна на користь батька [PERSON] (а.с.29). Позивач [PERSON] звернувся до Тарутинської районної державної нотаріальної контори Одеської області із заявою про видачу свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку площею 0,1500 га, розташовану за адресою: [ADDRESS] , яка належала на праві приватної власності [PERSON] , але йому було постановою відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину за законом на земельну ділянку, у зв`язку з тим, що Державний акт на право власності на земельну ділянку виданий всупереч діючому законодавству, а саме виданий одному із співвласників житлового будинку (а.с. 33). Вищезазначена земельна ділянка приватизована членами сім`ї підтверджується протоколом засідання депутатів Тарутинської селищної ради Одеської області п`ятої сесії двадцять другого скликання від 25 квітня 1996 року та витягом з протоколу на ім`я [PERSON] (а.с.19-27). Власником житлового будинку визначено [PERSON] , згідно заяви на приватизацію житлового будинку від 19 березня 1996 року (а.с.17), інформацію було внесено до державного акту, без визначення співвласників. З виправленням помилки, шляхом змін позивачі звернулись з заявою до Тарутинської селищної ради Болградського району Одеської області та відділу у Тарутинському районі Головного управління Держгеокадастру в Одеській області та отримали відмови у виправленні помилок та було рекомендовано звернутися до суду (34-35). Факт родинних відносин, [PERSON] та [PERSON] підтверджуються: копією свідоцтва про шлюб [NUMBER] від 28.04.1984 року видане Тарутинським ЗАГС Одеської області (а.с.11), свідоцтвом про народження [PERSON] серії [NUMBER] видане 06.11.1984 року Озерською сільською радою Корсаківського району Сахалінської області (а.с.13), свідоцтвом про шлюб позивача [PERSON] серії [NUMBER] видане відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Київському районі Одеського міського управління юстиції (а.с.14). Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Відповідно до ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. Статтями 15, 16 ЦК України передбачено право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання, оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Способами захисту цивільних прав можуть бути (серед іншого) відновлення становища, яке існувало до порушення, визнання незаконними дій чи бездіяльності органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб. Суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси (частина перша статті 21 ЦК України). Частиною першою статті 321 ЦК України передбачено, що право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Відповідно до вимог ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. У відповідності до п. 18-2 ППВСУ від 16.04.2004 року № 7 «Про практику застосування судами земельного законодавства при розгляді цивільних справ» (із подальшими змінами та доповненнями) окрема земельна ділянка, одержана громадянином у період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статей 120 ЗК України, 377 ЦК України. Аналогічні правові висновки викладені у постановах ВСУ від 11.02.2015 року по справі № 6-2цс15 та від 13.03.2016 року по справі № 6-253цс16. У даних правових позиціях ВСУ вказав, що за загальним правилом, закріпленим у частині четвертій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на частину будівлі чи споруди стає власником відповідної частини земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості. Згідно ч. 1 ст.377 ЦК України до особи, яка набула право власності на житловий будинок (крім багатоквартирного), будівлю або споруду, переходить право власності, право користування на земельну ділянку, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення в обсязі та на умовах, встановлених для попереднього землевласника (землекористувача). Відповідно ч. 1, 4 ст.120 ЗК України до особи, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду, розміщені на земельній ділянці, що перебуває у власності іншої особи, переходить право власності на земельну ділянку або її частину, на якій вони розміщені, без зміни її цільового призначення. У разі набуття права власності на жилий будинок, будівлю або споруду кількома особами право на земельну ділянку визначається пропорційно до часток осіб у праві власності жилого будинку, будівлі або споруди. Частинами першою, другою статті 152 Земельного кодексу України передбачено, що власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків. Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом: а)визнання прав; б) відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав; в) визнання угоди недійсною; г) визнання недійсними рішення органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування; ґ) відшкодування заподіяних збитків; д) застосування інших, передбачених законом, способів. Як вбачається із ст. 153 Земельного кодексу України, власник не може бути позбавлений права власності на земельну ділянку, крім випадків, передбачених цим Кодексом та іншими законами України. Відповідно до ч. 1 ст. 155 Земельного кодексу України, у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним. Відповдно до ст. 378 ЦК Право власності особи на земельну ділянку може бути припинене за рішенням суду у випадках, встановлених законом. Відповідно до ст.140 ЗК України, підставами припинення права власності на земельну ділянку є: а) добровільна відмова власника від права на земельну ділянку; б) смерть власника земельної ділянки за відсутності спадкоємця; в) відчуження земельної ділянки за рішенням власника; г) звернення стягнення на земельну ділянку на вимогу кредитора; ґ) відчуження земельної ділянки з мотивів суспільної необхідності та для суспільних потреб; д) конфіскація за рішенням суду; е) невідчуження земельної ділянки іноземними особами та особами без громадянства у встановлений строк у випадках, визначених цим Кодексом. Всебічне дослідження усіх обставин справи та письмових доказів, з урахуванням допустимості доказів та узгодженістю і несуперечністю між собою дають об`єктивні підстави вважати, що позов підлягає задоволенню. Таким чином, сукупність зібраних у справі доказів, дають суду право зробити висновок, що позовні вимоги обґрунтовані і їх слід задовольнити з метою реалізації позивачами своїх законних прав розпоряджатися та користуватися земельною ділянкою. На підставі викладеного,

Outcome: approved