Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-25 00:00:00

У листопаді 2021 року Приватне акціонерне товариство «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (далі по тексту - позивач, ПрАТ «СК «ПЗУ Україна») звернулось до суду з позовом до [PERSON] (далі по тексту - [PERSON] , відповідач) про відшкодування шкоди в порядку регресу, мотивуючи свої вимоги тим, що між ПрАТ «СК «ПЗУ Україна» та [PERSON] було укладено договір добровільного страхування наземного транспорту №АМ7293397, предметом якого були майнові інтереси страхувальника, пов`язані з володінням, користуванням та розпорядженням транспортним засобом «БМВ», державний номерний знак [NUMBER] . 07.02.2019 в м. Києві на Південному мосту сталася дорожньо-транспортна пригода за участю застрахованого автомобіля під керуванням [PERSON] та автомобіля «Ніссан», державний номерний знак [NUMBER] , під керуванням [PERSON] . Внаслідок вказаної дорожньо-транспортної пригоди застрахованому транспортному засобу було завдано механічних ушкоджень. Позивач виплатив потерпілому [PERSON] страхове відшкодування в розмірі 52 022,37 грн. Враховуючи те, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок порушення Правил дорожнього руху відповідачем [PERSON] , позивач звернувся з цим позовом до суду та просив стягнути з останнього на його користь виплачену суму страхового відшкодуванням в порядку стст. 993, 1191 ЦК України та ст. 27 Закону України «Про страхування». Ухвалою Дарницького районного суду м. Києва від 12.01.2022 відкрито провадження за вказаною позовною заявою, справу призначено до розгляду у спрощеному позовному провадженні без виклику учасників справи у судове засідання. 05.05.2022 до суду надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив суд відмовити у задоволенні позовних вимог, посилаючись на те, що постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2019 скасовано ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 06.05.2019, а провадження по справі відносно [PERSON] закрито на підставі п. 1 ст. 247 КпАП України у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України. Отже, посилання позивача на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2020 у справі № 752/21210/19 та постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 06.05.2019, як доказ того, що відповідач керував транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння є безпідставним, оскільки спростовуються постановою Київського апеляційного суду від 04.06.2019 у справі № 33/824/2325/2019, відповідно до якої постанова Голосіївського районного суду м. Києва від 06.05.2019 скасована. За таких обставин у позивача відсутнє право на стягнення з відповідача виплаченої суми страхового відшкодування у порядку регресу відповідно до ст. 38.1.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». 10.05.2022 до суду від представника позивача надійшла відповідь на відзив, у якій зазначено, що ухвалою Голосіївського районного суду м. Києва від 28.01.2019 по справі № 752/21210/19 встановлено, що водій забезпеченого транспортного засобу перебував у стані алкогольного сп`яніння під час настання дорожньо-транспортної пригоди, чим порушив п. 2.9 а) Правил дорожнього руху України, а тому страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, зокрема, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (ст. 38.1.1. Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів». Зауважив, що надана відповідачем постанова Київського апеляційного суду жодним чином не спростовує обставини справи, встановлені ухвалою Голосіївського районного суду, оскільки розглядалися різні порушення Правил дорожнього руху України відповідачем. Суд, повно та всебічно дослідивши матеріали справи, дійшов наступного висновку. Як встановлено судом, 08.07.2018 року між [PERSON] та ПрАТ «CK «ПЗУ Україна» укладений договір №АM7293397 (поліс ОСЦПВВНТЗ), предметом якого є страхування цивільно-правової відповідальності власників (водіїв) наземного транспортного засобу БМВ, державний номерний знак [NUMBER] . 07.02.2019 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобіля БМВ, державний номерний знак [NUMBER] , та автомобілів: Шкода, державний номерний знак [NUMBER] , Ніссан, державний номерний знак [NUMBER] , та наїзд на працівника патрульної поліції Козирєву В.В. 13.02.2020 до ПрАТ «CK «ПЗУ Україна», як страховика особи, винуватої у вчиненні ДТП, звернувся потерпілий [PERSON] із заявою про відшкодування шкоди заподіяної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди на суму 52 022,37 грн. 28.02.2020 ПрАТ «CK «ПЗУ Україна» склало страховий акт № UA2019021100018/L01/03 та здійснило виплату страхового відшкодування у розмірі 52 022,37 грн. на користь [PERSON] , що підтверджується платіжним дорученням № 41068 від 28.02.2020. Відповідно до ч. 1 ст. 1191 ЦК України особа, яка відшкодувала шкоду, завдану іншою особою, має право зворотної вимоги (регресу) до винної особи у розмірі виплаченого відшкодування, якщо інший розмір не встановлений законом. Стаття 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачає право страховика подати після виплати страхового відшкодування регресний позов до страхувальника за наявності певних умов. Згідно з пп. «а» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 вказаного Закону страховик після виплати страхового відшкодування має право подати регресний позов до страхувальника або водія забезпеченого транспортного засобу, який спричинив дорожньо-транспортну пригоду, якщо він керував транспортним засобом у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції. Посилаючись на положення пп. «а» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону, позивач зазначає, що у нього виникло право зворотної вимоги до відповідача у зв`язку із тим, що відповідач керував автомобілем у стані алкогольного сп`яніння. На підтвердження перебування відповідача у стані алкогольного сп`яніння позивач посилається на ухвалу Голосіївського районного суду м. Києва від 18.01.2020 № 752/21210/19 та на постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 06.05.2019, відповідно до яких позивача начебто було визнано винним у вчиненні правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України, відповідно до яких позивач має право стягнути виплачену шкоду в порядку регресу. Відповідно до ч. 6 ст. 82 ЦПК України постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, яка набрала законної сили, є обов`язковою для суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалена постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою. В матеріалах справи наявна копія постанови Київського апеляційного суду від 04.06.2019, якою скасовано постанову Голосіївського районного суду м. Києва від 06.05.2019 та закрито провадження у справі відносно [PERSON] , у зв`язку із відсутністю події та складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 130 КпАП України (п. 1 ст. 247 КпАП України). Згідно з ч. 1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 1 ст. 81 ЦПК України) За правилами статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Оцінюючи надані докази сторонами, у сукупності зі змістом постанови Київського апеляційного суду від 04.06.2019 у справі № 33/824/2325/2019, якою не встановлено факт керування [PERSON] 07.02.2019 автомобілем БМВ, державний номерний знак [NUMBER] у стані алкогольного сп`яніння, що стало підставою закриття справи про адміністративне правопорушення, суд не вважає надані докази стороною позивача, достатніми для висновку про наявність у позивача передбачених пп. «а» пп. 38.1.1 п. 38.1 ст. 38 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» підстав для подання регресного позову до відповідача як страхувальника. Подавши свої докази, сторони реалізували своє право на доказування і одночасно виконали обов`язок із доказування, оскільки ст. 81 ЦПК України закріплює правило, за яким кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Обов`язок із доказування покладається також на осіб, яким надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси (ст. 43 ЦПК України). Тобто, процесуальними нормами встановлено як право на участь у доказуванні, так і обов`язок із доказування обставини при невизнані них сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Крім того, суд безпосередньо не повинен брати участі у зборі доказового матеріалу. Прецедентна практика Європейського суду з прав людини виходить з того, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доспупності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, у тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух. Інші доводи відповідача, які наведені у відзиві на позовну заяву не впливають на висновку суду та не потребують детального обґрунтування, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини. Зокрема, Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ("Проніна проти України", N 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18.07.2006). Враховуючи вищевикладене, дослідивши матеріали справи, на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які посилалися учасники процесу, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених доказами, оцінивши їх належність, допустимість, достовірність, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, встановивши правовідносини, які випливають із встановлених обставин та правові норми, які підлягають застосуванню до цих правовідносин, суд приходить до висновку, що в задоволенні позову слід відмовити. Статтею 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати у разі відмови в позові покладаються на позивача. На підставі викладеного та

Outcome: dismissed