Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-31 00:00:00

12 квітня 2022 року [PERSON] звернулася до Рівненського міського суду з позовом до Державного підприємства «Рівненський науково-дослідний інститут землеустрою» про стягнення компенсації за невикористану відпустку, середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, в якому просить стягнути з Державного підприємства «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» кошти в сумі 53690,34 грн., що складається з заборгованості по невиплаченій частині заробітної плати, а саме компенсації за невикористану відпустку, в розмірі 22\~679,65 грн. та суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 01.12.2021р. по день ухвалення рішення суду, яка на день подання позову складає 31\~010,69 грн. Також просить судові витрати по справі покласти на відповідача. В обґрунтування позову позивач вказує, що перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 29.02.200р. по 30.11.2021р. З 15.01.2014р. по день звільнення працювала на посаді завідувача проектно-вишукувального відділу № 1 ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та була звільнена за угодою сторін згідно зі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України 30 листопада 2021 року. При звільненні позивачу була виплачена заробітна плата по день звільнення, компенсація за невикористану основну щорічну відпустку за період з 01.10.2015 року по 30.11.2021р. в кількості 137 календарних днів, з розрахунку 24 календарні дні на рік. Відповідно до п. 4.3. Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на 2012-2017 років, на підприємстві працівникам надавалась щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарні дні та додаткова відпустка до 7 календарних днів згідно переліку професій та посад вказаному в додатку 5 до Колективного договору. Додаток 5 до Колективного договору «Перелік професій та посад на щорічну основну та додаткову відпустки» включає розділ тривалість відпустки в днях, яка для посад завідуючі відділами, заступник завідуючого відділу складає 24 дні основної та 7 днів додаткової відпустки за ненормований робочий день. Вважає, що так як відпустка за ненормований робочий день відноситься до категорій щорічних відпусток, за неї має бути виплачена компенсація при звільненні. Їй не надавалась додаткова відпустка за ненормований робочий день, а тому за неї мала бути виплачена компенсація, а саме, за 49 календарних днів відпустки за ненормований робочий день. Тобто, на день звільнення їй не було виплачено компенсацію за сім відпрацьованих років, що складає 49 днів невикористаної щорічної відпустки: 49 днів х 462,85 грн. середньоденної заробітної плати = 22\~679,65 грн. Так як їй належна при розрахунку сума не була виплачена в повному обсязі, відповідач повинен сплатити їй компенсацію у розмірі середнього заробітку по день фактичної виплати. Середній заробіток за весь час затримки по день подання позову складає 7\~752,67 грн.(середньомісячний за попередній рік) х 4 місяці затримки = 31\~010,69 грн. Ухвалою суду від 13 квітня 2022 року позов [PERSON] був залишений без руху, з наданням строку для усунення недоліків. 21 квітня 2022 року позивач на виконання вимог ухвали суду від 13 квітня 2022 року подала до суду клопотання. Ухвалою суду від 22 квітня 2022 року прийнято до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження у справі. У відзиві на позовну заяву представник відповідача проти позову заперечив, посилаючись на те, що жодних підтверджуючих даних про наявність однієї із підстав для оплати додаткової відпустки підприємство від [PERSON] не отримувало. За невикористані дні щорічної відпустки відповідно до вимог законодавства розрахунок з працівником було здійснено у встановлений законом строк. При звільненні [PERSON] підприємством було проведено виплату компенсації основної щорічної відпустки за період роботи з 01.10.2015 по 30.11.2021 рр. в кількості 137 календарних днів. Виплата розрахункових коштів була проведена 30.11.2021, тобто в день звільнення працівника. Отже, ДП «Рівненський інститут землеустрою» жодних порушень вимог статті 116 КЗпП України під час розрахунку з [PERSON] не допустив. Однак, позивач в позовній заяві вказує, що на день звільнення їй не виплачена компенсація за 7 років невикористаної відпустки за ненормований робочий день, Відповідно до Колективного договору на підприємстві встановлений нормований режим роботи. Підтвердження того факту, що у [PERSON] був особливий режим робочого часу позивачем не надано. У ДП «Рівненський інститут землеустрою» відсутні будь-які накази відповідно до яких [PERSON] , як завідувач відділу працювала за ненормованим режимом роботи, відсутні табелі робочого часу за період з 01.12.2014 по 30.11.2021 де [PERSON] працювала з ненормованим режимом роботи і виконувала роботу понад нормальну тривалість робочого часу, тому виплата даної компенсації за ненормований робочий день є безпідставною і не підлягає задоволенню. Позивач та її представник у судовому засіданні позовні вимоги підтримали та просили суд позов задоволити, з підстав, викладених у позові. Представник відповідача в судовому засіданні заперечила проти позову, з підстав, викладених у відзиві. Просила в позові відмовити. Заслухавши учасників процесу, дослідивши надані докази, суд вважає, що позов підлягає о часткового задоволенню з наступних підстав. Згідно зіст. 15 ЦК Україникожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Згідност. 4 ЦПК Україникожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів. суд розглядає цивільні справи в межах заявлених вимог і на підставі представлених сторонами доказів. Відповідно до ч.3 ст.12 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Приписамист.43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає; право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом. Судом встановлені такі факти та відповідні їм правовідносини. Так, [PERSON] перебувала у трудових відносинах з відповідачем з 29.02.2000 р. по 30.11.2021р. З 15.01.2014р. по день звільнення працювала на посаді завідувача проектно-вишукувального відділу № 1 ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» та була звільнена за угодою сторін згідно зі п. 1 ст. 36 Кодексу законів про працю України 30 листопада 2021 року, що стверджується трудовою книжкою [PERSON] серії [NUMBER] . Згідно наказу про звільнення від 30.11.2021р. № 44-к [PERSON] була виплачена компенсація за невикористану щорічну відпустку за 137 днів. Відповідно до ст. 74 Кодексу законів про працю України, громадянам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати. Стаття 75 Кодексу законів про працю України встановлює, що щорічна основна відпустка надається працівникам тривалістю не менш як 24 календарних дні за відпрацьований робочий рік, який відлічується з дня укладення трудового договору. Згідно зі\~ст.\~76\~Кодексу законів\~про працю\~України,\~щорічні додаткові\~відпустки надаються\~працівникам: за\~роботу із\~шкідливими і\~важкими умовами\~праці; за\~особливий характер\~праці; в інших випадках, передбачених законодавством. Відповідно до\~п.\~1\~ч.\~1\~ст.\~4\~Закону України\~«Про відпустки»,\~установлюються \~ щорічні\~відпустки: основна\~відпустка,\~(ст.\~6\~цього\~Закону); додаткова\~відпустка за\~роботу із\~шкідливими та\~важкими умовами\~праці (ст.\~7\~цього\~Закону); додаткова\~відпустка за\~особливий характер\~праці (ст.8\~цього\~Закону); інші додаткові відпустки, передбачені законодавством. Відповідно до\~ст.\~8\~Закону України\~«Про відпустки»,\~щорічна додаткова\~відпустка за\~особливий характер\~праці надається,\~зокрема,\~працівникам з\~ненормованим робочим\~днем -\~тривалістю до\~7\~календарних днів\~згідно із\~списками посад,\~робіт та\~професій,\~визначених колективним\~договором,\~угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах. Частиною 4\~статті 4 Закону України «Про відпустки»\~також передбачено, що законодавством, колективним договором, угодою та трудовим договором можуть установлюватись інші види відпусток. Згідно\~ст.10 КЗпП України\~колективний договір укладається на основі чинного законодавства, прийнятих сторонами зобов`язань з метою регулювання виробничих, трудових і соціально-економічних відносин і узгодження інтересів трудящих, власників та уповноважених ними органів. Відповідно до положень ч.2 т ч.3\~ст.13 КЗпП України\~у колективному договорі встановлюються взаємні зобов`язання сторін щодо регулювання виробничих, трудових, соціально-економічних відносин, зокрема, встановлення гарантій, компенсацій, пільг, режиму роботи, тривалості робочого часу і відпочинку. Колективний договір може передбачати додаткові порівняно з чинним законодавством і угодами гарантії, соціально-побутові пільги. Згідно ч.1-3\~ст.17 КЗпП України\~колективний договір набирає чинності з дня його підписання представниками сторін або з дня, зазначеного у ньому. Після закінчення строку чинності колективний договір продовжує діяти до того часу, поки сторони не укладуть новий або не переглянуть чинний, якщо інше не передбачено договором. Так, з матеріалів справи вбачається, що на підприємстві діяв Колективний договір між адміністрацією та профспілковим комітетом ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на 2012-2017 років. Відповідно до п. 4.3. Колективного договору між адміністрацією та профспілковим комітетом ДП «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» на 2012-2017 років, на підприємстві працівникам надавалась щорічна основна відпустка тривалістю 24 календарні дні та додаткова відпустка до 7 календарних днів згідно переліку професій та посад вказаному в додатку 5 до Колективного договору. Додаток 5 до Колективного договору «Перелік професій та посад на щорічну основну та додаткову відпустки» включає розділ тривалість відпустки в днях, яка для посад завідуючі відділами, заступник завідуючого відділу складає 24 дні основної та 7 днів додаткової відпустки за ненормований робочий день. Щорічна додаткова відпустка за особливий характер праці відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 8 Закону України «Про відпустки» надається працівникам з ненормованим робочим днем - тривалістю до 7 календарних днів згідно із списками посад, робіт та професій, визначених колективним договором, угодою. Конкретна тривалість щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці встановлюється колективним чи трудовим договором залежно від часу зайнятості працівника в цих умовах (ч. 2 ст. 8 Закону України «Про відпустки»). При звільненні, відповідно до ст. 83 КЗпП України, працівнику виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки, а також додаткової відпустки працівникам, які мають дітей або повнолітню дитину з інвалідністю з дитинства підгрупи А I групи. Зазначений вид додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, виділений окремо, так як вона відноситься до категорії інших додаткових відпусток, передбачених законодавством (п. 1 ч. 1 ст. 4 Закону України «Про відпустки»). Додаткова відпустка за особливий характер праці\~працівникам з ненормованим робочим днем є складовою щорічної відпустки. Відповідно до вимог ст. 47 Кодексу законів про працю України, власник або уповноважений ним орган зобов`язаний в день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, провести з ним розрахунок у строки, зазначені у ст.116\~цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника. Відповідно до ст. 116 Кодексу законів про працю України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Стаття 24 Закону України «Про відпустки» передбачає, що у разі звільнення працівника йому виплачується грошова компенсація за всі не використані ним дні щорічної відпустки . Твердження відповідача про те, що на підприємстві був встановлений «нормований» робочий день, а ненормований робочий день це особливий режим робочого часу, що встановлюється у разі неможливості нормування часу трудового процесу, суд безпідставним, з огляду на таке. Відповідно до п. 1 «Рекомендацій щодо порядку надання працівникам з ненормованим робочим днем щорічної додаткової відпустки за особливий характер праці», затверджених наказом Міністерства праці і соціальної політики України N 7 від 10.10.97р., ненормований робочий день це особливий режим робочого часу, який встановлюється для певної категорії працівників у разі неможливості нормування часу трудового процесу. У разі потреби ця категорія працівників виконує роботу понад нормальну тривалість робочого часу (ця робота не вважається надурочною). Міра праці у даному випадку визначається не тільки тривалістю робочого часу, але також колом обов`язків і обсягом виконаних робіт (навантаженням). Пункт 3\~Рекомендацій встановлює,\~що як\~компенсація за\~виконаний обсяг\~робіт,\~ступінь напруженості,\~складність і\~самостійність у\~роботі,\~необхідність періодичного\~виконання службових\~завдань понад\~встановлену тривалість\~робочого часу\~надається додаткова\~відпустка до\~7\~календарних днів. Конкретна\~тривалість додаткової\~відпустки встановлюється\~колективним договором\~по кожному\~виду робіт,\~професій та\~посад чи трудовим договором. Пункт 4 Рекомендацій визначає, що на працівників з ненормованим робочим днем поширюється встановлений на підприємстві, в установі, організації режим робочого часу. Тобто, як і встановлено у діючому на підприємстві Колективному договорі, надання щорічної додаткової відпустки прив`язане до кола обов`язків працівника, яке і визначається займаною посадою та не має стосунку до «нормування» праці чи режиму роботи підприємства. Таким чином відпустка за ненормований робочий день відноситься до категорій щорічних відпусток. В судовому засіданні встановлено, що [PERSON] не надавалась додаткова відпустка за ненормований робочий день, а відтак суд вважає, що за неї повинна бути виплачена компенсація, а саме, за 49 календарних днів щорічної додаткової відпустки передбачена колективним договором. За зверненням [PERSON] від 09.12.2021р. до Управління Держпраці у Рівненській області, ним був проведений позаплановий захід державного нагляду (контролю) у формі перевірки в Державному підприємстві «Рівненський науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» про що повідомлено листом від 21.01.2021р. № 19-04/331. У даному листі зазначено, що в ході перевірки було встановлено, що за період з 01.12.2014 р. по день фактичного звільнення 30.11.2021 р. додаткова відпустка за ненормований робочий день, тривалістю 7 календарних днів за відпрацьований рік позивачці не надавалась, чим порушено вимоги ст. 76 КЗпП України та також при звільненні позивачці не проведено виплату грошової компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки за ненормований робочий день в кількості 7 календарних днів за відпрацьований рік згідно Колективного договору за період з 01.12.2014 року по день фактичного звільнення 30.11.2021р., чим порушено вимоги частини першої ст. 83 КЗпП. Також у відповіді вказано, що в порушення вимог ч. 1 ст. 116 КЗпП, в день звільнення позивачці не проведено виплату всіх сум від установи, а саме, не проведена виплата компенсації за дні невикористаної додаткової відпустки за ненормований робочий день в кількості 7 календарних днів за відпрацьований рік згідно Колективного договору за період з 01.12.2014 р. по день звільнення 30.11.2021 р. Сума компенсації за невикористану відпустку, обчислюється з розрахунку \~суми середньоденної зарплати помноженої на кількість невикористаних днів відпустки.\~ Тобто, на день звільнення [PERSON] не було виплачено компенсацію за сім відпрацьованих років, що складає 49 днів невикористаної щорічної відпустки: 49 днів х 462,85 грн. середньоденної заробітної плати = 22\~679,65 грн Враховуючи вищевикладене та те, що [PERSON] не надавалась додаткова відпустка за ненормований робочий день, яка відноситься до категорій щорічних відпусток, відтак суд приходить до висновку, що підприємство повинно було при звільненні [PERSON] виплатити грошову компенсація за всі не використані нею дні щорічної відпустки, а саме за 49 днів додаткової відпустки за ненормований робочий день в розмірі 22\~679 грн. 65 коп., а тому суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у цій частині. Статтею 117 КЗпП України\~встановлено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в\~статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Відповідно до\~абз.\~1\~п.\~8\~розділу IV\~Порядку обчислення\~середньої заробітної\~плати,\~затвердженого постановою\~Кабінету Міністрів\~України №100\~від 08.02.1995\~р. нарахування виплат,\~що обчислюються\~із середньої\~заробітної плати\~за останні\~два місяці\~роботи,\~провадяться шляхом\~множення середньоденного\~(годинного) заробітку на\~число робочих\~днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період. Отже, за розрахунком позивача, середній заробіток за весь час затримки по день подання позову складає 7\~752,67 грн. (середньомісячний за попередній рік) х 4 місяці затримки, а отже становить 31\~010,69 грн. Суд зауважує, що відповідач у відзиві на позовну заяву не заперечував щодо розміру суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні. Проте, суд не може погодитися з вищевказаним розрахунком середнього заробітку, проведеним позивачем, з огляду на таке. Згідно трудової книжки позивача було звільнено 30 листопада 2021 року. Розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні слід починати з наступного дня 01 грудня 2021 року по 01 червня 2022 року (день винесення рішення). Згідно довідки про розрахунок відпускних заробітна плата за липень 2021 року становить 6417,45 грн. , жовтень 2021 року - становить 6487,88 грн. Число відпрацьованих робочих днів у липні 2021 року 22, у жовтні 19, разом 41 день. Середньоденна заробітна плата позивача становить 314,76 грн. (12 905,33/41). Розмір середньої заробітної плати за час затримки розрахунку при звільненні обчислюється згідно з Порядком обчислення середньої заробітної плати, який затвердженийПостановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100. Таким чином, сума середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні станом на 01 червня 2022 року складає: 182 дні х 314,76 грн = 57 287 грн. 07 коп.. Отже, суд вважає, що розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, здійснений позивачем, не відповідає вимогам Постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» від 08.02.1995 року № 100 та не може бути прийнятий судом до уваги. За вищенаведеним підрахунком суду середній заробіток позивача за час затримки розрахунку при звільненні складає 57 287 грн. 07 коп. Однак, відповідно до правової позиції Верховного Суду, викладеної: в постанові від 31.10.2018 по цивільній справі № 756/10824/15-ц (провадження № 61-7694зпв18), в постанові від 26.06.2019 по цивільній справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-623цс18), в постанові від 09.09.2020 по цивільній справі № 212/5797/15-ц (провадження № 61-2578св19), в суду наявне право зменшити розмір середнього заробітку, що має сплатити роботодавець працівникові за час затримки виплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені ст.116 КЗпП. Верховний Суд вказав, що зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до ст.117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Верховний Суд зазначає, що законодавство України не передбачає обов`язок працівника звернутися до роботодавця з вимогою про виплату йому належних платежів при звільненні. Водночас у трудових правовідносинах працівник має діяти добросовісно, реалізуючи його права, що вимагає, зокрема ч.3 ст.13 ЦК України, не допускаючи дії, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах. Якщо відповідальність роботодавця перед колишнім працівником за неналежне виконання обов`язку щодо своєчасного розрахунку при звільненні не обмежена в часі та не залежить від простроченої заборгованості, то за певних обставин обсяг відповідальності може бути нерозумним з огляду на його непропорційність наслідкам правопорушення. Він може бути несправедливим щодо роботодавця, а також щодо третіх осіб, оскільки майновий тягар відповідних виплат може унеможливити виконання роботодавцем певних зобов`язань, зокрема з виплати заробітної плати іншим працівникам, тобто цей тягар може бути невиправдано обтяжливим чи навіть непосильним. У таких випадках невизнання за судом права на зменшення розміру відповідальності може призводити до явно нерозумних і несправедливих наслідків. Верховний Суд вказує на те, що непоодинокими є випадки, коли працівник за наявності спору з роботодавцем щодо розміру належних при звільненні незначних сум тривалий час не звертається до суду, а в позовній заяві зазначає мінімальну суму простроченої роботодавцем заборгованості, яку, на думку позивача, суд точно стягне у повному обсязі. Проте метою таких дій працівника є не стягнення заборгованості з роботодавця, а стягнення з нього у повному обсязі відшкодування в розмірі середнього заробітку, тобто без будь-якого зменшення розміру останнього. Вказане є наслідком застосування підходу щодо неможливості суду зменшити розмір відшкодування, визначений, виходячи із середнього заробітку. З огляду на викладене, суд вважає справедливим застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування позивачу середній заробіток за час затримки розрахунку та стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток в розмірі 1000,00 грн.

Outcome: approved