Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-06 00:00:00

Позивач звернулась в суд із позовом, в якому зазначила, що між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] укладено кредитний договір від 25.09.2007 року із отриманням на умовах повернення у строк до 15.09.2013 року 19 880,00 доларів США та договір від 11.04.2008 року, згідно якого позичальник [PERSON] отримав 68 000,00 доларів США із зобов`язанням повернення кредитних коштів до 08.04.2033 року. В забезпечення належного виконання позичальником взятих на себе зобов`язань за відповідними договорами передано у заставу автомобіль марки Мазда, 2007 року випуску, трикімнатна квартира загальною площею 74,06 кв.м. за адресою: [ADDRESS] . Крім того, 25.09.2007 року та 11.04.2008 року між ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та позивачем [PERSON] укладено договори поруки, за змістом яких поручитель [PERSON] взяла зобов`язання відповідати за належне виконання зобов`язань позичальника [PERSON] перед кредитором ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України». Позивач звертає увагу, що між значенням відсоткових ставок згідно умов кредитних договорів та реальною відсотковою ставкою, визначеною як додатки до кредитних договорів (таблиця вартості кредиту), наявні відмінності, які виявляються у фактичній зміні передбаченої положеннями кредитного договору від 25.09.2007 року відсоткової ставки з 12,5 % річних до 0,236 % річних, та договору від 11.04.208 року - з відсоткової ставки 12,5 % річних до 14,342 % річних. За твердження позивача, зміна відсоткової ставки відбулась в односторонньому порядку без належного погодження між учасниками правовідносин, що, на думку сторони, є підставою для припинення поруки відповідно до ст. 559 ЦК України внаслідок збільшення об`єму відповідальності поручителя за зобов`язаннями без його згоди. Крім того, кредитор здійснив направлення поручителю вимог від 09.11.2009 року та від 04.11.2010 року про повернення усього боргу за двома кредитними договорами. Відповідна кореспонденція направлялась за адресою: [ADDRESS] , де позивач ніколи не проживала. Внаслідок таких обставин поручитель була позбавлена можливості висловити заперечення з приводу вимог, а рішенням Богунського районного суду м.Житомира по справі 2-1480/2012 було задоволено позов ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та стягнуто з [PERSON] , [PERSON] суму заборгованості. Позивач посилається на вимоги ч.4 ст. 559 ЦК України, згідно якої порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року від дня укладення договору поруки. Вказуючи на відповідні обставини, позивач просить визнати припиненими договори поруки від 25.09.2007 року та 11.04.2008 року, відшкодувати судові витрати. Відповідачем - АТ «Державний експортно-імпортний банк України», надано відзив на позовну заяву, в якому підтверджено факт укладення договорів кредиту та забезпечувальних їх договорів поруки із позивачем та зауважено про прийняття судових рішень, пов`язаних із зверненням кредитора АТ «Державний експортно-імпортний банк України» до позичальника та поручителя з вимогами про стягнення заборгованості. Рішення судів набрали законної сили, на їх підставі видано виконавчі листи, які, у свою чергу, звернені до виконання. Сторона звертає увагу на положеннях ч.4 ст. 559 ЦК України в чинній редакції, згідно якої порука припиняється після закінчення строку поруки, встановленого договором поруки. Якщо такий строк не встановлено, порука припиняється у разі виконання основного зобов`язання у повному обсязі або якщо кредитор протягом трьох років з дня настання строку (терміну) виконання основного зобов`язання не пред`явить позову до поручителя. Якщо строк (термін) виконання основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор протягом трьох років з дня укладення договору поруки не пред`явить позову до поручителя. Для зобов`язань, виконання яких здійснюється частинами, строк поруки обчислюється окремо за кожною частиною зобов`язання, починаючи з дня закінчення строку або настання терміну виконання відповідної частини такого зобов`язання. При цьому, відповідно до п.2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо відновлення кредитування» цей Закон застосовується до відносин, що виникли після введення його в дію, а також до відносин, що виникли до введення його в дію та продовжують існувати після введення його в дію, крім частини четвертої статті 36 Закону України "Про іпотеку", що застосовується виключно до договорів і угод, укладених після введення в дію цього Закону. На думку учасника, редакція статі 559 ЦК України у попередній редакції не може застосовуватись у виниклому спорі як такому, що пов`язаних з ухваленням судових рішень про стягнення заборгованості з поручителя, а порука не може бути припинена за наявності заборгованості боржника, якщо кредитором було реалізоване право на стягнення боргу відповідно до судового рішення, яке набрало законної сили та залишається невиконаним. Сторона також зауважує на відсутності обставин зміни відсоткової ставки, належному ознайомлення позивача з умовами кредитних договорів та договорів поруки. З огляду на вищевикладене, значного часу з моменту укладення договорів поруки та фактичного пропуску строку позовної давності, відповідач просить відмовити у задоволенні позову. В судовому засіданні представник позивача позовні вимоги підтримала. Крім викладеного за змістом позовної заяви зазначила про несправедливі обставини виконання зобов`язань за кредитними договорами, за якими, зокрема, в порядку погашення заборгованості здійснювалось відчуження заставного майна за ціною, що є значно є меншою від ринкової. Зауважила, що позичальником не отримувались кошти в іноземній валюті, а кошти, визначені в грошовій одинці України - гривні, скеровувались на придбання майна. Представник відповідача підтримав викладені у поданих письмових заявах по суті спору заперечення. Просив звернути увагу на судовій практиці з відповідних питань. Судом встановлено наступні обставини. 25.09.2007 року між ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» (правонаступником якого є ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України») та [PERSON] укладено кредитний договір № 52107С117, відповідно до якого останньому надано кредит в сумі 19880,00 дол. США на умовах повернення у строк до 15.09.2013 р. та зі сплатою відсотків у розмірі річної ставки на рівні LIBOR (12м) + 7,10 %, але не менше 12.50 % річних. 11.04.2008 року ВАТ «Державний експортно-імпортний банк України» та [PERSON] уклали кредитний договір № 52108С21, згідно якого останньому було надано кредит у сумі 68000,00 дол. США за умов сплати 12,5 % річних і з кінцевим терміном повернення 08.04.2033 р. включно. З метою забезпечення повного і своєчасного виконання умов цих кредитних договорів між банком та позивачем [PERSON] укладені договори поруки № 52107Р16 від 25.09.2007 року та № 52108Р3 від 11.04.2008 року. Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти. До відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору. За змістом ч.1 ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться. Згідно з ч.2 ст. 1050 ЦК України якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому відповідно до статті 1048 цього Кодексу. У відповідності до частини четвертої статті 559 ЦК України в редакції до внесення змін відповідно до Закону України № 2478-VIII від 03.07.2018 порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців з дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя, якщо інше не передбачено законом. Якщо строк основного зобов`язання не встановлений або встановлений моментом пред`явлення вимоги, порука припиняється, якщо кредитор не пред`явить позову до поручителя протягом одного року з дня укладення договору поруки, якщо інше не передбачено законом. Пред`явленням вимоги до поручителя є як направлення/вручення йому вимоги про погашення боргу (залежно від умов договору), так і пред`явлення до нього позову. При цьому в разі пред`явлення вимоги до поручителя кредитор може звернутися до суду протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання. Судом встановлено, що 19.11.2009 року Банком як кредитором складено повідомлення із зазначенням адресатів скерування - [PERSON] , [PERSON] , з інформацією про існуючу заборгованість за договором кредиту від 25.09.2007 року в сумі 3088,61 долари США, та за договором кредиту від 11.04.2008 року в сумі 4965,74 долари США (а.с. 51 том 1-й). Згідно повідомлення Банк вимагає сплатити наведену суму заборгованості, а також своєчасно здійснювати сплату платежів в подальшому. За змістом повідомлення від 04.11.2010 року банк пред`явив вимогу про проведення розрахунку у 30-денний термін на оплату усієї суми заборгованості в розмірі 89 767,92 долари США за двома договорами. З аналізу вищенаведених норм слід дійти висновку, що пред`явленням вимоги про дострокове повернення кредиту на підставі ч. 2 ст. 1050 ЦК України, тобто із зміною умов основного зобов`язання щодо строку дії договору, періодичності платежів, порядку сплати процентів за користування кредитом як належної ознаки такої юридичної ініціативи, слід вважати лише повідомлення про необхідність сплати усієї суми заборгованості, в тому числі, в частині строкового (непростроченого) боргу. З матеріалів справи слідує, що за наслідком направлення банківської вимоги від 04.11.2010 року про сплату заборгованості фактичне звернення ПАТ «Державний експортно-імпортний банк України» до суду як кредитора із позовними вимогами до позичальника та поручителя відбулось 08.12.2010 року, що вбачається зі змісту рішення Богунського районного суду м.Житомира від 18.06.2012 року. З наведеного слід дійти висновку, що кредитором не перевищено визначений положеннями ч.4 ст. 559 ЦК України шестимісячний строк з часу пред`явлення вимоги про дострокове виконання зобов`язань, умови для припинення поруки з цих підстав відсутні. Відповідно до ч.1 ст. 559 ЦК України в редакції до внесення змін відповідно до Закону України № 2478-VIII від 03.07.2018 року порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання, а також у разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшується обсяг його відповідальності. У відповідності до ч.1 ст. 559 ЦК України в чинній редакції порука припиняється з припиненням забезпеченого нею зобов`язання. У разі зміни зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг відповідальності боржника, такий поручитель несе відповідальність за порушення зобов`язання боржником в обсязі, що існував до такої зміни зобов`язання. Згідно зі ст. 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). За змістом ч.1 ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. Судом не отримано відомостей про зміну зобов`язання без згоди поручителя, внаслідок чого збільшився обсяг його відповідальності, зокрема внаслідок збільшення відсоткової ставки у поза передбачений умовами кредитних договорів спосіб. Зі змісту договорів поруки слідує, що поручитель ознайомився з умовами кредитних договорів (включаючи всі додатки до Кредитних договорів, що є чинними на дату укладення договорів поруки), повністю розуміє свої обов`язки згідно з договорами. Будь-які дані про збільшення відсоткової ставки у порівнянні з початково визначеними умовами кредитних договорів та додатків до нього - відсутні. Отже, вимоги позивача про визнання договорів поруки припиненими (припинення поруки) з наведених підстав не підлягають до задоволення. Суд також звертає увагу на висновках, наведених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26 січня 2021 року по справі № 522/1528/15-ц, які зводяться до того, що Закон не пов`язує припинення поруки з прийняттям судом рішення про стягнення з боржника або поручителя боргу за зобов`язанням, забезпеченим порукою; Рішення суду про стягнення заборгованості, у тому числі з поручителя, не змінює змісту у відповідного правовідношення - характер та обсяг прав і обов`язків сторін залишаються незмінними, додається лише ознака безпосередньої можливості примусового виконання. До моменту здійснення такого виконання або до припинення зобов`язання після ухвалення судового рішення з інших підстав (наприклад, унаслідок зарахування зустрічних однорідних вимог) відповідне зобов`язання продовжує існувати. Велика Палата Верховного Суду зазначила, що «правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення ЄСПЛ від 09 листопада 2004 року у справі «Світлана Науменко проти України» (Svetlana Naumenko v. Ukraine), заява № 41984/98, §53). Тому задоволення позову про визнання поруки припиненою в одній справі не є ані підставою перегляду судового рішення в іншій справі за нововиявленими обставинами (частина друга статті 423 ЦПК України), ані підставою визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню (частина друга статті 432 ЦПК України). У разі, якщо кредитор уже ініціював судовий процес, спрямований на захист порушеного, на його думку, права, або такий спір суд уже вирішив, звернення боржника з позовом про визнання відсутності права вимоги у кредитора та кореспондуючого обов`язку боржника не є належним способом захисту. Отже, ухвалення судом рішення в справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості унеможливлює задоволення в іншій судовій справі позову про визнання поруки припиненою, якщо такий позов стосується тих самих правовідносин, тих самих прав вимоги, які вже були предметом дослідження у справі про стягнення з поручителя кредитної заборгованості». Суд зазначає, що в зв`язку з невиконанням позичальником та поручителем умов вищевказаних кредитних договорів та договорів поруки, Банком був застосований судовий спосіб захисту порушеного права, зокрема, шляхом подання позовів про стягнення боргу до позичальника та поручителя, за результатами розгляду яких ухвалено та набрали законної сили: - рішення Богунського районного суду м. Житомира від 18.06.2012 у справі №2- 1480/2012, згідно з яким присуджено стягнути в солідарному порядку з [PERSON] та [PERSON] на користь Банку заборгованість за кредитами в сумі 646655,19 грн., заборгованість за процентами в сумі 55303,96 грн., пеню в сумі 2000 грн., а всього - 703959,15 грн. - рішення Богунського районного суду м. Житомира від 23.11.2015 у справі №295/19388/14-ц та постанова Апеляційного суду Житомирської області від 14.01.2016 у цій справі, згідно з якими присуджено стягнути у солідарному порядку із [PERSON] і [PERSON] на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 52107С117 від 25.09.2007 по процентам у сумі 7870 (сім тисяч вісімсот сімдесят) доларів США 69 центів, по пені у сумі 73660,66 грн.; стягнути у солідарному порядку із [PERSON] і [PERSON] на користь Банку заборгованість за кредитним договором № 52108С21 від 11.04.2008 по процентам у сумі 5931 (п`ять тисяч дев`ятсот тридцять один) долар США 83 цента, по пені у сумі 57009,62 грн.; а також із Поручителя [PERSON] заборгованість згідно кредитного договору № 5210802) від 11.04.2008 року по процентам у сумі 27576 (двадцять сім тисяч п`ятсот сімдесят шість) доларів США 82 цента та по пені у сумі 243786,38 грн. за період з 07.12.2010 року по 27.03.2014 року. Є необхідним додати, що позивачем також не надано належних і достатніх доказів, які підтверджують зазначені представником безпосередньо у судовому засіданні обставини щодо відсутності волевиявлення учасника на вчинення правочину (належність підпису на договорах іншій особі), крім того, такі обставини не можуть покладатись в основу обраних вимог правового захисту (визнання поруки припиненою). Не узгоджується зі змістом позовних вимог також і посилання позивача про несправедливість умов виконання зобов`язань за кредитними договорами, ціна продажу заставного майна не є предметом дослідження в сфері виниклого спору. Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року). З огляду на викладене, суд відмовляє у задоволенні позову.

Outcome: dismissed