Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-17 00:00:00

[PERSON] , [PERSON] звернулися до суду з позовом до [PERSON] про вселення їх у двокімнатну квартиру [ADDRESS] . Також просять суд визначити порядок користування квартирою, а саме просять виділити їм в користування житлову кімнату, площею 17,20 кв.м., а допоміжні приміщення залишити в загальному користуванні. В обґрунтування заявлених вимог зазначають про те, що вони є співвласниками квартири [ADDRESS] по 1/4 частки. Власником решти 1/2 частки квартири [ADDRESS] є відповідач [PERSON] . Починаючи з 29.05.2021 року відповідач чинить постійні перешкоди в користуванні житловим приміщенням, згоди щодо користування спірним житлом між ними та відповідачем не досягнуто, визначити порядок користування квартирою відмовляється, внаслідок чого вони фактично позбавлені можливості володіти та користуватися належною їм часткою у спільному майні. У зв`язку з цим змушені звернутися за захистом своїх прав до суду. Ухвалою суду від 29.03.2022 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. 19.04.2022 року до суду від відповідача надійшов відзив в якому зазначено, що вона не визнає обставини, про які позивач вказує у позові. Натомість, вважає, що саме позивач [PERSON] намагається будь-яким способом заволодіти належною їй 1/2 частки квартири. При цьому, заперечує щодо вимоги про вселення позивачів до кімнати, площею 17,2 кв.м., оскільки разом проживати в одній квартирі не зможуть через неприязні стосунки. Ухвалою суду від 29.03.2022 року в задоволенні клопотання відповідача [PERSON] про зупинення провадження у справі відмовлено. Позивач [PERSON] та представник позивачів [PERSON] в судовому засіданні позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити, посилаючись на обставини викладені в позовній заяві. Відповідач [PERSON] \~в судовому\~засідання проти\~позову заперечила, просила відмовити у задоволенні позову з підстав, зазначених у відзиві. Додатково пояснила, що дійсно не допускає позивачів до квартири у зв`язку з тим, що їх спільне проживання неможливе. Заслухавши пояснення сторін, дослідивши та перевіривши наявні у справі докази, суд приходить до наступного висновку. В судовому засіданні встановлено, що відповідно до заповіту, складеного 16.11.2020 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського міського нотаріального округу Русінко З.П., зареєстрованого в реєстрі за № 532, [PERSON] все своє майно, де б воно не було і з чого б воно не складалося, і взагалі все те, що йому буде належати на день смерті, і на що за законом матиме право, у повному обсязі заповів синові позивачу [PERSON] [PERSON] помер [INFO] , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії [NUMBER] від 31.05.2021 року. Таким чином, позивач [PERSON] після смерті батька успадкував 1/2 частки квартири [ADDRESS] . Також встановлено, що згідно з договором дарування від 14.12.2021 року, посвідченого приватним нотаріусом Мукачівського районного нотаріального округу Русінко З.П., зареєстрованого в реєстрі за № 603, [PERSON] подарував 1/4 частки квартири [ADDRESS] - [PERSON] . Таким чином, позивачам [PERSON] та [PERSON] на праві власності належить частина квартири [ADDRESS] , по 1/4 частки. Інша частина квартири [ADDRESS] належить відповідачу [PERSON] - 1/2 частки. Вказане також підтверджується довідкою № 1477 від 15.12.2021 року, виданою КП «Мукачівським міським бюро технічної інвентаризації та експертної оцінки». Частиною 1 ст. 15 ЦК України передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Під способом захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав та вплив на правопорушника. Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів передбачено ст. 16 ЦК України. Відповідно до ст. 20 ЦК України право на захист особа здійснює на свій розсуд. Статтею 41 Конституції України та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, до якої Україна приєдналася відповідно до Закону України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції» від 17.07.1997 року № 475\\97-ВР, якими закріплено принцип непорушності права приватної власності, що означає право особи на безперешкодне користування своїм майном, право власника володіти, користуватися і розпоряджатися належним йому майном на власний розсуд, вчиняти щодо свого майна будь-які дії, які не суперечать закону, незалежно від волі інших осіб (ст.ст. 316, 317, 319, 321 ЦК України). Згідно з ст. 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд. Положеннями ст. 321 ЦК України встановлено принцип непорушності права власності, відповідно до якого ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності чи обмежений у його здійсненні. Частиною 1 ст. 383 ЦК України та ст. 150 ЖК УРСР закріплені положення, відповідно до яких громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей та інших осіб. Разом з цим, згідно з положеннями ст. 391 ЦК України власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном. Відповідно до ч. 1 ст. 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю. Згідно з ч.ч. 1, 3 ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. Норма ст. 391 ЦК України визначає право власника, у тому числі житлового приміщення або будинку, вимагати усунення будь-яких порушень свого права від будь-яких осіб будь-яким способом, який власник вважає прийнятним. Визначальним для захисту права на підставі цієї норми права є наявність у позивача права власності та встановлення судом наявності перешкод у користуванні власником своєю власністю. При цьому не має значення, ким саме спричинено порушене право та з яких підстав. Так, в ході судового розгляду встановлено, що позивачі є власниками спірної квартири (по 1/4 частки кожний), а відтак мають право на власний розсуд володіти, користуватися та розпоряджатися своєю власністю згідно з положеннями ст. 319 ЦК України. Одночасно в судовому\~засіданні встановлено\~та не\~оспорюється відповідачем\~те,\~що остання\~чинить перешкоди\~позивачам у\~вселенні в\~спірну квартиру,\~оскільки вважає\~спільне проживання\~в ній\~є неможливим. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності та враховуючи те, що в ході судового розгляду підтвердився факт порушення прав позивачів, які позбавлені вільного доступу в квартиру [ADDRESS] через дії відповідача, що є порушенням їхніх прав як співвласників квартири, а тому порушені права позивачів підлягають захисту шляхом вселення [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Вирішуючи позов в частині заявлених вимог щодо визначення порядку користування спірною квартирою судом встановлено наступне. Згідно з технічного паспорту на спірну квартиру, квартира [ADDRESS] складається з двох житлових кімнат: 1-а кімната площею 10,20 кв.м., 2-а кімната площею 17,20 кв.м., кухні, площею 7,36 кв.м., ванної кімнати, площею 2,10 кв.м., вбиральні, площею 0,90 кв.м., коридору, площею 3,70 кв.м, передпокою, площею 5,10 кв.м., кладової, площею 0,80 кв.м., балкону, площею 1,00 кв.м. Так, [PERSON] та [PERSON] просять виділити їм в користування житлову кімнату, площею 17,20 кв.м., а допоміжні приміщення залишити в загальному користуванні. Відповідно, за вимогами позивачів, [PERSON] в користування має залишитися житлова кімната, площею 10,20 кв.м., а також допоміжні приміщення в загальному користуванні. Як вже було згадано, що відповідно до ст. 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Кожен із співвласників має право на надання йому у володіння та користування тієї частини спільного майна в натурі, яка відповідає його частці у праві спільної часткової власності. У разі неможливості цього він має право вимагати від інших співвласників, які володіють і користуються спільним майном, відповідної матеріальної компенсації. Ця стаття свідчить про те, що первинне значення у врегулюванні відносин між співвласниками має домовленість. Очевидним є те, що рішення суду не може підмінити собою їх домовленість. Водночас, при виникненні конфліктної ситуації, яка унеможливлює добровільне встановлення порядку користування спільним майном між співвласниками, такий порядок користування може встановити суд. При здійсненні права власності співвласниками щодо спільного майна потрібно враховувати правову природу такої власності, адже співвласникам належить так звана ідеальна частка у праві власності на спільне майно, яка є абстрактним вираженням співвідношення в обсязі прав співвласників спільної власності. Отже, кожному з них належить не частка у спільному майні, а частка у праві власності на це майно. Визнання за кожним зі співвласників права на конкретну частину майна в натурі спричинить припинення спільної власності. Поняття ж реальної частки використовується при поділі спільного майна в натурі в разі припинення його спільного правового режиму, а також може застосовуватися відповідно до ч. 3 ст. 358 ЦК України при встановленні співвласниками порядку користування спільним майном в натурі згідно з розмірами належних їм часток. Таким чином, потрібно розмежовувати порядок поділу спільної власності з метою припинення такого її режиму і порядок встановлення користування спільним майном. Оскільки спірні правовідносини не стосуються розподілу майна для припинення права спільної часткової власності і такий правовий режим зберігається, суд виділяє в користування сторонам спору в натурі частки, відповідно до розміру їх часток у праві власності на спільне майно. При цьому допускається можливість відійти в незначних обсягах від відповідності реальних часток ідеальним у зв`язку з неможливістю забезпечити їх точну відповідність. Таке рішення не змінює розміру часток співвласників у праві власності на спільне майно, не порушує їх прав як власників. Така правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 17.02.2016 року № 6-1500 цс 15. Таким чином Верховний Суд України акцентує увагу на те, що при визначенні порядку користування квартирою допускається можливість відійти від відповідності реальних часток ідеальним, проте в незначних обсягах. Спірна квартира складається із двох ізольованих кімнат, в той час як співвласників квартири троє, вказані особи не перебувають між собою у сімейних відносинах. Відповідно до ст. 150 ЖК Української РСР громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди. Згідно з ч. 1 ст. 156 ЖК Української РСР члени сім`ї власника жилого будинку (квартири), які проживають разом з ним у будинку (квартирі), що йому належить, користуються жилим приміщенням нарівні з власником будинку (квартири), якщо при їх вселенні не було іншої угоди про порядок користування цим приміщенням. За змістом ст.ст. 47, 48 ЖК Української РСР жиле приміщення надається громадянам у межах норми жилої площі. Норма жилої площі в Українській РСР встановлюється в розмірі 13,65 квадратного метру на одну особу. Таким чином, враховуючи, що житлова площа квартири становить 27,40 кв.м., запропонований порядок користування квартирою, не враховує баланс інтересів всіх співвласників та не забезпечує рівні умови здійснення ними своїх прав та призведе до погіршення житлових умов цих осіб. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постанові від 18.10.2018 року по справі 756/9713/16-ц. Підсумовуючи, суд приходить до висновку про неможливість виділу у користування кожному зі співвласників частини спірної квартири, розмір якої був би співмірним розміру частки у праві власності на спільне майно, без порушення їх прав, а відтак у задоволенні вимог про встановлення порядку користування квартирою слід відмовити. При цьому зазначає, що не встановлений порядок користування спірною квартирою не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог про вселення співвласників до квартири. Додатково суд не приймає аргументи представника позивачів про те, що оскільки позивачів двоє, а відповідач одна, то [PERSON] і [PERSON] мають право на користування більшою площею квартири на ніж [PERSON] , оскільки така площа є співмірною розміру частки у праві власності на спільне майно, а не кількості співвласників. Суд ухвалюючи рішення також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів сторін), сформовану у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29). Також згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Відповідно до ст. 10 ЦПК України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права. Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі повинні оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Відтак, інші, зазначені сторонами у заявах по суті справи, окрім проаналізованих вище, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин справи і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді або спростування. З врахуванням вищенаведеного, оцінюючи належність, допустимість і достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок у їх сукупності, суд приходить до висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог в частині вселення [PERSON] та [PERSON] в квартиру [ADDRESS] . Відповідно до ч. 1 ст. 141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Оскільки позовні вимоги [PERSON] та [PERSON] підлягають задоволенню частково, то розмір сплаченого ними судового збору при зверненні до суду з цим позовом підлягає стягненню з відповідача в частині задоволених вимог про вселення. Крім цього, згідно з ч. 6 ст. 141 ЦПК України якщо сторону, на користь якої ухвалено рішення, звільнено від сплати судових витрат, з другої сторони стягуються судові витрати на користь осіб, які їх понесли, пропорційно до задоволеної чи відхиленої частини вимог, а інша частина компенсується за рахунок держави у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України. Таким чином судові витрати по справі в розмірі 992,40 грн. (судовий збір, сплачений [PERSON] ) підлягають стягненню з відповідача на користь позивача [PERSON] . Також з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у розмірі 992,40 грн. (відповідач [PERSON] звільнений від сплати судового збору).

Outcome: partial