Jurisdiction: civil
Date: 2022-06-02 00:00:00

Позивач в липні 2021 року звернувся до суду з позовом до Запорізької міської ради про визначення додаткового строку для подання заяви про прийняття спадщини, в якому просив визначити їй додатковий строк тривалістю три місяці , починаючи з дня набрання рішенням суду законної сили, для подання заяви про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . В обґрунтування позовних вимог [PERSON] зазначила, що в в травні 2021 року вона звернулася до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] , однак їй було роз`яснено що вона пропустила строк звернення до суду і цей строк може бути поновлений лише в судовому порядку . Оскільки після смерті батька вона тривалий час перебувала у важкому емоційному стані , вимушена була працювати , крім того на всій території України було встановлено карантин, вважає , що вона мала поважні причини для пропуску строку для подання заяви про прийняття спадщини. Ухвалою судді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 30 липня 2021 року провадження по справі було відкрито. Ухвалою суду від 17 листопада 2021 року по справі закрите підготовче провадження. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03.12.2021 справу для розгляду розподілено судді Жуковій О.Є.. Ухвалою суду від 06 грудня 2021 року прийнято до провадження вказану цивільну справу , та призначено справу до судового розгляду по суті . 18 серпня 2021 року від Запорізької міської ради надійшов відзив на позов, в якому відповідач зазначив на формальний підхід позивача при зверненні до суду з вказаним позовом , що не дає можливість надати належну правову оцінку обставинам, зазначеним нею. У вступному слові позивач позовні вимоги підтримала в повному обсязі, наполягала на задоволенні позову, пояснивши, що після смерті батька вона вимушена була переїхати до іншого міста з метою працевлаштування. Оскільки на її утриманні перебувають неповнолітні діти , вона не мала змоги подати заяву про прийняття спадщини після смерті батька вчасно, а після встановлення карантину та відсутність транспортного сполучення, взагалі не мала змоги приїхати до м. Запоріжжя. В ході розгляду справи позивач надала заяву про розгляд справи у її відсутність, наполягала на задоволенні позову. Представник відповідача просив суд ухвалити рішення по справі на розсуд суду на підставі наданих позивачем доказів. Суд, вислухавши вступне слово учасників справи , пояснення свідка [PERSON] , дослідивши наявні в матеріалах справи письмові докази, приходить до наступних висновків. Так судом встановлені наступні обставини та відповідні ним правовідносини. Як вбачається з матеріалів справи, позивач [PERSON] відповідно до вимог ч.1 ст. 1261 ЦК України є спадкоємцем першої черги за законом після смерті батька [PERSON] , померлого [INFO] . 12 травня 2021 року [PERSON] звернулася до Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори із заявою про прийняття спадщини за законом після смерті батька , однак їй було повідомлено , що нею пропущено строк для прийняття спадщини, який сплинув 10 травня 2020 року. Крім того, з вказаної відповіді Четвертої Запорізької державної нотаріальної контори вбачається, що після смерті [PERSON] , померлого [INFO] , спадкова справа не заводилася, заповіт від його імені не посвідчувався. Згідно зі ст. 1217 ЦК України спадкування здійснюється за заповітом або за законом. Відповідно до вимог ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. У разі відсутності заповіту, визнання його недійсним, неприйняття спадщини або відмови від її прийняття спадкоємцями за заповітом, а також у разі не охоплення заповітом усієї спадщини право на спадкування за законом одержують особи, визначені у статтях 1261-1265 цього Кодексу. Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини. Згідно з ч.2 ст. 1220 ЦК України часом відкриття спадщини є день смерті особи або оголошення її померлою. Тобто за загальними положеннями про спадкування право на спадщину виникає в день відкриття спадщини, спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою, для прийняття спадщини встановлюється строк у шість місяців, який починається з часу відкриття спадщини (статті 1220, 1222, 1270 ЦК України). Спадкоємець, який бажає прийняти спадщину, але на час відкриття спадщини не проживав постійно зі спадкодавцем, має подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини (частина перша статті 1269 ЦК України). Таким чином, право на спадщину виникає з моменту її відкриття і закон зобов`язує спадкоємця, який постійно не проживав зі спадкодавцем, у шестимісячний строк подати нотаріусу заяву про прийняття спадщини. Відповідно до частини третьої статті 1272 ЦК України за позовом спадкоємця, який пропустив строк для прийняття спадщини з поважної причини, суд може визначити йому додатковий строк, достатній для подання ним заяви про прийняття спадщини. За змістом цієї статті поважними причинами пропуску строку для прийняття спадщини вважаються причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення дій для прийняття спадщини. Якщо у спадкоємця не було перешкод для подання заяви, а він не скористався правом на прийняття спадщини через відсутність інформації про смерть спадкодавця, то правові підстави для визнання додаткового строку для прийняття спадщини відсутні. Аналогічна правова позиція міститься у постановах Верховного Суду України від 26 вересня 2012 року (справа № 6-85цс12) та 4 листопада 2015 року (справа № 6-1486цс15). Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 24 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 30 травня 2008 року № 7 «Про судову практику у справах про спадкування», вирішуючи питання визначення особі додаткового строку, суд досліджує поважність причини пропуску строку для прийняття спадщини. При цьому необхідно виходити з того, що поважними є причини, пов`язані з об`єктивними, непереборними, істотними труднощами для спадкоємця на вчинення цих дій. Верховний Суд у постанові від 13 березня 2020 року у справі № 314/2550/17 визначив, коли строк прийняття спадщини буде вважатися пропущеним з поважних причин. Згідно з цим судовим рішенням поважними причинами пропуску строку визнаються, зокрема: 1) тривала хвороба спадкоємців; 2) велика відстань між місцем постійного проживання спадкоємців і місцем знаходження спадкового майна; 3) складні умови праці, які, зокрема, пов`язані з тривалими відрядженнями, в тому числі закордонними; 4) перебування спадкоємців на строковій службі у складі Збройних Сил України; 5) необізнаність спадкоємців про наявність заповіту тощо. Відповідно до статті 63 Закону України «Про нотаріат» нотаріус або в сільських населених пунктах - посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, отримавши від спадкоємців повідомлення про відкриття спадщини, зобов`язана повідомити про це тих спадкоємців, місце проживання або роботи яких відоме. Нотаріус або посадова особа органу місцевого самоврядування, уповноважена на вчинення нотаріальних дій, також може зробити виклик спадкоємців шляхом публічного оголошення або повідомлення у пресі. Згідно з пунктами 2.2 та 3.2 Глави 10 Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 22 лютого 2012 року № 296/5 та зареєстрованого в Міністерстві юстиції України за № 282/20595, при заведенні спадкової справи нотаріус за даними Спадкового реєстру перевіряє наявність заведеної спадкової справи, спадкового договору, заповіту. Щоб не допустити пропуску шестимісячного строку для прийняття спадщини, нотаріус роз`яснює спадкоємцям право подачі заяви про прийняття спадщини чи про відмову від її прийняття. Згідно з Указом Президента України від 13 березня 2020 року № 87/2020 «Про рішення Ради національної безпеки і оборони України від 13 березня 2020 року «Про невідкладні заходи щодо забезпечення національної безпеки в умовах спалаху гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2», постанови Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19» з метою попередження розповсюдження захворюваності на гостру респіраторну інфекцію, спричинену коронавірусом COVID-19, на всій території України установлено карантин. Дію карантину, встановленого постановою Кабінету Міністрів України від 11 березня 2020 року №211 «Про запобігання поширенню на території України коронавірусу COVID-19», продовжено на всій території України згідно з Постановами КМ № 392 від 20.05.2020, № 500 від 17.06.2020, № 641 від 22.07.2020, № 760 від 26.08.2020, № 956 від 13.10.2020, № 1236 від 09.12.2020, № 104 від 17.02.2021, № 405 від 21.04.2021. Як встановлено судом, позивач має на утриманні двох неповнолітніх дітей: [PERSON] , [INFO] , та [PERSON] , [INFO] . Крім того, допитаний в судовому засіданні свідок [PERSON] , суду пояснив, що [PERSON] , яка є його близькою подругою, після смерті батька з метою працевлаштування та належного утримання дітей виїхала до м. Зеленодольськ , а після установлення карантину, не мала змоги приїхати до м. Запоріжжя. З урахуванням встановлених обставин та наданих доказів, суд приходить до висновку, що з об`єктивних причин позивач на день спливу строку для подання заяви про прийняття спадщини не мав змоги вчасно подати до нотаріальної контори заяву про своє бажання прийняти спадщину. За таких обставин , суд приходить до висновку, що про наявність підстав для задоволення позову, оскільки причини, зазначені позивачем є об`єктивними та непереборними. При цьому, вирішуючи питання поважності причин пропущення шестимісячного строку, визначеного статтею 1270 ЦК України, для прийняття спадщини, суд враховує, що такі причини визначаються в кожному конкретному випадку з огляду на обставини справи. Принцип «пропорційності» тісно пов`язаний із принципом верховенства права: принцип верховенства права є фундаментом, на якому базується принцип «пропорційності», натомість принцип «пропорційності» є умовою реалізації принципу верховенства права і водночас його необхідним наслідком. Судова практика Європейського суду з прав людини розглядає принцип «пропорційності» як невід`ємну складову та інструмент верховенства права, зокрема й у питаннях захисту права власності. Дотримання принципу «пропорційності» передбачає, що втручання в право власності, навіть якщо воно здійснюється згідно з національним законодавством і в інтересах суспільства, все одно буде розглядатися як порушення статті 1 Першого протоколу, якщо не було дотримано розумної пропорційності між втручанням у право особи та інтересами суспільства. Ужиті державою заходи мають бути ефективними з точки зору розв`язання проблеми суспільства, і водночас пропорційними щодо прав приватних осіб. Оцінюючи пропорційність, слід визначити, чи можливо досягти легітимної мети за допомогою заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, оскільки обмеження не повинні бути надмірними або такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети. Суд при вирішенні справи враховує принцип пропорційності між застосованим заходом та переслідуваною метою, якою є захист порушених прав заявника в аспекті статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Відповідно до частин першої-третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України. Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів. Отже, суд приходить до висновку про необхідність задоволенні позовних вимог.

Outcome: approved