Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-19 00:00:00

15 листопада 2021 року до Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська звернулась позивач із вищевказаним позовом, в обґрунтування якого послалась на те, що від шлюбу брата позивача та відповідача у останніх є спільна дитина - син [PERSON] , [INFO] . З моменту народження дитини і по даний час відповідач не виявляє турботи про дитину, веде аморальний спосіб життя, зловживає алкоголем, на неодноразові прохання позивача припинити таке ставлення до дитини відповідач не реагує. У 2014 році [PERSON] пішов у школу, де навчання йому давалось важко, однак батьки дитини допомоги останній не надавали, її вихованням не займались, належної уваги не приділяли, що призвело до того, що дитина почала відставати у навчанні, не виконувала домашні завдання. За таких обставин позивач разом зі своїм чоловіком вирішили забрати племінника у свою сім`ю задля належного його виховання, створення необхідних умов для розвитку дитини, на що позивач отримала згоду батьків дитини. Починаючи з 17 листопада 2017 року [PERSON] проживає у сім`ї позивача, остання разом зі своїм чоловіком займаються вихованням дитини, [PERSON] пішов у місцеву школу, де зараз і навчається. За таких обставин позивач звернулась до суду із даним позовом, в якому просила суд позбавити відповідача батьківських прав відносно її дитини [PERSON] у зв`язку із ухиленням відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків по вихованню дитини, а також передати дитину на виховання позивачу. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 17 грудня 2021 року позовну заяву прийнято до розгляду та відкрито провадження у цивільній справі, яку вирішено розглядати в порядку загального позовного провадження з викликом сторін, залучено до участі у справі в якості третьої особи орган опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради, зобов`язано третіх осіб надати свої висновки щодо доцільності позбавлення батьківських прав відповідача відносно її дитини. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 01 лютого 2022 року за клопотання позивача вирішено проводити судові засідання у справі за участю позивача в режимі відеоконференції. 24 березня 2022 року представником третьої особи органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради у відповідь на ухвалу від 17 грудня 2021 року подано суду лист про неможливість надання висновку щодо доцільності позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки дитина наразі мешкає за межами територіальної юрисдикції вказаної третьої особи. Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 24 березня 2022 року, постановленою без виходу до нарадчої кімнати, підготовче провадження у справі закрито, а справу призначеного до судового розгляду по суті. В судовому засіданні позивач, її представник позовні вимоги підтримали, просили позов задовольнити в повному обсязі з викладених у ньому підстав. Відповідач в судовому засіданні проти задоволення позовних вимог не заперечувала, фактично визнала наявність заявлених позивачем підстав та обставин, заявлених в обґрунтування позовних вимоги. Представник третьої особи служби у справах дітей Новоархангельської об`єднаної територіальної громади Кіровоградської області в судовому засіданні позовні вимог підтримала, просила їх задовольнити. Представник третьої особи органу опіки та піклування в особі адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце розгляду справи повідомлявся належним чином. За таких обставин суд вважає за можливе на підставі ст.ст.211, 223, 240 ЦПК України провести судове засідання та здійснити розгляд справи по суті за наведеної вище явки учасників розгляду справи. Вислухавши сторін, представників позивача та третьої особи, дослідивши матеріали цивільної справи, суд приходить до наступного висновку з таких підстав. Судом встановлені наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини. Так, в судовому засіданні встановлено, що [INFO] у відповідача та [PERSON] народилась спільна дитина - син [PERSON] , про що Амур-Нижньодніпровським відділом реєстрації актів цивільного стану Дніпропетровського міського управління юстиції Дніпропетровської області зроблено відповідний актовий запис за №657. Дані обставини підтверджуються копією свідоцтва про народження дитини. При цьому у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України, а також з наявних матеріалів справи судом встановлено, що [PERSON] є племінником позивача, оскільки є сином брата позивача, що вбачається і з висновку органу опіки та піклування, довідки про склад сім`ї позивача. Також судом встановлено, що відповідач народилась [INFO] , а отже на момент звернення позивача до суду із даним позовом та його розгляду судом у даному судовому засіданні відповідач є повнолітньою особою, що підтверджується копією паспорту відповідача. Крім того, судом у відповідності до ст.82 ч.1 ЦПК України з пояснень сторін по справі, а також зі змісту матеріалів цивільної справи, в тому числі, але не виключно, зі змісту копії довідки про склад сім`ї позивача, висновку органу опіки та піклування, копій характеристик на ім`я дитини з навчального закладу, встановлено, що племінник позивача та син відповідача [PERSON] протягом перших 9 років свого життя проживав разом із батьками, які належної уваги його вихованню та навчанню не приділяли, належних умов проживання дитині не забезпечували, не турбувались про майбутнє сина, оскільки вели неналежний спосіб життя, який не сприяв турботі та піклуванню про дитину. За таких обставин позивач разом зі своїм чоловіком [PERSON] зі згоди батьків дитини у листопаді 2017 році забрали [PERSON] до своєї родини, де він зарає і мешкає за адресою [ADDRESS] , відвідує за своїм новим місцем проживання школу - ОЗО «Новоархангельський ЗЗСО І-ІІІ», навчаючись наразі у 6 класі. Згідно копій актів обстеження умов проживання за адресою місця проживання позивача та неповнолітнього [PERSON] від 02 квітня 2018 року, 06 квітня, 03 серпня, 06 листопада 2020 року, 24 березня, 29 червня, 28 вересня, 27 грудня 2021 року, 10 березня 2022 року, а також копій характеристик позивач, її чоловік та неповнолітній [PERSON] характеризуються виключно з позитивного боку за місцем своєї роботи, проживання та навчання відповідно, з листопада 2017 року мешкають разом у будинку за вищевказаною адресою, де для дитини, яка мешкає без реєстрації, створені всі необхідні умови для проживання, навчання, виховання та розвитку. В той же час, відповідно до копії акту обстеження умов проживання від 26 березня 2021 року, копії письмових пояснень відповідача на адресу органу опіки та піклування від 26 березня 2021 року, листа Управління-служби у справах дітей адміністрації Амур-Нижньодніпровського району Дніпровської міської ради від 30 березня 2021 року за наслідками виходу представників органу опіки та піклування за адресою місця проживання відповідача по справі - [ADDRESS] встановлено, що будинок перебуває у занедбаному стані, подвір`я захаращене, водо- та електропостачання відключене, подвір`я підтоплене ґрунтовими водами, а відповідач від свого імені та від імені чоловіка написала пояснення, в яких зазначила, що не проти позбавлення її батьківських прав відносно своєї дитини - сина [PERSON] , а також встановлення опіки над дитиною позивачем. Обставини спірних правовідносин, встановлені судом під час розгляду справи та якими обґрунтовуються заявлені позовні вимоги, зокрема і те, що відповідач і наразі не проявляє батьківського піклування, не займається вихованням дитини, не піклується про її стан здоров`я, фізичний, духовний та моральний розвиток, підтверджуються також змістом висновку органу опіки та піклування в особі Новоархангельської селищної ради Кіровоградської області від 28 січня 2022 року, яким визнано за доцільне позбавити відповідача по справі батьківських прав відносно її неповнолітньої дитини - сина [PERSON] . Правовідносини, які виникли між сторонами, врегульовані нормами Конституції України, СК України, Закону України «Про охорону дитинства», Конвенцією про права дитини, прийнятою 44-ю сесією Генеральної Асамблеї ООН 20 листопада 1989 року, підписану Українською РСР 21 лютого 1990 року та ратифікованою постановою ВР №789-XII від 27 лютого 1991 року (далі - Конвенція про права дитини). Так, відповідно до ст.8 Закону України «Про охорону дитинства» кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку. Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України. Аналогічна за змістом норма міститься в ст.27 Конвенції про права дитини. Згідно ст.51 Конституції України, ст.180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття. За змістом ст.150 СК України, ст.12 Закону України «Про охорону дитинства» на кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя та праці. За змістом ст.11 Закону України «Про охорону дитинства», ст.141 СК України кожна дитина має право на піклування батьків. Батько і мати мають рівні права та обов`язки щодо своїх дітей, незалежно від того, чи перебували вони у шлюбі між собою. Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини. Відповідно до ст.157 СК України той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні. За змістом ст.12 Закону України «Про охорону дитинства», ст.155 СК України батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за порушення прав і обмеження законних інтересів дитини на охорону здоров`я, фізичний і духовний розвиток, навчання, невиконання та ухилення від виконання батьківських обов`язків відповідно до закону. Нормою ст.164 ч.1 п.2, ч.ч.2-4 СК України визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він, в тому числі, ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини. З цієї підстави мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав лише у разі досягнення ними повноліття. Мати, батько можуть бути позбавлені батьківських прав щодо усіх своїх дітей або когось із них. Під час ухвалення рішення про позбавлення батьківських прав суд бере до уваги інформацію про здійснення соціального супроводу сім`ї (особи) у разі здійснення такого супроводу. Згідно ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років. Статтею 19 СК України передбачено, що при розгляді судом спорів щодо позбавлення батьківських прав обов`язковою є участь органу опіки та піклування, представленого належною юридичною особою. Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, а також на підставі інших документів, які стосуються справи. За змістом ст.7 СК України, ст.3 Конвенції про прав дитини регулювання сімейних відносин, зокрема судами, має здійснюватися з максимально можливим та першочерговим урахуванням і забезпеченням інтересів дитини. Оцінюючи дослідженні в судовому засіданні докази в їх сукупності та взаємозв`язку, суд вважає їх належними, допустимими, достовірними та достатніми для прийняття рішення у справі по суті. Аналізуючи встановлені судом на підставі таких доказів фактичні обставини в контексті наведених вище норм законодавства, суд приходить до наступного висновку на підставі нижчевикладеного. Так, батьки можуть бути позбавлені батьківських прав лише щодо своєї дитини, яка не досягла вісімнадцяти років, і тільки з підстав, передбачених ст.164 СК України. Тлумачення п.2 ч.1 ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. При цьому, батьки, питання про позбавлення батьківських прав яких вирішується судом із вказаної підстави, мають бути повнолітніми. За змістом, характером та значенням як для батька (матері), так і для дитини правових наслідків позбавлення батьківських прав, передбачених ст.166 СК України, позбавлення батьківських прав є винятковою мірою. Позбавлення батьківських прав (тобто прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують, та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті спорідненості з нею, є крайнім заходом впливу на осіб, які не виконують батьківських обов`язків, а тому питання про його застосування слід вирішувати лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, зокрема ставлення батьків до дітей. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Крім того, зазначені чинники, повинні мати систематичний та постійних характер. Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише при наявності вини у діях батьків. Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у рішенні від 07 грудня 2006 року у справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини. У рішенні від 16 липня 2015 року справі «Мамчур проти України» (заява №10383/09) ЄСПЛ зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте необхідно пам`ятати, що основні інтереси дитини є надзвичайно важливими. При визначенні основних інтересів дитини у кожному конкретному випадку необхідно враховувати дві умови: по-перше, у якнайкращих інтересах дитини буде збереження її зв`язків із сім`єю, крім випадків, коли сім`я виявляється особливо непридатною або явно неблагополучною; по-друге, у якнайкращих інтересах дитини буде забезпечення її розвитку у безпечному, спокійному та стійкому середовищі, що не є неблагополучним. Звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справи, мають оціночний характер, залежать від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин. При цьому за положенням ст.19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування (про доцільність чи недоцільність позбавлення батьківських прав), якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини. При вирішенні такої категорії спорів необхідно враховувати, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом вирішення сімейних питань, який підлягає застосуванню лише у виняткових випадках, і головне - за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків. Аналізуючи встановлені в ході розгляду справи факти у контексті позбавлення батьківських прав, необхідно також враховувати, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини. Таким чином, позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків. Аналогічний наведеному вище правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 02 листопада 2020 року по справі №552/2947/19, від 11 вересня 2020 року по справі №357/12295/18, від 11 вересня 2020 року по справі №371/693/18, від 29 квітня 2020 року по справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року по справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року по справі №638/16622/17, від 02 жовтня 2019 року по справі №461/7387/16-ц, від 08 травня 2019 року по справі №409/1865/17-ц, від 29 січня 2020 року по справі №756/1967/16-ц. Судова практика щодо застосування положень ст.164 СК України є усталеною. Крім того, схожий підхід до вирішення питання про позбавлення батьківських прав роз`яснено в п.п.15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення батьківських прав» №3 від 30 березня 2007 року. Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з правовим висновком щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, викладеним Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 17 жовтня 2018 року у справі №402/428/16-ц. Отже, аналізуючи встановлені судом фактичні обставини виховання та утримання неповнолітнього [PERSON] з урахуванням на наведені вище правові висновки, суд приходить до висновку, що в ході розгляду справи знайшли своє повне підтвердження заявлені позивачем підстави для задоволення позову, а саме ухилення відповідача від виконання своїх батьківських обов`язків тривалий час без поважних причин. Відповідач остаточно перестала належним чином виконувати свої батьківські обов`язки вже тривалий час, передавши в листопаді 2017 року свого сина [PERSON] на проживання, повне утримання та виховання позивача, яка є тіткою дитини. При цьому і до 2017 року відповідач не здійснювала належним чином своїх батьківських обов`язків, оскільки не забезпечила належних умов проживання дитини та не приділяла належної уваги здобуттю дитиною шкільної освіти, що було зумовлено неналежним, неприйнятним способом життя відповідача. Такі обставини зумовили фактичне виконання батьківських обов`язків замість відповідача позивачем та її родиною, в якій зараз продовжує проживати [PERSON] , будучи забезпеченим родиною позивача всіма необхідними умовами для свого життя, розвитку, виховання тощо. Таким чином, відповідач фактично самоусунулась від виконання своїх батьківських обов`язків, проявивши байдужість до долі своєї дитини, і таке її ухилення полягає у невиконанні майже всього без виключення можливого і передбаченого законом спектру обов`язків матері відносно дитини. Про умисний характер такого ухилення явно свідчить його тривалість (декілька кроків поспіль), а також факт визнання відповідачем заявлених в обґрунтування позову фактичних обставин. Таким чином, відсутність бажання та реальних кроків з боку відповідача з метою виправлення виниклої ситуації щодо її ставлення до власної дитини дозволяють суду дійти безсумнівного висновку, що подальше збереження правового зв`язку між неповнолітнім [PERSON] та його матір`ю - відповідачем по справі завдасть в майбутньому цій дитині неспівмірно більше негативного впливу, ніж припинення такого правового зв`язку внаслідок позбавлення відповідача батьківських прав. Відтак, суд, послуговуючись якнайкращими інтересами дитини, які переважають над інтересами її матері - відповідача, підсумовуючи все вищевикладене, враховуючи відсутність заперечень відповідача проти задоволення позову, вважає за можливе задовольнити позов в частині вимоги про позбавлення батьківських прав. Вирішуючи позов в частині вимог про передання дитини на виховання позивача, суд, окрім встановлених судом фактичних обставин та наведених вище положень закону, також керується наступним. Так, відповідно до ст.167 СК України якщо дитина проживала з тим із батьків, хто позбавлений батьківських прав, суд вирішує питання про можливість їхнього подальшого проживання в одному житловому приміщенні. Суд може постановити рішення про виселення того з батьків, хто позбавлений батьківських прав, з житлового приміщення, у якому він проживає з дитиною, якщо буде встановлено, що він має інше житло, у яке може поселитися, або постановити рішення про примусовий поділ житла чи його примусовий обмін. Дитина за бажанням другого з батьків може бути передана йому. Якщо дитина не може бути передана другому з батьків, переважне право перед іншими особами на передання їм дитини мають, за їхньою заявою, баба та дід, повнолітні брати та сестри, інші родичі дитини, мачуха, вітчим. Якщо дитина не може бути передана бабі, дідові, повнолітнім братам та сестрам, іншим родичам, мачусі, вітчиму, вона передається на опікування органу опіки та піклування. Згідно ст.160 СК України якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою. Нормою ст.161 СК України визначено, що якщо орган опіки та піклування або суд визнав, що жоден із батьків не може створити дитині належних умов для виховання та розвитку, на вимогу баби, діда або інших родичів, залучених до участі у справі, дитина може бути передана комусь із них. Якщо дитина не може бути передана жодній із цих осіб, суд на вимогу органу опіки та піклування може постановити рішення про відібрання дитини від особи, з якою вона проживає, і передання її для опікування органу опіки та піклування. Отже, аналізуючи наведені вище норми законодавства в контексті встановлених обставин спірних правовідносин сторін та враховуючи, що неповнолітній [PERSON] з 2017 року і по теперішній час вже проживає разом з позивачем та її родиною за згодою обох його батьків окремо від останніх, а самій дитині наразі виповнилось 14 років, і вона може самостійно визначати місце свого проживання за законом, суд приходить до висновку про відсутність передбачених наведеним вище законодавством підстав та необхідності для вирішенні питання щодо передання [PERSON] на виховання не тільки позивачу, а й будь-якій іншій особі. Більш того, з пояснень сторін з`ясовано наявність наміру та вчинення позивачем дій щодо оформлення піклування над [PERSON] , що слугуватиме правовою підставою для проживання дитини разом із позивачем. Відтак позовні вимоги про передання дитини на вихованні позивачу задоволенню не підлягають. Вирішуючи питання про розподіл судових витрат по справі,

Outcome: partial