Jurisdiction: civil
Date: 2022-05-18 00:00:00

17 січня 2019 року [PERSON] звернулася до суду із позовом до Сушнівської сільської ради Радехівського району Львівської області про визнання права власності на майно в порядку спадкування за законом. В позовній заяві, з врахуванням заяви про збільшення позовних вимог, зазначає, що з 1968 по 2006 роки її батько - [PERSON] , перебуваючи в зареєстрованому шлюбі зі своєю дружиною - [PERSON] проживав у житловому будинку за адресою: [ADDRESS] . Від спільного подружнього життя у них народилось двоє дітей: брат позивача - [PERSON] , 1974 р. н. та позивач - [PERSON] , [INFO] . Зазначений будинок загальною площею 85,7 кв. м., житловою - 60,1 кв.м., допоміжною - 25,6 кв.м., складається із чотирьох житлових кімнат: кухні площею 9,6 кв.м., коридору - 7,1 кв.м., жилих кімнат - 11, 3 кв.м., 17,4 кв. м., 9,7 кв. м. та 9,7 кв. м., прибудови - 3,2 кв. м., кладової - 2,0 кв. м., веранди - 3,7 кв. м. Проживаючи постійно у вказаному житловому будинку, її батьки, як і свого часу її дідусь та бабуся, підтримували його в належному технічному стані, сплачували необхідні платежі та займались веденням домашнього господарства на присадибній земельній ділянці, яка знаходиться поруч. Зазначений житловий будинок разом із прилеглою земельною ділянкою був внесеним до погосподарської книги, як окреме господарство (колгоспний двір). Хоча зазначений житловий будинок і був збудований дідусем та бабусею позивача - [PERSON] та [PERSON] і належав до колгоспного двору, в якому працювала її бабуся - жодних правовстановлюючих документів на нього вони не мали, так як проживаючи у ньому все своє життя, вони вважали його своєю власністю. Ще при житті її бабусею та дідусем на її матір було вчинено заповіт, згідно якого вони все своє майно, заповіли матері - [PERSON] . Незважаючи на наявність заповіту, її матір, з метою прийняття спадщини - до нотаріальної контори не зверталась, так як вважала, що постійно проживаючи у будинку своїх батьків - вона вважається такою, що прийняла спадщину. [INFO] , її матір - [PERSON] померла, про що в книзі реєстрації записів про смерть зроблено відповідний актовий запис, внаслідок чого відкрилась спадщина на все належне їй майно. Однак, спірний житловий будинок до спадщини не входить так як на нього відсутні правовстановлюючі документи, хоча, після смерті матері, вона разом зі своїм батьком, надалі продовжували проживати у ньому і надалі займалися веденням домашнього господарства, що стверджується відповідною довідкою сільської ради. Після реєстрації, батьками позивачки, шлюбу, її батько - [PERSON] разом з матір`ю - [PERSON] , а згодом із ними, як їх дітьми - [PERSON] та [PERSON] постійно (разом з моїми дідом та бабою) господарювали в спірному будинку, доглядали город та худобу, садили та збирали врожай, тобто, належним чином пильнували описане домогосподарство вкладаючи у нього свою працю, сили та кошти, натомість, дядько позивачки, після реєстрації шлюбу з її тіткою - жодної хвилини свого часу не приділив для того аби допомогти своїм батькам, так як пішов проживати за іншою адресою і жодної участі у допомозі своїм батькам - він ніколи не брав. У 2014 році життєвий уклад зненацька був порушений [PERSON] , який, без належних на те підстав, почав заявляти свої права спадкоємця на майно, яке належало її матері, в тому числі, і на житловий будинок, в якому вони залишилися проживати. Свого часу її дідусь та бабуся - [PERSON] та [PERSON] (за допомоги її батька - [PERSON] ) збудували у с. Корчин Радехівського району Львівської області житловий будинок і в такий спосіб батьки розділили нерухоме майно між своїми дітьми: будинок в селі Корчин Радехівського району Львівської області був зареєстрований за - [PERSON] , а будинок, який знаходиться в с. Обортів Радехівського району Львівської області - мав перейти у власність її матері - [PERSON] про що власне свідчить заповіт складений [PERSON] в користь її матері - [PERSON] . У 1985 році, дружина покійного дядька - [PERSON] успадкувала після його смерті вищезгаданий будинок у с.Корчин (на той час) Радехівського району Львівської області та успішно відчужила його в користь третіх осіб, про що власне і свідчить копія договору купівлі - продажу будинку, тобто, вона власноруч розпорядилась набутим нею в результаті спадкування будинком так, як вважала за необхідне, але мабуть нею це було вчинено як в своїх інтересах, так і в інтересах своїх дітей, якими, є відповідачі по справі. Матір разом з батьком позивача та власне з нею і братом, незважаючи на наявність заповіту, як і завжди продовжувала доглядати спірний житловий будинок в с. Обортів, при цьому, займались веденням домашнього господарства, доглялали город та паї, збирали врожай, тощо. Таким чином, з огляду на те, що матір - [PERSON] фактично все своє життя доглядала будинок своїх батьків, а потім, вже разом зі своїм чоловіком та дітьми - займалась веденням домашнього господарства, а тому, вважає, що вона фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння зазначеним будинком після смерті своєї матері голови колгоспного двору - [PERSON] , яка померла [INFO] і відтоді вважалась його єдиним власником. В подальшому, вже після смерті матері, батько позивача - [PERSON] разом із ними (позивачем та співвідповідачем - [PERSON] ) надалі продовжували пильнувати зазначене будинковолодіння, і так триває й до сьогодні, але тепер доглядом будинку займається лише позивач. Таким чином, з огляду на те, що після смерті матері - [PERSON] позивач надалі продовжує доглядати спірний будинок, а також займається бджільництвом на земельній ділянці, де він розташований, а тому, вважає, що вона фактично прийняла спадщину шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном, а саме, спірним житловим будинком, після смерті своєї матері - [PERSON] . З огляду на те, що на спірний житловий будинок відсутні правовстановлюючі документи, даний спір вирішувався між ними у судовому порядку і у протиправний та несправедливий спосіб, рішенням Радехівського районного суду Львівської області за відповідачем - [PERSON] , було визнано право власності на житловий будинок [ADDRESS] . Однак, на даний час рішенням Апеляційного суду Львівської області від 5 липня 2018 року вказане рішення Радехівського районного суду Львівської області від 23 квітня 2014 року скасоване, і в результаті - право власності на спірний будинок - досі жодним чином не визначене. Незважаючи на це, як особа, яка постійно на протязі тривалого часу проживала у спірному будинку і з огляду на наявність заповіту, вчиненого в користь її матері, вважає, що саме за нею має бути визнане право власності на вказаний житловий будинок в порядку спадкування за законом, так як вона є донькою покійної - [PERSON] , а її батько та брат не заперечують проти цього, а отже, вона спадкує майно в першій черзі серед усіх потенційних спадкоємців. Позивачу прикро, що її, як особу, яка є донькою покійної - [PERSON] , і яка разом із батьком на протязі тривалого часу проживаючи у спірному житловому будинку, підтримуючи його у належному технічному стані, витрачаючи на нього кошти, навіть не сприймають як ту, хто справді згідно закону має право на те, аби отримати спірний житловий будинок у власність, а отже, вважає, що це неправомірно, адже для неї він в першу чергу має пам`ятну цінність, а не майнову. Вона неодноразово намагалася вирішити дану ситуацію з відповідачем у мирному руслі, однак, жодного результату це не дало. Просить ухвалити рішення, яким встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , 1943 р. н., яка померла [INFO] , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном після смерті матері - [PERSON] , [INFO] , яка померла [INFO] . Встановити факт прийняття спадщини [PERSON] , [INFO] , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майном після смерті матері - [PERSON] , 1943 р. н., яка померла [INFO] . Визнати за [PERSON] , право власності на житловий будинок [ADDRESS] в порядку спадкування за законом після смерті матері - [PERSON] , яка померла [INFO] . Судові витрати по справі стягнути з відповідачів (Т.1, а.с.3-5, Т.2, а.с.9-12). Із уточненої позовної заяви [PERSON] до Радехівської міської об`єднаної територіальної громади, вбачається, що фактично спір про спадкування майна у позивачки виникає з [PERSON] (Т.1, а.с.51-53). 29 листопада 2019 року в підготовчому судовому засіданні клопотання представника позивача задоволено та замінено Сушнівську сільську раду Радехівського району Львівської області на належного відповідача - Радехівську міську раду Львівської області (Т.1, а.с.75). Ухвалою Радехівського районного суду Львівської області від 27 листопада 2020 року залучено до участі у справі в якості співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] (Т.1, а.с.110). 07 липня 2021 року ухвалою суду закрито підготовче провадження у цій справі та призначено справу до судового розгляду по суті (Т.1, а.с.189). Позивач та представник позивача позовні вимоги підтримали в повному обсязі, просили задовільнити позов. Представник відповідача Радехівської міської ради Львівської області в судове засідання з`явився, вирішення позову по справі доручив суду на його розсуд (т.2, а.с.39-42). Відповідач [PERSON] в судове засідання не з`явився, однак надіслав в адресу суду заяву, в якій позовні вимоги [PERSON] визнав повністю та просив розглядати справу без його участі (Т.1, а.с.163). Відповідно до ч.3 ст.211 ЦПК України особа, яка бере участь у справі, має право заявити клопотання про розгляд справи за її відсутності, чим і скористався [PERSON] . Відповідачі [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] в судове засідання не з`явилися, хоча про час та місце розгляду справи були повідомлені належним чином (Т.2, а.с.31). Також відповідачі повідомлялися належним чином через офіційний сайт Радехівського районного суду Львівської області. Причини неявки в судове засідання суду не повідомили та в строк, встановлений судом, відзив на позовну заяву до суду не подали (Т.2, а.с.22-25). Вислухавши пояснення позивача та її представника, позицію представника Радехівської міської ради Львівської області, свідків, дослідивши подані учасниками справи документи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд вважає, що позов підлягає до задоволення, виходячи з наступних міркувань. Відповідно до вимог ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутись до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Відповідно до положень ст.ст.13,19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. На підставі ст.ст.12,81,82 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Відповідно до ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду встановленої сили. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). Згідно статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу і способами захисту цивільних прав та інтересів можуть бути, окрім іншого - визнання права. Суд встановив, що позивач [PERSON] , [INFO] , батьки - [PERSON] та [PERSON] , відповідно до Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] від 10 вересня 1969 року (Т.1, а.с.10,58). [PERSON] та [PERSON] , перебували у зареєстрованому шлюбі з 04 серпня 1968 року, актовий запис №5, відповідно до свідоцтва про одруження, серії [NUMBER] . Після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « [PERSON] » (Т.1, а.с.9,57). [PERSON] - дід позивача із доданих копій ордеру - дублікату про відпуск лісної продукції №004553, страхового свідоцтва, серії [NUMBER] , [NUMBER] , Л№135527, Г №020294, [NUMBER] , вбачається, що він здійснював догляд за житловим будинком та господарськими спорудами (Т.1, а.с.10-12,61). Згідно довідки, виданої виконкомом Сушнівської сільської ради, згідно записів в погосподарській книзі №253 [PERSON] належить житловий будинок в с. Обортів Радехівського району Львівської області, площею 94 кв.м., побудований в 1935 році, будинок належить до колгоспного двору, останнім членом даного господарства є [PERSON] , яка померла [INFO] (Т.1, а.с.13,60). [PERSON] померла [INFO] , згідно свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] (Т.1, а.с.20,67). [PERSON] помер [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] (Т.1, а.с.21,66). [PERSON] , за життя, все своє майно заповіла своїй дочці [PERSON] , відповідно до копії заповіту від 21 грудня 1985 року №5 (Т.1, а.с.14,63). [PERSON] померла [INFO] , відповідно до свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] (Т.1, а.с.15,64). [PERSON] [INFO] , батьки - [PERSON] та [PERSON] , відповідно до Свідоцтва про народження, серії [NUMBER] (Т.1, а.с.59). Реєстрація будинку [ADDRESS] КП ЛОР «Червоноградського МБТІ» не проводилась, відповідно до довідки від 03 вересня 2016 року №4058 (Т.1, а.с.16,62). Відповідно до даних Технічного паспорта на житловий будинок [ADDRESS] від 28 листопада 2011 року, загальна площа будинку 85,7 м.кв. та власником вказаний [PERSON] , однак реєстрація права власності не проводилась (Т.1, а.с.17-19). Відповідно до договору купівлі - продажу будинку від 14 травня 1985 року, [PERSON] продала [PERSON] будинок, що знаходиться в селі Корчин, Радехівського району Львівської області, розміщений на земельній ділянці радгоспу імені Б. Хмельницького розміром 960 кв метрів (Т.1, а.с.22-23). Згідно Постанови від 21 жовтня 2019 року №364/02-31 про відмову у вчиненні нотаріальних дій [PERSON] у видачі свідоцтва про право на спадщину на майно, що залишилось після смерті гр. [PERSON] , яка померла [INFO] , а саме на житловий будинок з господарськими будівлями, що знаходиться за адресою: [ADDRESS] , через пропуск строку прийняття спадщини, відсутністю правовстановлюючих документів, доказів прийняття спадщини (Т.1, а.с.49,65). Як вбачається із відповіді Радехівської міської ради від 28 жовтня 2020 року №161, за даними погосподарської книги гр. [PERSON] 1943 р.н., [PERSON] 1943 р.н., [PERSON] 1969 р.н. та [PERSON] , 1974 р.н. у житловому будинку по [ADDRESS] не зареєстровані та не проживали, а також не мають земельних ділянок за даною адресою (Т.1, а.с.104-105). Згідно Постанови Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року, у задоволенні позову [PERSON] до Сушнівської сільської ради Радехівського району Львівської області про встановлення факту прийняття спадщини та визнання права власності на спадкове майно - відмовлено. У задоволенні зустрічного позову [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] , як на майно колгоспного двору, яке належало [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] - відмовлено. Рішення набрало законної сили 05.07.2018 року (Т.1, а.с.24-26,69-73). Відповідно до Витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності від 07.08.2018 року, право власності на житловий будинок в [ADDRESS] , яке зареєстровано за [PERSON] , скасовано на підставі Постанови Апеляційного суду Львівської області від 05 липня 2018 року (Т.1, а.с.68). [PERSON] - батько позивача, помер [INFO] , що підтверджується копією свідоцтва про смерть, серії [NUMBER] , виданого 20.10.2020 року Червоноградським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів) (Т.1, а.с.158). Згідно довідки №130 від 08.07.2021 року, виданої старостою сіл Йосипівка, Обортів, Полове, Сушно, Тоболів Радехівської міської ради Львівської області, станом на 1985 рік (час смерті [PERSON] [PERSON] ( [INFO] дата смерті)), були зареєстровані: [PERSON] , 1910 р.н. Станом на 1986 рік були зареєстровані: [PERSON] , 1910 р.н. ( [INFO] дата її смерті). Станом на 15 квітня 1991 року по даній адресі ніхто не був зареєстрований (Т.1, а.с.184). Копія будинкової книги на будинок [ADDRESS] , у якій відомості про осіб, відповідальних за ведення книги зазначена [PERSON] (Т.1, а.с.217-218). Згідно рішення виконавчого комітету Сушнівської сільської ради Радехівського району Львівської області від 9 жовтня 2001 року №33 «Про оформлення права власності на житловий будинок в селі Обортів гр. [PERSON] », вирішено оформити право власності на будинок в селі Обортів Радехівського району Львівської області, на ім`я [PERSON] та видати свідоцтво про право власності на вищезгаданий будинок (Т.2, а.с.15). З архівної довідки №Н -13 Центрального державного історичного архіву м. Львів від 21.04.2022 , видно, що [PERSON] , [INFO] , її батько [PERSON] та мати - [PERSON] 2, а.с.35). Відповідно до ч.3 ст.3 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року речові права на нерухоме майно та їх обтяження, що виникли до 1 січня 2013 року, визнаються дійсними за наявності однієї з таких умов: реєстрація таких прав була проведена відповідно до законодавства, що діяло на момент їх виникнення; на момент виникнення таких прав діяло законодавство, що не передбачало їх обов`язкової реєстрації. У відповідності до наказу Державного комітету будівництва, архітектури та житлової політики України від 24.05.2001 року №127 «Про затвердження Інструкції про порядок проведення технічної інвентаризації об`єктів нерухомого майна» (з подальшими змінами та доповненнями) не належать до самочинного будівництва індивідуальні (садибні) житлові будинки, садові, дачні будинки, господарські (присадибні) будівлі та споруди, прибудови до них, побудовані до 05 серпня 1992 року. Документом, що відповідно до вимог законодавства засвідчує прийняття в експлуатацію закінченого будівництвом індивідуального (садибного) житлового будинку, садового, дачного будинку, господарської (присадибної) будівлі та споруди, прибудови до них, побудованих до 05 серпня 1992 р., є технічний паспорт на об`єкт нерухомого майна. Зазначене узгоджується з ДБН A3.1-3-94 «Прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів», який наводить порядок оформлення права власності на об`єкти нерухомого майна, на які відсутні акти про прийняття їх в експлуатацію, та п. 3.1. Порядку прийняття в експлуатацію індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, громадських будинків та будівель і споруд сільськогосподарського призначення І та II категорій складності, які збудовані без дозволу на виконання будівельних робіт, і проведення технічного обстеження їх будівельних конструкцій та інженерних мереж, затвердженого наказом Міністерства регіонального розвитку, будівництва та житлово-комунального господарства України від 19 березня 2013 року № 95. В зазначеному ДБН A3.1-3-94 та в листі Державного комітету України з будівництва та архітектури від 23 березня 1999 року № 12/5-126, роз`яснюється: оформлення свідоцтва на право власності на об`єкти, які були закінчені будівництвом після 05 серпня 1992 року і на цей час не прийняті в експлуатацію, проводиться тільки за наявності актів прийняття їх в експлуатацію відповідними комісіями - державними приймальними або державними технічними; по об`єктах, що збудовані до 05 серпня 1992 року, тобто до прийняття постанови Кабінету міністрів України від 05 серпня 1992 року № 449, якою встановлено порядок прийняття в експлуатацію закінчених будівництвом об`єктів, при їх реєстрації для оформлення права власності одним із документів є висновок про технічний стан будинку (будівлі), що складається бюро технічної інвентаризації. За п. 3.1. зазначеного порядку документом, який засвідчує відповідність закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року індивідуальних (садибних) житлових будинків, садових, дачних будинків, господарських (присадибних) будівель і споруд, прибудов до них, які не підлягають прийняттю в експлуатацію, вимогам законодавства, будівельних норм, державних стандартів і правил, зокрема для потреб державної реєстрації прав власності на нерухоме майно, є технічний паспорт, складений за результатами технічної інвентаризації. З аналізу положень Конституції України та Цивільного кодексу України вбачається, що не потребує введення в експлуатацію приватних житлових будинків, збудованих до 05 серпня 1992 року, при набутті права власності на такі об`єкти (лист Державної архітектурно-будівельної інспекції України від 01 вересня 2011 року № 40-12-2409 «Щодо прийняття в експлуатацію об`єктів, закінчених будівництвом до 05 серпня 1992 року»). Таким чином, за наявності відповідних доказів судами може визнаватися право власності в порядку спадкування на спірні будинки, збудовані до 05 серпня 1992 року, на які спадкодавцем не було отримано правовстановлюючі документи. Відтак, у разі реєстрації збудованого у 1935 році будинку, особою яка його збудувала, достатнім є подання технічного паспорту, який по своїй суті підтверджує факт відповідності будинку будівельним нормам та стандартам, а тому можливості його експлуатації (а.с.Т.1, а.с.13, 17-19-зворот). Правовий статус колгоспного двору визначається чинним на момент виникнення правовідносин ЦК УРСР. В силу вимог ст. 120 ЦК УРСР (чинної на момент виникнення правовідносин), майно колгоспного двору належить його членам на праві сумісної власності (стаття 112 цього Кодексу). Колгоспний двір може мати у власності підсобне господарство на присадибній ділянці землі, що знаходиться в його користуванні, жилий будинок, продуктивну худобу, птицю та дрібний сільськогосподарський реманент відповідно до статуту колгоспу. Крім того, колгоспному дворові належать передані в його власність членами двору їх трудові доходи від участі в громадському господарстві колгоспу або інше передане ними у власність двору майно, а також предмети домашнього вжитку і особистого користування, придбані на спільні кошти. Відповідно до ст. 123 ЦК УРСР, частка члена колгоспного двору в майні двору визначається: 1) при виході його з складу двору без утворення нового двору (виділ); 2) при утворенні з одного двору двох і більше дворів (поділ); 3) при зверненні стягнення по особистих зобов`язаннях члена двору. Розмір частки члена двору встановлюється виходячи з рівності часток усіх членів двору, включаючи неповнолітніх і непрацездатних. Частку працездатного члена двору в майні двору може бути зменшено або у її виділенні зовсім відмовлено в зв`язку з недовгочасним його перебуванням у складі двору або незначною участю своєю працею чи коштами в господарстві двору. У відповідності до ст. 125 ЦК УРСР, при поділі колгоспного двору його майно ділиться між дворами, що знов утворюються, відповідно до часток їх членів і з врахуванням господарських потреб кожного з дворів. Право вимагати поділу колгоспного двору мають повнолітні члени двору, що є членами колгоспу. Поділ майна, належного колгоспному дворові і збереженого після припинення колгоспного двору, провадиться за правилами статей 123 і 126 цього Кодексу. Ст. 126 ЦК УРСР передбачено, що працездатний член колгоспного двору втрачає право на частку в майні двору, якщо він не менше трьох років підряд не брав участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору. Це правило не застосовується, якщо член двору не брав участі у веденні господарства в зв`язку з призовом на строкову військову службу, навчанням в учбовому закладі або хворобою. Згідно з п. 6 постанови пленуму Верховного Суду України від 22 грудня 1995 року № 20 «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частки в його майні. Спори щодо майна колишнього колгоспного двору, яке було придбане до 15 квітня 1991 року, мають вирішуватися за нормами, що регулювали власність цього двору, а саме: а) право власності на майно, яке належало колгоспному двору і збереглося після припинення його існування, мають ті члени двору, котрі до 15 квітня 1991 року не втратили права на частку в його майні. Такими, що втратили це право, вважаються працездатні члени двору, які не менше трьох років підряд до цієї дати не брали участі своєю працею і коштами у веденні спільного господарства двору (в цей строк не включається час перебування на дійсній строковій військовій службі, навчання в учбовому закладі, хвороба); б) розмір частки члена двору визначається виходячи з рівності часток усіх його членів, включаючи неповнолітніх та непрацездатних. Частку працездатного члена двору може бути зменшено або відмовлено у її виділенні при недовгочасному його перебуванні у складі двору або незначній участі працею чи коштами в господарстві двору. Особам, які вибули з членів двору, але не втратили права на частку в його майні, вона визначається виходячи з того майна двору, яке було на час їх вибуття і яке збереглося. Як роз`яснив пленум Верховного Суду України в пп. «г» своєї постанови «Про судову практику у справах за позовами про захист права приватної власності», за правилами ст. 563 ЦК України 1963 року, спадщина на майно колгоспного двору відкривається лише після смерті останнього його члена, поширюється на випадки припинення колгоспного двору лише з цих підстав до 1 липня 1990 року. У разі смерті члена колгоспного двору після 30 червня 1990 року спадщина на відповідну частку майна колгоспного двору відкривається після смерті кожного з його колишніх членів. Пленум Верховного Суду України у п. 1 своєї постанови «Про судову практику у справах про спадкування» від 30 травня 2008 року № 7 роз`яснив, що спадкові правовідносини регулюються Цивільним кодексом України (435-15) (далі - ЦК), законами України від 02 вересня 1993 року № 3425-ХІІ (3425-12) «Про нотаріат», від 23 червня 2005 року №2709-IV (2709-15) «Про міжнародне приватне право», іншими законами, а також прийнятими відповідно до них підзаконними нормативно-правовими актами. Відносини спадкування регулюються правилами ЦК (435-15), якщо спадщина відкрилася не раніше 1 січня 2004 року. У разі відкриття спадщини до зазначеної дати застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила Цивільного кодексу Української PCP (1540-06) (далі - ЦК УРСР), у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом. У разі коли спадщина, яка відкрилася до набрання чинності ЦК (435-15) і строк на її прийняття не закінчився до 01 січня 2004 року, спадкові відносини регулюються цим Кодексом. З аналізу матеріалів справи вбачається, що спірне будинковолодіння є колгоспним двором. Останнім членом колгоспного двору була [PERSON] . Отже, [PERSON] була єдиним членом колгоспного двору станом на [INFO], тому мала право власності на майно колгоспного двору в цілому, і зокрема не втратила це право, що підтверджується належними доказами (Т.1,а.с.184). До спірних правовідносин після її смерті слід застосовувати норми Цивільного кодексу Української РСР. Після смерті [PERSON] відкрилась спадщина на спадкове майно - житловий будинок [ADDRESS] . Нормами п.5 Прикінцевих та перехідних положень ЦК України, передбачено, що Цивільний Кодекс застосовується також до спадщини, яка відкрилася, але не була прийнята ніким з спадкоємців до набрання чинності цим Кодексом, правила книги шостої ЦК України може бути застосовано лише до спадщини, яка відкрилася після 1 липня 2003 року і не була прийнята ніким зі спадкоємців, право на спадкування яких виникло відповідно до норм ст.529-531 УРСР. Тобто, у разі відкриття спадщини до 1 січня 2004 року, застосовується чинне на той час законодавство, зокрема, відповідні правила ЦК УРСР, у тому числі щодо прийняття спадщини, кола спадкоємців за законом тощо. Відповідно до ст.524 ЦК УРСР спадкоємство здійснюється за законом і за заповітом. Згідно ст. 525 ЦК УРСР, часом відкриття спадщини визнається день смерті спадкодавця, а при оголошенні його померлим - день, зазначений в статті 21 цього Кодексу. У відповідності до ст. 526 ЦК УРСР місцем відкриття спадщини визнається останнє постійне місце проживання спадкодавця (стаття 17 цього Кодексу), а якщо воно невідоме, - місцезнаходження майна або його основної частини. Згідно ч. 1 ст. 529 ЦК УРСР, при спадкоємстві за законом спадкоємцями першої черги є, в рівних частках, діти (у тому числі усиновлені), дружина і батьки (усиновителі) померлого. До числа спадкоємців першої черги належить також дитина померлого, яка народилася після його смерті. За змістом ст.548 ЦК УРСР для придбання спадщини необхідно, щоб спадкоємець її прийняв і прийнята спадщина визнається належною спадкоємцеві з моменту відкриття спадщини. Визнається, що спадкоємець прийняв спадщину, якщо він, окрім іншого, фактично вступив в управління або володіння спадковим майном (ч.1 ст.549 ЦК УРСР). Отже, після смерті [PERSON] , спадщину в порядку статті 549 ЦК УРСР 1963 року прийняла її дочка - [PERSON] , яка фактично вступила в управління та володіння спадковим майном, оскільки на день смерті [INFO] спадкодавця - [PERSON] , проживала з нею як дочка та піклувалася про спадкове майно. В свою чергу, відповідно до вимог ст.549 ЦК УРСР є підстави вважати, що позивачка [PERSON] фактично вступила у володіння спадковим майном після смерті матері [PERSON] , котра померла [INFO] , шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном, а отже прийняла спадщину. Зазначені факти прийняття спадщини не спростовані відповідачами та підтверджені показами свідків [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] , які в судовому засіданні підтвердили факти вступу у володіння спадковим майном [PERSON] та [PERSON] , шляхом спільного проживання, постійного догляду та утриманням спірного будинковолодіння (а.с.39-42). Вказані твердження щодо факту вступу у володіння та управління спадковим майном також відповідає Постанові Верховного Суду від 25 березня 2020 року по справі №305/235/17 (провадження №61-11869св19). [PERSON] не прийняв спадщини після смерті [PERSON] , ці твердження не заслуговують на увагу, оскільки право на спадкування частки після смерті його діда за правом представлення замість батька [PERSON] не доведено, так як точна дата смерті його батька не встановлена ні належними доказами ні в судовому засіданні (час смерті [PERSON] - 1985 рік; дата смерті [PERSON] - [INFO] ), що не дає змоги встановити хто з спадкодавців помер швидше, що в свою чергу унеможливлює встановити обов`язкову частку [PERSON] після смерті діда [PERSON] . Також не доведено факт прийняття спадщини [PERSON] шляхом вступу в управління або володіння спадковим майном. Окрім цього, в позові [PERSON] про визнання права власності в порядку спадкування на житловий будинок [ADDRESS] , як на майно колгоспного двору, яке належало [PERSON] , який помер [INFO] та [PERSON] , яка померла [INFO] - відмовлено. Рішення набрало законної сили 05.07.2018 року та відповідно до ст.82 ЦПК України вказані обставини не підлягають доказуванню під час розгляду цієї справи (Т.1, а.с.24-26,69-73). Так відповідно до ст. 82 ЦПК України обставини, визнані судом загальновідомими, не потребують доказування. Обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. Преюдиція при встановленні фактів судовим рішенням у іншій справі має місце лише тоді, коли у ній брали участь особи, щодо яких відповідні обставини встановлені (ВС/КЦС № 761/29966/16-ц від 18.12.2019). Таким чином спадкодавці [PERSON] прийняла спадщину після смерті матері [PERSON] та [PERSON] прийняла спадщину після смерті своєї матері [PERSON] . Однак свої спадкові права на житловий будинок, у встановленому законом порядку не оформили, свідоцтво про право на спадщину на спірний житловий будинок не отримали. Свідки [PERSON] , [PERSON] та [PERSON] суду підтвердили факт прийняття спадщини [PERSON] , після смерті матері - [PERSON] та факт прийняття спадщини [PERSON] , після смерті матері - [PERSON] , шляхом вступу в управління та володіння спадковим майно, не довіряти показам яких у суду немає підстав (а.с.37-38). Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права. Відповідно до ст.13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України). Згідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах "Салов проти України" (заява № 65518/01; пункт 89), "Проніна проти України" (заява № 63566/00; пункт 23) та "Серявін та інші проти України" (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; пункт 29). У зв`язку з вищенаведеним, з урахуванням встановлених судом обставин справи та доказів, що подані на підтвердження позовних вимог, є підстави для задоволення позову. У відповідності із вимогами ст.141 ЦПК України суд здійснює розподіл судових витрат. Так як відповідачем Радехівською міською радою Львівської області не порушені права позивача, суд вважає за необхідне не стягувати з відповідача Радехівської міської ради на користь позивача [PERSON] судовий збір. Оскільки позов задоволено повністю, суд стягує в користь позивача із співвідповідачів [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , [PERSON] , судовий збір в розмірі 2753,20 грн.

Outcome: approved